СИЛВИЯ ДЕЙ

КРОСФАЙЪР

(цялата поредица)

ОТКРИТА ПРЕД ТЕБ

(книга 1 от "Кросфайър")

На д-р Дейвид Алън Гудуин. Любовта и благодарността ми са безкрайни. Благодаря ти, Дейв. Ти спаси живота ми.

Благодарности

Изпитвам дълбока признателност и респект към моята редакторка Синди Хуон за всички онези неизброими неща по пътя на поредицата от моите любящи ръце към нейните. Тя искаше историята и се бори упорито, за да я получи, и аз съм й благодарна за ентусиазма. Благодаря ти, Синди!

Каквото и да кажа за моя изключително енергичен и целеустремен агент — Кимбърли Уейлън, ще бъде малко. Тя не спира да надминава очакванията ми отново и отново и ме поставя в онази завидна и прекрасна позиция, в която е достатъчно да кажа просто „Действай!“. Благодаря ти, Ким, че си точно това, от което имам нужда!

Зад Синди и Ким са всички онези хора от динамичните екипи на Berkley и Trident Media Group. Подкрепата и ентусиазмът за поредицата „Кросфайър“ бяха невероятни във всеки отдел и на всяко ниво. Изпитвам благодарност и се чувствам наистина благословена.

Дълбока признателност и за редакторката Хилъри Соурей, която впи зъби в тази историята и ме накара да се потрудя за нея. Тя буквално ме срита отзад. Не спираше да ме притиска и да настоява да изпипам всеки детайл, карайки ме да работя още по-усилено и точно заради това историята се превърна в далеч, далеч по-добра книга. „Открита пред теб“ нямаше да е това, което е, без теб, Хилъри!

Благодаря ти толкова много!

Благодаря и на невероятния технически редактор Марта Трахтенберг и на текстовия дизайнер Виктория Колота за работата им по дебютното издание на романа. На Тера Клайнфелтър, която прочете първата половина от „Открита пред теб“ и ми каза, че я обожава. Благодаря ти, Тера!

На Е. Л. Джеймс, че написа история, която завладя читателите и им отвори апетит за още. Справи се страхотно!

На Кати Браун, Джейн Литъл, Анджела Джеймс, Марис Блек, Елизабет Мурах, Карла Паркс, Гита Дохърти, Джени Аспинал. О, има толкова много сред вас, на които дължа благодарност за това, че споделихте „Открита пред теб“ с други читатели и казахте толкова прекрасни думи за нея! Ако съм пропуснала името ви тук, моля ви, бъдете сигурни, че не съм ви пропуснала в сърцето си. Толкова съм благодарна!

Благодаря и на Алистър и Джесика от „Седем години грях“, които ме вдъхновиха да напиша историята на Гидиън и Ева. Толкова съм щастлива, че искрата на вдъхновението проблесна два пъти!

1

— Трябва да отидем в някой бар още сега и да го отпразнуваме.

Не бях особено изненадана от категоричното изказване на съквартиранта си. Кари Тейлър непрекъснато си намираше извинение да празнува, пък ако ще и най-незначителното. Винаги съм смятала това за част от чара му.

— Сигурна съм, че да се напиеш в нощта, преди да започнеш нова работа, не е особено добра идея.

— Хайде де, Ева!

Кари седна на пода на новата ни всекидневна, насред шестте големи кашона, с които пренасяхме багажа си, и пусна в ход очарователната си усмивка. Разопаковахме от дни, а той все още изглеждаше невероятно. Строен, тъмнокос и със зелени очи, Кари беше от мъжете, които почти винаги изглеждат фантастично. Може би щях да се дразня, ако не бе най-скъпият ми човек на земята.

— Не става дума за пиянски изпълнения — продължи да настоява той. — Само една-две чаши вино. Може да улучим някоя промоция в края на работния ден и да се приберем до осем.

— Нямам представа дали ще се върна навреме — махнах с ръка към клина си за йога и прилепналия потник, с който тренирах. — След като засека колко време ми отнема да стигна до работа, отивам във фитнеса.

— Ще ходиш бързо, ще тренираш още по-бързо.

Кари повдигна вежда в съвършена арка и ме накара да се разсмея. Определено очаквах лицето му, което струваше милиони, някой ден да се появи по рекламни билбордове и модни списания из целия свят. Независимо от изражението му, той винаги изглеждаше поразително.

— Какво ще кажеш да го оставим за утре след работа? — предложих като алтернатива. — Ако изкарам деня, наистина ще имам повод за празнуване.

— Става. Мисля да нахлуя в новата кухня и да се развихря за вечеря.

— Хмм. — Готвенето бе сред най-големите удоволствия на Кари, но не и сред най-големите му таланти. — Страхотно!

Той издуха един своенравен кичур от челото си и ми се ухили.

— Имаме кухня, за която повечето ресторантьори биха убили човек. Няма начин да прецакаш яденето в нея!

Макар силно да се съмнявах в това, само махнах с ръка и излязох. Предпочитах да си спестя разговор на тема „готвене“. Слязох с асансьора до първия етаж и се усмихнах на портиера, който ми отвори със замах.

Веднага щом се озовах на улицата, миризмите и звуците на Манхатън ме обгърнаха, приканвайки ме да ги опозная. Предишният ми дом в Сан Диего не бе дори на другия край на страната, а имах чувството, че ги делят цели светове. Два големи метрополиса — единият безкрайно умерен и чувствено ленив, другият — кипящ от живот и трескава енергия. В мечтите си съм си представяла, че живея в някоя от онези сгради без асансьор в Бруклин, но тъй като бях послушна дъщеря, вместо това се оказах в Горен Уест Сайд. Ако Кари не живееше с мен, щях да съм ужасно самотна в просторния разчупен апартамент, чийто месечен наем бе по-висок от сумата, която повечето хора изкарват за година.

Портиерът докосна шапката си за поздрав:

— Добър вечер, госпожице Трамел. Тази вечер ще ви трябва ли такси?

— Не, благодаря ти, Пол — залюлях се на петите на равните си спортни обувки. — Ще повървя.

Той се усмихна:

— По-хладно е от днес следобед. Сигурно ще е приятно.

— Споменаха ми, че ще е добре да се насладя на температурите през юни, преди да е станало адски горещо.

— Наистина добър съвет, госпожице Трамел.

Измъкнах се изпод надвисналата над входа модерна стъклена козирка, която някак успяваше да се съчетае с възрастта на сградата и съседните й, и се насладих на относителния покой на своята обточена с дървета улица, преди да се впусна в суматохата и натоварения трафик на Бродуей. Някой ден в близко бъдеше се надявах да се впиша тук, но засега все още се чувствах като псевдонюйоркчанка. Имах адрес и работа, но все още изпитвах страх от метрото и се затруднявах да си хвана такси. Опитвах се да не се размотавам разсеяно и да зяпам с широко отворени очи, но не беше лесно. Просто имаше толкова много за виждане и преживяване!

Информацията, която подаваха сетивата ми, бе зашеметяваща — миризмата на изгорели газове от ауспусите на колите, смесена с тази на храната от количките по улиците; крясъците на амбулантните търговци, които се сливаха с музиката на импровизиращите изпълнители край тях; будещото страхопочитание разнообразие от лица, стилове и акценти, великолепните архитектурни чудеса… И колите. Божичко, колите! Забързаният поток от движещи се плътно една зад друга коли не приличаше на нищо, което бях виждала където и да било досега.

Винаги имаше по някоя линейка, патрулка или пожарна кола, която се опитваше да раздели потока от жълти таксита с пронизително надути сирени. Гледах с благоговение натоварените догоре камиони за боклук, които умело се промъкваха из тесните еднопосочни улички, и шофьорите от куриерски фирми, които смело се бореха с безумното задръстване, гонейки спешни срокове.

Истинските нюйоркчани преминаваха през всичко това спокойно и уверено, чувствайки се така удобно в любимия град, както в чифт стари обувки. Те не се вглеждаха с романтично удоволствие в парата, излизаща от дупките по пътя и шахтите по тротоарите, дори не мигваха, когато земята под тях вибрираше при преминаване на метрото отдолу, а аз се хилех като идиот и мърдах пръстите на краката си. За мен Ню Йорк бе като току-що започнала любовна история. Изпълваше ме ентусиазъм, от който очите ми блестяха — и си личеше.

Затова наистина трябваше да положа усилия да се контролирам, докато отивах към сградата, където щях да работя. Поне що се отнася до работата, бях получила онова, което желаех. Исках да си изкарвам прехраната в съответствие със собствените си способности, а това означаваше да започна от най-ниското ниво. От утре сутрин щях да съм асистентка на Марк Герити в „Уотърс Фийлд & Лийман“, една от най-добрите рекламни агенции в Съединените щати. Доведеният ми баща, големият финансист Ричард Стантън, се подразни, когато приех работата. Твърдеше, че ако не бях толкова горда, просто можех да се възползвам от връзките му и да постъпя при негов приятел.

— И ти си същият инат като баща си — каза ми. — Цял живот няма да успее да плати студентските ти заеми с полицейската си заплата.

Спорът беше наистина сериозен, а баща ми бе отказал да отстъпи.

— Мътните да ме вземат, ако позволя на друг да плаща за образованието на дъщеря ми! — отсече Виктор Рейъс след предложението на Стантън.

Изпитвах уважение към него заради тези му думи. Подозирах, че и за Стантън важи същото, макар че никога не би си признал. Знаех гледните точки и на двамата, защото се бях борила аз сама да изплатя заема… и загубих. За баща ми това бе въпрос на чест. Майка ми беше отказала да се омъжи за него, но той никога не промени категоричното си решение да ми бъде истински баща, доколкото беше възможно.

Знаех, че няма смисъл да се дразня от стари истории, затова се съсредоточих върху задачата да стигна до работа възможно най-бързо. Нарочно бях избрала да засека времето за краткото разстояние в пиков час в понеделник и бях доволна, когато стигнах до „Кросфайър билдинг“, в която се помещаваше „Уотърс Фийлд & Лийман“, за по-малко от трийсет минути.

Вдигнах глава и обходих с поглед сградата чак до тясната ивица синьо небе отгоре. „Кросфайър“ беше впечатляваща. Приличаше на лъскава кула, покрита със сапфири, която пронизваше облаците. От интервютата, на които бях ходила преди това, знаех, че зад богато украсените въртящи се врати отвътре сградата е също толкова внушителна — подът и стените бяха облицовани с мраморни плочи на златисти жилки, а пропускателните бариери и бюрото на охраната бяха от полиран алуминий.

Извадих новата си служебна карта от вътрешния джоб на спортното си долнище и я показах на двамата охранители със строги черни костюми зад бюрото. Въпреки това ме спряха, очевидно, защото бях облечена неподходящо за мястото, но в крайна сметка ме пуснаха. След като вземех асансьора до двайсетия етаж, щях да съм наясно с приблизителното време, необходимо да стигна от своята врата до тази на офиса. Задачата — изпълнена!

Вървях към асансьорите, когато една стройна, прекрасно облечена брюнетка закачи чантичката си на една от бариерите. Чантата се отвори и по мрамора с весело звънтене се изсипаха монети. Наблюдавах ги как се търкалят във всички посоки, а хората ги избягваха и продължаваха по пътя си, сякаш не забелязали настъпилия хаос. Трепнах, обзета от съчувствие, и се наведох да помогна на жената да събере парите си. Същото направи и един от пазачите.

— Благодаря! — обърна се тя към мен и смутено се усмихна.

Усмихнах се в отговор:

— Няма проблем. И на мен ми се е случвало.

Тъкмо бях приклекнала да вдигна една монета от пет цента, която лежеше до входа, когато засякох чифт луксозни черни обувки, над които падаха крачолите на черен официален панталон. Изчаках секунда мъжът да се отмести от пътя ми и когато не го направи, вдигнах глава да го видя. Шитият по поръчка костюм от три части задейства голяма част от сензорите ми за сексапил, но онова, което правеше гледката истински пир за очите, бе високото стройно и силно тяло в костюма.

И все пак, въпреки цялата разкошна мъжественост, бях сразена едва когато погледът ми се спря на лицето му.

Леле! Просто… леле!

Мъжът се приведе елегантно към мен. Замръзнах, напълно зашеметена от мъжкарското му излъчване.

А после нещо премина във въздуха между нас.

Той отвърна на погледа ми и сякаш се преобрази за миг, като че някакъв щит се отмести от очите му и разкри изгаряща, унищожителна воля, която изсмука дъха ми. Непосилният магнетизъм, който излъчваше, се усили и се превърна в почти осезаемо усещане за трептяща от жизненост и безпощадна сила.

Реагирах инстинктивно — отдръпнах се назад. И тупнах по задник.

Лактите ми пулсираха след острия сблъсък с мраморния под, но аз едва регистрирах болката.

Бях прекалено заета да се взирам, обездвижена от мъжа пред себе си. Черна като катран коса обграждаше поразителното му лице. Чертите му биха накарали всеки скулптор да се разплаче от щастие, а изсечените му устни, ясно очертаният прав нос и наситеносините очи го превръщаха в олицетворение на свирепото съвършенство. Същите тези очи сега бяха леко присвити, макар лицето му да бе застинало в очевидно заучена невъзмутимост.

И ризата, и костюмът му бяха черни, но вратовръзката идеално се съчетаваше с искрящите му ириси. Очите му бяха проницателни и погледът му оценяващо се впи в моя. Пулсът ми се ускори, а устните ми леко се разтвориха, за да поемат бързи глътки въздух. Ухаеше греховно добре. Не беше одеколон. Може би душ гел. Или шампоан. Каквото и да бе, караше устата ми да се пълни със слюнка… както ми въздействаше и самият мъж.

Той протегна ръка към мен, разкривайки златни, инкрустирани с оникси копчета за ръкавели и очевидно много скъп часовник.

Поех си рязко въздух и поставих длан в неговата. Когато пръстите му се свиха около моите, сърцето ми подскочи. Докосването му бе като токов удар, електричеството се стрелна нагоре по ръката ми и косъмчетата по тила ми настръхнаха. В продължение на няколко секунди той не помръдна, а между арогантно очертаните му вежди се вряза бръчка.

— Добре ли сте?

Гласът му бе овладян и плавен, с дрезгавина, от която в стомаха ми започнаха да пърхат пеперуди. Извикваше представата за секс. Невероятен секс. За миг помислих, че е в състояние да ме докара до оргазъм, стига просто да говори достатъчно дълго.

Устните ми бяха изсъхнали, затова ги навлажних с език, преди да отговоря:

— Добре съм.

Той се изправи с пестелива грация, издърпвайки и мен. Продължихме да се гледаме в очите, защото не бях в състояние да откъсна своите. Беше по-млад, отколкото бях сметнала първоначално. Вероятно на по-малко от трийсет, макар очите му да показваха далеч по-голям опит. Погледът му бе твърд и разкриваше будна интелигентност.

Усетих силно привличане, сякаш около кръста ми бе завързано въже, което той бавно, неумолимо дърпаше към себе си.

Примигнах, отърсвайки се от унеса, и пуснах ръката му. Не беше просто красив, беше омагьосващ. От онези мъже, които карат жената да гори от желание да разкъса ризата им и да наблюдава как копчетата се разпиляват — заедно със собствените й задръжки. Гледах го, облечен в този изискан, цивилизован, безумно скъп костюм, и мислех за грубо, първично чукане, което оставя чаршафите събрани на топка.

Той се наведе отново и вдигна служебната карта, която не бях разбрала, че съм изпуснала, освобождавайки ме от въздействието на предизвикателния си поглед. Умът ми бавно заработи отново.

Подразних се, задето се чувствах толкова неловко, докато той очевидно напълно се владееше. И защо? Защото бях заслепена, по дяволите!

Той вдигна очи и позата му — все едно бе коленичил пред мен — отново ме извади от равновесие. Прикова поглед в моя, докато се изправяше:

— Сигурна ли сте, че се чувствате добре? Трябва да седнете за минута.

Лицето ми гореше. Просто чудесно! Да се покажа така непохватна и недодялана пред най-самоуверения и грациозен мъж, когото бях срещала.

— Просто загубих опора за миг. Добре съм.

Погледнах встрани и съзрях жената, която бе разпиляла съдържанието на чантичката си. Тя благодари на пазача, който й беше помогнал; после се обърна към мен и ме обсипа с извинения. Обърнах се към нея, за да й подам шепата монети, които бях събрала, но погледът й попадна на бога в костюм и тя забрави за мен моментално. След секунда се протегнах и просто пуснах дребните в чантата й. После рискувах отново да хвърля поглед към мъжа и установих, че продължава да ме гледа, макар брюнетката все още да лееше благодарности. Благодареше на него. Не на мен, разбира се, макар аз да бях свършила работата.

Попитах го през нея:

— Може ли да получа картата си, ако обичате?

Той ми я подаде. Макар да се опитах да я взема, без да го докосвам, пръстите му леко допряха моите и в тялото ми отново пробяга електрическият импулс от присъствието му.

— Благодаря — измърморих, след което се промъкнах край него и излязох на улицата през въртящата се врата. Спрях за секунда на тротоара и си поех глътка нюйоркски въздух, ухаещ на един милион неща, някои хубави, а други — отровни.

Пред сградата бе паркиран лъскав джип „Бентли“. Съзрях отражението си в тъмните прозорци на лимузината, по които не се виждаше дори петънце. Бях силно зачервена, а сивите ми очи блестяха прекалено ярко. И преди бях забелязвала това изражение на лицето си — в огледалото в банята, точно преди да си легна с някой мъж. То означаваше „Готова съм за чукане“ и нямаше никаква работа на лицето ми в този момент.

Божичко! Я се вземи в ръце!

Пет минути с господин Тъмен и Опасен бяха достатъчни да се изпълня с нервна, неспокойна енергия. Все още усещах привличането му — необясним и настойчив подтик да се втурна обратно вътре, при него. Можех да се оправдая, че не съм свършила работата, за която дойдох до „Кросфайър билдинг“, но знаех, че по-късно ще се ядосам на себе си, ако го сторя. Колко пъти щях да се правя на идиот за един ден?

— Достатъчно! — смъмрих се сама под нос. — Продължаваме нататък.

Разнесе се свирене на клаксони — едно такси се бе шмугнало пред друго, избягвайки бронята му само на сантиметри, а после шофьорът рязко наби спирачки, защото някакви твърде смели пешеходци стъпиха на платното, преди светофарът да светне зелено. Последваха крясъци, канонада от възклицания, ругатни и изразителни жестове с ръце, които обаче не бяха заредени с истински гняв. Само след секунди всички участници щяха да забравят за случката и тя щеше да се превърне в поредния такт от естествения ритъм на града.

Влях се в тълпата пешеходци и тръгнах към фитнес залата, а по устните ми плъзна закачлива усмивка. „Ах, Ню Йорк! — помислих си, вече отново спокойна. — Ти си просто велик!“

Смятах да остана един час — първо да загрея на пътеката, а после да поработя с някои уреди, но когато видях, че всеки момент ще започне курс по кикбокс за начинаещи, тръгнах след тълпата ученици. След приключването на часа почти бях дошла на себе си. Мускулите ми трепереха от точно толкова умора, колкото трябва, и бях сигурна, че ще спя добре през нощта.

— Справихте се чудесно.

Изтрих потта от лицето си с кърпата и се вгледах в младия мъж, който ме бе заговорил. Беше висок, с дълги крайници и гладки мускули, будни кафяви очи и безупречна кожа с цвят на кафе с мляко. Миглите му бяха толкова дълги и гъсти, че предизвикваха завист, а главата му бе обръсната.

— Благодаря — изкривих устни в печална гримаса. — Личеше си, че ми е за първи път, а?

Мъжът се усмихна и ми протегна ръка:

— Паркър Смит.

— Ева Трамел.

— Имаш естествена грация, Ева. С малко тренировки можеш да станеш истински майстор. В град като Ню Йорк е наложително човек да знае техники за самоотбрана.

След тези думи той махна към корковото табло за обяви на стената, където с цветни кабарчета бяха закачени множество визитни картички и рекламни листовки. После откъсна една от лентичките в долната част на обява, напечатана върху лист с електриков цвят, и ми я подаде.

— Да си чувала за крав мага?

— В един филм с Дженифър Лопес…

— Аз преподавам и с удоволствие бих те обучавал. Това са адресът и телефонният номер на залата.

Подходът му ми хареса. Беше директен и прям, също като погледа му, а усмивката му бе съвсем искрена. Зачудих се дали не се опитва да ме сваля, но държанието му бе толкова спокойно и овладяно, че нямаше как да съм сигурна.

Паркър кръстоса ръце и бицепсите му изпъкнаха. Беше облечен в черна тениска без ръкави и панталони до под коленете. Кецовете му, марка „Конвърс“, изглеждаха удобни след дългата употреба, а на врата му изпод тениската се показваха племенни татуировки.

— Часовете са на страницата ми в интернет. Трябва да дойдеш и да погледаш, за да прецениш дали е подходящо за теб.

— Определено ще си помисля.

— Направи го! — Той отново протегна длан, ръкостискането му бе здраво и уверено. — Надявам се да се видим там.

* * *

Когато се прибрах вкъщи, в апартамента ухаеше фантастично, а от колоните се носеше гласът на Адел, която чувствено пееше за своите „напразни надежди“. Погледнах през коридора в кухнята и видях Кари, който се поклащаше в ритъм с музиката и разбъркваше нещо на печката. На плота имаше отворена бутилка и две високи чаши, едната от които пълна до половината с червено вино.

— Ей! — подвикнах, приближавайки се. — Какво готвиш? И имам ли време първо да се изкъпя?

Той наля от бутилката и в другата чаша и я плъзна по плота към мен с обиграни, елегантни движения. Ако го гледаше сега, никой не би предположил, че е прекарал цялото си детство, подхвърлян напред-назад между своята майка наркоманка и различни приемни семейства, а младежките си години — в интернати за непълнолетни престъпници и държавни клиники за лечение от зависимости.

— Спагети със сос от кайма. И изчакай с душа, вечерята е готова. Забавлява ли се?

— Да, но едва след като стигнах залата.

Придърпах едно от високите столчета от тиково дърво и седнах. После разказах на Кари за урока по кикбокс и Паркър Смит.

— Искаш ли да дойдеш с мен?

— На крав мага? — Той поклати глава. — Прекалено брутално е за мен. Ще ми останат синини, а заради тях ще си загубя работата. Но ще дойда с теб да проверим за какво става дума — просто в случай че този тип е някой смахнат.

Наблюдавах го, докато изсипваше спагетите в приготвения гевгир.

— Смахнат, а?

Баща ми ме беше научил да преценявам мъжете доста добре. Точно затова бях наясно с факта, че богът с костюма е лоша новина. Нормалните хора се усмихваха, след като помогнат на някого, просто за да разчупят леда и да улеснят общуването. От друга страна, аз самата също не му се бях усмихнала.

— Бебче — подхвърли Кари и измъкна две купи от шкафа, — ти си изключително секси и привлекателна жена. Бих се усъмнил във всеки мъж, който няма куража направо да те покани на среща.

Сбърчих нос срещу него.

Той постави една от купите пред мен. В нея имаше тънки оризови спагети, покрити с мъничко доматен сос, сред който се виждаха слепнали бучки от говежда кайма и грах.

— Нещо ти се върти в главата. Какво има?

Хмм… Хванах забучената в купата лъжица и реших да не коментирам храната.

— Мисля, че днес срещнах най-сексапилния мъж на света. Всъщност, може би най-сексапилния в цялата история на човечеството.

— О, така ли? Смятах, че това съм аз. Разказвай!

Кари бе застанал от другата страна на плота. Предпочиташе да се храни прав.

Изчаках първо той да гребне от буламача, който беше приготвил, преди да се осмеля да го опитам и аз.

— Честно казано, няма кой знае какво за разправяне. Пльоснах се по задник във фоайето на „Кросфайър“, а той ми помогна да се изправя.

— Висок или нисък? Със светла или с тъмна коса? Слаб или мускулест? Цвят на очите?

Прокарах втората хапка с глътка вино.

— Висок. Тъмна коса. Строен и мускулест. Сини очи. Безумно богат, ако се съди по дрехите и аксесоарите. Освен това беше невероятно секси. Знаеш как е — има мъже, които изглеждат добре, но от тях хормоните ти не започват да бушуват. Други пък, сравнително грозновати, ти действат като сексуален магнит. А този… имаше всичко.

Стомахът ми се сви точно както когато Тъмен и Опасен ме беше докоснал. Зашеметяващото му лице се бе запечатало в ума ми с кристална яснота. Би трябвало да е незаконно един мъж да е толкова умопомрачителен! Все още възстановявах изпържените си мозъчни клетки.

Кари облегна лакът на плота и се наведе напред, при което дългият му бретон закри едното му ярко и пълно с живот зелено око.

— И какво стана, след като ти помогна да се изправиш?

Свих рамене:

— Нищо.

— Нищо ли?

— Тръгнах си.

— Какво? Не пофлиртува ли поне малко с него?

Загребах отново и преглътнах. Наистина, спагетите не бяха толкова зле. Или пък просто бях ужасно гладна.

— Не беше от този тип, с когото можеш да флиртуваш, Кари.

— Няма такова понятие като „мъж, с когото не можеш да флиртуваш“! Дори онези с щастливи бракове от време на време си позволяват да се отдадат на някоя безобидна закачка.

— В него нямаше нищо безобидно — сухо отсякох аз.

— А, един от онези — кимна мъдро Кари. — Лошите момчета могат да са забавни, ако човек не се приближава твърде много.

Естествено, че бе наясно; мъже и жени на всякакви възрасти непрекъснато падаха в краката му. И въпреки това той всеки път успяваше да избере грешен партньор. Беше излизал с такива, които го преследваха или пък му изневеряваха, с такива, които заплашват да се самоубият, ако ги изостави, и с такива, които си имаха половинки, но забравяха да му споменат за тях. Каквото и да се сети човек, на него му беше минало през главата.

— Изобщо не мога да си представя този човек да е забавен — отбелязах. — Излъчваше сигнал „Високо напрежение!“. Но пък съм сигурна, че е страхотен в леглото.

— Ето, дойдохме си на думата! Забрави за него самия. Просто използвай лицето му във фантазиите си и го превърни в Господин Идеалния.

Аз обаче предпочитах изобщо да го разкарам от ума си, така че смених темата:

— Имаш ли прослушвания утре?

— Естествено.

Кари се впусна в пространно разяснение на програмата си за другия ден (спомена реклама на дънки, спрей за изкуствен тен, бельо и одеколон). Изхвърлих всичко останало от мислите си и се съсредоточих върху него и все по-големия му успех. Кари Тейлър ставаше по-търсен с всеки изминал ден, а репутацията му сред фотографите и агентите нарастваше, защото бе добър професионалист и изключително точен. Много се вълнувах и се гордеех с него. Беше изминал дълъг път и бе преживял толкова много.

Едва след като приключихме с вечерята, забелязах двете големи кутии за подаръци, подпрени отстрани на дивана.

— Какво е това?

— „Това“ — отвърна Кари, идвайки при мен в хола — е върхът на сладоледа.

Моментално разбрах, че са изпратени от Стантън и майка ми. Парите бяха нещо, от което майка ми се нуждаеше, за да е щастлива. Радвах се, че Стантън, съпруг номер три, бе в състояние да задоволи тази нейна нужда — както и многото й други. Често ми се искаше с това нещата да приключват, но майка ми отказваше да приеме, че моето отношение към парите е по-различно от нейното.

— Какво е този път?

Той прехвърли ръка през раменете ми, което не бе трудно — беше по-висок от мен с почти тринайсет сантиметра.

— Не бъди неблагодарна. Стантън обича майка ти. Обича и да я глези, а пък тя обича да глези теб. Колкото и да не ти харесва, той не го прави заради теб. Прави го заради нея.

Въздъхнах, но трябваше да призная, че е прав.

— Какво има в кутиите?

— Великолепни премени за благотворителната вечеря в събота. Убийствена рокля за теб и смокинг „Бриони“ за мен, защото, когато ми купува подаръци, всъщност го прави за теб. Много по-търпелива си, ако съм наоколо, за да слушам как мрънкаш.

— Много ясно! Благодаря на Бога, че и той го знае.

— Естествено, че знае. Стантън нямаше да има толкова пари, ако не знаеше всичко. — Кари ме хвана за ръката и ме дръпна към себе си. — Хайде! Ела да погледнеш.

* * *

Минах през въртящата се врата на „Кросфайър“ и влязох във фоайето на сградата в девет без десет на следващата сутрин. Исках да направя възможно най-доброто впечатление в първия си ден, затова бях избрала семпла рокля по тялото. Комбинирах я с черни обувки на висок ток, които обух, докато се качвах с асансьора, вместо чифта с равни подметки, с който бях дошла. Русата ми коса бе вдигната в артистичен кок с форма на осморка, който бе дело на Кари. Аз не можех да направя и най-елементарното нещо с косата си, но той умееше да създава истински шедьоври. Бях сложила малките перлени обици, подарък от баща ми за дипломирането, и ролекса от Стантън и майка ми.

За миг си помислих, че съм се престарала, но щом пристъпих във фоайето, си спомних как тупнах на пода, докато бях с екипа за тренировки, и изпитах благодарност, че в момента нямам нищо общо с онова недодялано момиче. Двамата охранители, изглежда, не направиха връзката, когато им показах служебната си карта на път към бариерите на входа.

След двайсет етажа асансьорът спря и аз влязох в приемната на „Уотърс Фийлд & Лийман“. Пред мен се простираше стена от бронирано стъкло, по средата на която бе двойната врата за рецепцията. Рецепционистката зад сърповидното бюро видя картата, която поднесох към стъклото. Докато отдръпвах картата си, жената натисна бутона, с който се отваряше вратата.

— Здравей, Мегуми — поздравих я, щом влязох, възхищавайки се на тъмночервената й блуза. Произходът на Мегуми бе смесен, определено имаше азиатска кръв, и беше много красива. Косата й беше тъмна, гъста и подстригана на каре — по-късо отзад и скосено отпред. Очите й бяха кафяви и топли, а устните — плътни и естествено розови.

— Ева, здравей! Марк още не е дошъл, но ти знаеш къде трябва да отидеш, нали?

— Разбира се!

Махнах с ръка и поех по коридора вляво от рецепцията. В края му отново завих наляво и се озовах в просторна зала, разделена на малки кабинки. Една от тях бе предназначена за мен и аз отидох право натам.

Пуснах чантичката си и торбата, в която бях пъхнала равните си обувки, в най-долното чекмедже на функционалното метално бюро. После включих компютъра. Бях донесла няколко дреболии, с които да направя служебното си място малко по-уютно, и ги извадих. Един от предметите бе поставен в рамка колаж от три снимки — аз и Кари на плажа Коронадо; майка ми и Стантън на яхтата му някъде на Френската Ривиера; и баща ми в неговата патрулна кола с герба на град Оушънсайд, Калифорния. Вторият бе пъстър букет от стъклени цветя, който Кари ми даде тази сутрин като „подарък за първия работен ден“. Наместих го зад снимката и се облегнах на стола, за да огледам резултата.

— Добро утро, Ева!

Рязко станах на крака, за да посрещна шефа си.

— Добро утро, господин Герити!

— Наричай ме Марк, ако обичаш. Ела в кабинета ми.

Последвах го от другата страна на пътеката, като отново си помислих колко добре изглежда новият ми шеф със своята лъскава тъмна кожа, оформената на „катинарче“ брада и засмените си кафяви очи. Марк имаше квадратна челюст и чаровна, леко крива усмивка. Беше стегнат и във форма, с уверена стойка, която вдъхваше доверие и респект.

Той махна към един от двата стола пред бюрото си от хром и стъкло и изчака, докато заех посоченото ми място. На фона на небето и небостъргачите зад гърба му Марк изглеждаше преуспял и могъщ. В действителност бе само младши акаунт мениджър, а кабинетът му бе направо килер в сравнение с тези на директорите и ръководителите на отдели, но това по никакъв начин не разваляше гледката.

Марк се облегна назад и се усмихна:

— Настани ли се в новия си апартамент?

* * *

Изненадах се, че помни, но и го оцених. Срещнала го бях по време на второто си интервю и веднага го харесах.

— До голяма степен — отвърнах. — Остават още няколко кашона тук-там.

— Идваш от Сан Диего, нали? Хубав град, но е много различен от Ню Йорк. Липсват ли ти палмите?

— Липсва ми сухият въздух. Трудно се свиква с влажността тук.

— Почакай само да дойде лятото — усмихна се той. — И така… днес е първият ти ден, а ти си първата ми асистентка, така че ще трябва да се учим в движение. Не съм свикнал да възлагам задачи, но съм сигурен, че бързо ще схвана как.

Моментално се отпуснах:

— Нямам търпение да започнеш да ми възлагаш.

— Присъствието ти тук е голямо стъпало нагоре за мен, Ева. Бих искал да си щастлива, докато работим заедно. Пиеш ли кафе?

— Кафето е една от основните ми хранителни групи.

— Ах, асистентка точно по мой вкус! — Усмивката му стана по-широка. — Няма да те карам да ми носиш кафе, но ще съм ти задължен, ако ми покажеш как да използвам новите кафемашини, които инсталираха в стаите за почивка.

Отвърнах на усмивката му:

— Няма проблем.

— Колко тъжно, че нямам друга работа за теб! — Марк смутено потри тила си. — Защо първо не ти покажа кампаниите, по които работя, и да продължим от там?

Останалата част от деня се изниза като в мъгла. Марк имаше две кратки срещи с клиенти и една доста по-продължителна с творческия екип, който разработваше идеи за училище по търговия. Беше наистина удивително да наблюдавам пряко целия процес, как различните отдели си предават щафетата един на друг, за да осъществят една цялостна кампания — от предложението до готовия проект. Може би щях да остана и до по-късно, за да се запозная по-добре с работата и разположението на офисите, но точно в пет без десет телефонът ми звънна.

— Кабинетът на Марк Герити. Ева Трамел на телефона.

— Докарай си задника вкъщи, за да можем да излезем да пийнем, след като ме отряза снощи!

Шеговитата строгост на Кари извика усмивка на устните ми.

— Добре, добре! Идвам.

Изключих компютъра си и излязох. Когато стигнах до асансьорите, извадих телефона си, за да напиша кратко съобщение на Кари: „На път съм“. Разнесе се сигналът, който показва кой асансьор ще спре на моя етаж, и аз се преместих пред съответната врата, като за миг отклоних вниманието си, за да изпратя съобщението. Когато вратата на асансьора се отвори, направих крачка напред. Вдигнах поглед, за да проверя къде отивам, и срещнах чифт сини очи. Дъхът ми секна.

В кабината имаше само един човек: секс богът.

2

Вратовръзката му бе сребриста, а ризата — искрящо бяла. Отсъствието на цвят само подчертаваше удивителните му сини ириси. Стоеше там, с разкопчано сако и ръце, небрежно пъхнати в джобовете. Погледнах го и сякаш се блъснах в невидима стена.

Спрях рязко, с очи, приковани в мъжа, който бе дори по-впечатляващ, отколкото помнех. Никога не бях виждала толкова наситеночерна коса. Беше лъскава и стигаше до яката му, придавайки на преуспелия бизнесмен вид на лошо момче. Истинска черешка върху тортата. Както би казала майка ми, само мошениците и разбойниците имат такава коса.

Стиснах ръце в юмруци, за да възпра желанието да я докосна, да проверя дали наистина е така копринено мека, както изглеждаше.

Вратата започна да се затваря. Той пристъпи леко напред и натисна копчето, за да я задържи.

— Има достатъчно място и за двама ни, Ева.

Дрезгавият му непреклонен тон ме извади от моментния унес. „Откъде знае името ми?“

После се сетих, че бе видял служебната ми карта, когато я изпуснах във фоайето. За момент се зачудих дали да не му кажа, че чакам някого и ще се кача на следващия асансьор, но мозъкът ми заработи отново.

Какво, по дяволите, ми става? Ясно бе, че мъжът работи в „Кросфайър“. Не можех да го избягвам всеки път, когато го видя, а и защо да го правя? Ако исках да свикна да реагирам нормално на сексапила му, трябваше да го срещам достатъчно често, че да започна да го възприемам като част от мебелировката.

„Да, бе, надявай се!“

— Благодаря — казах и влязох в кабинката.

Той пусна копчето и отстъпи назад. Вратата се затвори и асансьорът започна да се спуска.

Моментално съжалих за решението си да се кача при него. Присъствието му ме накара да настръхна. Невероятната му енергия изпълни тясното пространство, зареждайки го с такъв сексуален магнетизъм, че запристъпвах неспокойно от крак на крак. Дишането ми стана забързано и накъсано, в такт с ускорения ритъм на сърцето ми. Отново изпитах онова необяснимо привличане, сякаш той безмълвно изричаше настоятелно искане, а аз инстинктивно бях готова да се подчиня.

— Добър ли беше първият работен ден? — попита той внезапно, стряскайки ме.

Гласът му отекна и ме заля със съблазнителния си ритъм. „Откъде, по дяволите, бе разбрал, че днес е първият ми ден?“

— Всъщност да — равно отговорих аз. — Вашият как беше?

Усетих, че се взира в профила ми, но не отклоних поглед от алуминиевата врата на асансьора. Сърцето ми се блъскаше в гърдите, а стомахът ми бе свит на топка. Бях разтърсена, напълно извадена от равновесие.

— Е, на мен не ми беше първи — отвърна той с весела нотка в гласа. — Но беше успешен. А и става все по-добър.

Кимнах и се насилих да се усмихна, макар да нямах никаква представа какво точно има предвид. Асансьорът забави ход на дванайсетия етаж и в него се качиха трима души, които оживено бъбреха. Дръпнах се назад, за да им направя място. Застанах в срещуположния ъгъл на онзи, в който стоеше Тъмен и Опасен. Само че и той пристъпи встрани едновременно с мен. Неочаквано се оказахме по-близо един до друг, отколкото бяхме.

Намести и без това идеалния възел на вратовръзката си и при движението ръката му докосна леко моята. Затаих дъх и в опит да не обръщам внимание на присъствието му, реших да се концентрирам в разговора пред нас. Оказа се невъзможно. Той просто бе толкова… тук. Точно тук. Съвършен, великолепен и ухаещ божествено. Мислите се изплъзнаха от контрола ми и започнах да си представям колко твърдо е тялото му под костюма, как бих се чувствала, ако го притисне към моето, колко надарен беше или пък не беше…

Когато най-после стигнахме фоайето, почти простенах от облекчение. Едва изчаках асансьорът да се опразни и пристъпих напред. В този миг той сложи ръка ниско на кръста ми и тръгна редом с мен, насочвайки ме. Тръпката от допира на това чувствително място премина на талази през тялото ми.

Стигнахме до бариерите и той отдръпна ръката си. Почувствах се странно, сякаш ограбена. Хвърлих поглед към него, опитвайки да го разчета, но макар да ме гледаше, лицето му не изразяваше нищо.

— Ева!

Видях Кари, облегнат нехайно на една от мраморните колони във фоайето, и това промени всичко. Носеше дънки, които прилепваха като втора кожа по дългите му крака, и огромен пуловер в светлозелено, който подчертаваше цвета на очите му. Без никакво усилие привлече вниманието на всички наоколо. Наближавайки, забавих ход. Секс богът ни подмина, излезе през въртящата се врата и гъвкаво се вмъкна на задната седалка на джипа „Бентли“, който бях забелязала на улицата миналата вечер.

Когато колата потегли, Кари подсвирна:

— Брей, брей, ако съдя по това, как го гледаше, това е онзи тип, за когото ми разказа, нали?

— О, да! Точно той.

— Заедно ли работите? — Кари преплете пръсти с моите и ме издърпа на улицата през една от страничните врати на сградата.

— Не. — Спрях на тротоара, за да сменя високите си обувки. За равновесие се опрях на него сред потока пешеходци покрай нас. — Нямам представа кой е, но ме попита дали първият ми ден е минал добре, така че трябва бързо да разбера.

Кари се усмихна и хвана лакътя ми за опора, докато непохватно подскачах от крак на крак.

— Хм… нямам представа как изобщо някой успява да работи до него. Мозъкът ми буквално блокира за минута.

— Да, сигурна съм, че действа така на всички. — Изправих се. — Хайде, да вървим. Трябва да пийна нещо.

* * *

На следващата сутрин пристигнах на работа с леко пулсиране в тила — подигравателно напомняне, че бях прекалила с виното. Въпреки това, докато се качвах с асансьора към двайсетия етаж, не съжалявах за махмурлука си толкова, колкото вероятно би трябвало. Предната вечер имах два варианта — много алкохол или малка игра с вибратора, а бях готова на всичко, за да избегна захранен от батерии оргазъм с фантазии за Тъмен и Опасен. Не че той щеше да разбере (или пък да му пука), че ме е възбудил толкова, че полудявам. Аз обаче щях да знам, а не исках да доставя това удоволствие на въображаемия му образ.

Оставих нещата си в долното чекмедже на бюрото и като видях, че Марк още не е дошъл, грабнах чаша кафе и се върнах, за да чета любимите си рекламни блогове.

— Ева!

Скочих на крака в мига, в който той се появи до мен с широка усмивка и блестящи бели зъби на фона на гладката му тъмна кожа.

— Добро утро, Марк!

— Наистина е добро. Струва ми се, че ми носиш късмет. Вземи си таблета и ела в офиса ми. Можеш ли довечера да останеш до късно?

Последвах го, внезапно завладяна от неговото въодушевление.

— Разбира се.

— Това се надявах да чуя.

Той се отпусна на стола си, а аз седнах на онзи, който бях използвала предния ден, и отворих програмата за текстообработка.

— И така — започна Марк, — получихме искане за начална оферта от водка „Кингсман“, при това са ме споменали специално, по име. Случва се за първи път.

— Поздравления!

— Оценявам го, но нека оставим поздравленията за по-късно, когато наистина получим договора. Дори да ни приемат да участваме в конкурса, ще трябва да наддаваме, за да спечелим сделката. Освен това искат да се срещна с тях утре вечер.

— Еха! Нормално ли е подобно бързане?

— Не. Обикновено клиентите изчакват, докато приключим работата по офертата, преди да се срещнат с нас. Но „Кингсман“ наскоро бяха закупени от „Крос индъстрис“, а „Крос“ имат десетки дъщерни компании. Ако ги спечелим като клиент, ще е голям удар. Те го знаят и затова ни карат да им играем по свирката. Първата стъпка е срещата с мен.

— Обичайно срещата е с целия екип, нали?

— Да, обикновено на срещата отива цяла група. Те са наясно, че някой старши мениджър ще им представи идеята, а след това ще работят с някой от младшите като мен. Затова направо са ме избрали и сега искат да ме преценят. В интерес на истината обаче искането за оферта дава много повече информация, отколкото изисква. На практика върши същата работа като официалния брифинг, така че не мога да ги обвиня в безумни претенции, просто са педантични. А това винаги може да се очаква, когато работиш с „Крос индъстрис“.

Марк прокара ръце през гъстите си къдрици, неволно издавайки колко е притеснен.

— Какво мислиш за водка „Кингсман“?

— Ъъъ… ами… Честно казано, никога не съм я чувала.

Той се облегна назад и се разсмя.

— Слава богу! Мислех, че съм единствен. Е, положителната страна е, че очевидно няма негативни публикации в медиите. Липсата на новини може да се окаже добра новина.

— С какво мога да помогна аз, освен да проуча водката и да работя до късно?

Той стисна устни, докато обмисляше въпроса ми.

— Запиши си следното.

Работихме без обедна почивка и продължихме дълго след като офисът се бе опразнил — преглеждахме началната информация от стратезите. Малко след седем часа смартфонът на Марк иззвъня, стряскайки ме в тишината наоколо.

Марк включи високоговорителя, без да спира да работи:

— Да, мило?

— Нахрани ли вече бедното момиче? — попита топъл и мъжествен глас.

Марк хвърли поглед към мен през стъклената стена на кабинета си.

— Ох… забравих!

Бързо отвърнах поглед и прехапах долната си устна, за да прикрия усмивката. От телефона ясно се чу изсумтяване:

— Това й е едва втори ден, а ти я караш да работи извънредно и я мориш от глад. Ще вземе да напусне!

— По дяволите! Прав си. Стив, скъпи…

— Не ми викай „Стив, скъпи“! Обича ли китайско?

Вдигнах утвърдително палец към Марк, а той се ухили.

— Да, обича.

— Хубаво. Ще бъда при вас след двайсет минути. Предупреди охраната, че идвам.

След почти точно двайсет минути пуснах Стивън Елисън през прозрачните врати на рецепцията. Той бе изпълнен с енергия едър мъж, облечен в тъмни дънки, изтъркани работни ботуши и спретнато пъхната в дънките риза. С червената си коса и засмени сини очи Стив беше точно толкова привлекателен, колкото и партньора му, но по съвсем различен начин. Тримата седнахме край бюрото на Марк, сипахме в картонените си чинии от пилешкото с фъстъци и говеждото с броколи, добавихме бял ориз и атакувахме, въоръжени с пръчици.

Научих, че Стив е предприемач и че с Марк са двойка от колежа. Наблюдавах общуването им с възхищение и лека завист. Отношенията им бяха така хармонични, че бе истинско удоволствие да си в тяхната компания.

— По дяволите, момиче! — възкликна след известно време Стивън, когато си сложих от храната за трети път. — Спри малко! Къде отива всичкото това?

— Вероятно във фитнеса заедно с мен — свих рамене аз. — Може би това…

— Не му обръщай внимание — прекъсна ме с усмивка Марк. — Стивън просто завижда. Той е принуден да следи момичешката си фигура.

— Мътните да го вземат! — Стивън стрелна партньора си с уж ядосан поглед. — Ще взема да я поканя на обяд с момчетата. Ще се обзаложа колко може да изяде и ще спечеля куп пари!

Усмихнах се:

— Звучи забавно!

— Хм! Знаех си, че има нещо диво в теб. Личи ти по усмивката.

Сведох очи към храната и забраних на ума си да отлита към спомените за това колко „дива“ бях по време на бунтарския си и себеразрушителен период.

Марк ме спаси:

— Недей да тормозиш асистентката ми. А и какво знаеш ти за дивите жени изобщо?

— Знам, че някои от тях обичат да излизат с гейове. Харесват начина ни на мислене — намигна той. — Знам и някои други неща. Хей, вие двамата… не ме гледайте така шокирано! Просто исках да проверя какво му е толкова великото на хетеро сексът.

За Марк признанието очевидно беше нещо ново, но той само леко изкриви устни. Явно бе достатъчно уверен във връзката им, за да намира това за забавно.

— О, така ли? — възкликна той.

— И как ти се стори? — попитах аз смело.

Стивън сви рамене:

— Не бих казал, че го надценяват, защото демографски очевидно съм от „грешната“ страна, а и нямам достатъчна база за сравнение, но да кажем, че спокойно мога да мина без него.

Помислих си колко показателен е фактът, че Стивън разказва историята си с понятия, които Марк използва в своята работа. Макар сферите им да бяха на светлинни години една от друга, те споделяха и се изслушваха.

— Като се вземе предвид с кого и как живееш в момента — каза Марк на партньора си, хващайки с пръчиците парче броколи, — бих казал, че това е много добра новина.

Когато приключихме с вечерята, вече бе станало осем часа и се появиха чистачите. Марк настоя да ми извика такси.

— Да дойда ли по-рано утре? — попитах аз.

Стивън леко бутна Марк с рамо.

— Сигурно в предишния си живот си направил нещо хубаво, за да я заслужиш.

— Фактът, че те търпя в този, явно е достатъчен — отговори сухо Марк.

— Хей, аз съм изключително добре възпитан! — възрази Стивън. — Винаги свалям седалката на тоалетната чиния.

Марк ми хвърли привидно раздразнен поглед, в който личеше привързаността към партньора му.

— И как точно ми помага това?

* * *

В четвъртък с Марк се блъскахме почти целия ден, за да подготвим срещата му с „Кингсман“ в четири часа. Обядвахме с двамата от творческия екип, които щяха да участват в презентацията (ако се стигнеше до нея, естествено) и обменихме ценна информация; после прегледахме отново данните за уеб присъствието на „Кингсман“ и профила на марката в социалните мрежи.

Когато мина три и половина, започнах леко да се притеснявам, защото знаех колко натоварено ще е движението. Марк обаче продължи да работи, макар да му казах колко е часът. Чак в четири без петнайсет той най-после излезе от кабинета си и се усмихна широко, докато обличаше сакото си.

— Ела с мен, Ева.

Примигнах насреща му от бюрото си:

— Сериозно ли?

— Хей, ти много ми помогна с подготовката. Не искаш ли да видиш как ще мине?

— О, да, естествено! — скочих на крака.

Знаех, че външният ми вид има значение за начина, по който възприемат шефа ми, така че пригладих с ръце тясната си черна пола и оправих маншетите на дългите си ръкави. По някакво странно стечение на обстоятелствата тъмночервената ми копринена блуза идеално пасваше с вратовръзката на Марк.

— Благодаря — добавих.

Насочихме се към асансьорите и за миг се стреснах, защото потеглихме нагоре вместо надолу. Слязохме на последния етаж и пристъпихме в значително по-просторна и богато украсена приемна от тази на двайсетия. Папратта и лилиумите в саксиите наоколо напояваха въздуха с приятна миризма, а върху тъмното предпазно стъкло на входа с едър и строг шрифт бе изписано „Крос индъстрис“.

Пуснаха ни да влезем, после ни помолиха да изчакаме малко. И двамата отказахме предложената ни вода и кафе. След не повече от пет минути ни упътиха към затворената врата на една от конферентните зали.

Когато рецепционистката протегна ръка към бравата, Марк ме погледна с блеснали очи.

— Готова ли си?

— Готова — усмихнах се аз.

Вратата се отвори и служителката ме подкани с жест да вляза първа. Пристъпих в помещението с жизнерадостна усмивка… която мигновено застина при вида на мъжа, който ме посрещна, изправяйки се.

Рязкото ми спиране препречи прага и Марк се блъсна в гърба ми, при което залитнах напред. Тъмен и Опасен ме прихвана за кръста, издърпа ме нагоре и аз се озовах притисната в гърдите му.

Въздухът стремително излезе от дробовете ми, последван от всяка частица здрав разум, която притежавах. Независимо от пластовете дрехи, които ни деляха, усещах под дланите си твърдите му като камък бицепси и стегнатият релеф на корема му, притиснат към моя. Той рязко си пое дъх и движението на гърдите му моментално втвърди зърната ми.

О, не! Бях прокълната. В ума ми светкавично се заредиха образи — хиляди начини, по които бих могла да се препъвам, да залитам и да падам пред секс бога през предстоящите дни, седмици и месеци.

— Здравей отново — измърмори той и от ниския му глас цялото ми тяло започна да пулсира. — Винаги е приятно да се сблъсквам с теб, Ева.

Изчервих се от срам и желание. Не намирах сили да го отблъсна, макар да съзнавах, че в стаята има още двама души. Да не говорим, че цялото му внимание бе приковано в мен, а стегнатото му тяло излъчваше онази спираща дъха властна настойчивост.

— Господин Крос — обади се Марк зад гърба ми, — съжалявам за начина, по който нахлухме.

— Не съжалявайте. Беше запомнящо се.

Крос ме пусна и аз се олюлях на високите си токчета. Коленете ми бяха омекнали от плътния допир на телата ни. Той пак бе облечен в черен костюм, а вратовръзката и ризата под него бяха в светлосиво. Както винаги, изглеждаше прекалено добре.

Какво ли бе да си с подобен външен вид? Със сигурност, където и да отидеше, предизвикваше хаос.

Марк ме прихвана и ми помогна да стъпя по-стабилно на крака. А Крос не отмести поглед от ръката на Марк, докато той не пусна лакътя ми.

— Така. Добре — опита се да овладее ситуацията шефът ми. — Това е асистентката ми Ева Трамел.

— Вече сме се срещали. — Крос издърпа стола до себе си. — Ева.

Все още не можех да се съвзема от миговете, които прекарах залепена за този сексуален свръхпроводник, облечен в костюм, и погледнах към Марк за напътствие.

Крос се наведе към мен и тихо нареди:

— Седни, Ева.

Марк леко кимна, но аз вече сядах на стола. Тялото ми инстинктивно се подчиняваше на заповедта, преди умът ми да я осъзнае и да се възпротиви.

Постарах се да не показвам нервността си през следващия час, докато Крос и двамата директори от „Кингсман“ — две привлекателни брюнетки в костюми с панталон, въртяха Марк на шиш. Жената, облечена в малиново, очевидно много държеше да привлече вниманието на Крос, докато тази в кремаво се бе концентрирала изцяло върху шефа ми.

И тримата изглеждаха впечатлени от изчерпателните обяснения на Марк за това как работата на агенцията и собственият му принос ще донесат реална полза за марката на клиента.

Възхищавах се на хладнокръвието, което Марк демонстрираше, независимо от натиска на Крос, който с лекота контролираше срещата.

— Добра работа, господин Герити — похвали го той накрая. — С нетърпение ще очаквам първото ви предложение за проекта, когато дойде времето. А теб какво би те подтикнало да опиташ „Кингсман“, Ева?

Сепнах се и примигнах:

— Моля?

Настойчивостта в очите му беше изгаряща. Имах чувството, че цялото му внимание е насочено към мен, което само подсили уважението ми към Марк — той беше издържал тежестта на този поглед цял час.

Столът на Крос бе успоредно на масата, така че той гледаше директно срещу мен. Дясната му ръка бе отпусната на гладката дървена повърхност и дългите елегантни пръсти ритмично потропваха отгоре й. Зърнах за миг част от китката му под края на ръкава и по някаква откачена причина това малко късче златиста кожа, покрито с фини тъмни косъмчета, прикова вниманието ми. Беше толкова… мъжествен.

— Коя от идеите, предложени от Марк, предпочиташ ти лично? — попита ме той отново.

— Смятам, че всичките са великолепни.

— Ако се налага, ще помоля всички да напуснат залата, за да чуя честното ти мнение — каза той, а красивото му лице остана непроницаемо.

Стиснах здраво облегалките на стола си:

— Току-що ви дадох честното си мнение, господин Крос. Но ако все пак настоявате, смятам, че „Секси лукс на достъпна цена“ ще допадне на най-голяма част от потребителите. Аз обаче не съм…

— Съгласен съм. — Крос се изправи и закопча сакото си. — Вече знаете в каква насока да работите, господин Герити. Ще се срещнем отново другата седмица.

В продължение на няколко секунди останах на място, зашеметена от главоломната скорост, с която се развиваха събитията. След това погледнах към Марк, който сякаш се колебаеше между изумление, радост и объркване.

Станах и тръгнах към вратата първа. Болезнено ясно осъзнавах, че Крос върви до мен. Начинът, по който се движеше — с животинска грация и надменна пестеливост — направо ме побъркваше. Сигурна бях, че в леглото е адски добър, че е агресивен и готов да вземе всичко, което поиска, при това така, че жената да гори от желание да го даде.

Крос вървя зад мен чак до асансьорите. Размени няколко изречения с Марк на тема спорт, или поне така мисля. Бях толкова съсредоточена върху собствената си реакция на присъствието му, че изобщо не обърнах внимание на учтивите приказки. Когато асансьорът дойде, въздъхнах с облекчение и побързах да вляза в кабината заедно с Марк.

— Един момент, Ева — каза Крос и ме хвана за лакътя. — Тя ще слезе след малко — заяви той на Марк, докато вратите се затваряха пред удивеното лице на шефа ми.

Не добави нищо повече, докато асансьорът не пое надолу; а после натисна копчето, за да извика друг, и попита:

— В момента спиш ли с някого?

Въпросът бе зададен толкова небрежно, че ми бе нужна секунда да осмисля значението му.

Поех си рязко въздух:

— И защо решихте, че това ви влиза в работата?

Той ме погледна и аз отново забелязах онова, което бях усетила и при първата среща — невероятна сила и железен контрол. Комбинацията ме накара неволно да отстъпя крачка назад. Отново. Е, този път не паднах, явно бележех напредък.

— Защото искам да те чукам, Ева. И искам да знам какво стои на пътя ми, ако има такова.

Внезапната тръпка между бедрата ми ме накара да протегна ръка към стената, за да запазя равновесие. Крос също се пресегна, за да ме подкрепи, но аз вдигнах другата си длан и го спрях:

— А може предложението просто да не ме интересува, господин Крос.

По устните му плъзна едва забележима усмивка, която подсили невероятната красота на лицето му. Мили боже…

Бях толкова напрегната, че сигналът, който известяваше спирането на асансьора, ме накара да подскоча. Никога не бях изпитвала такава възбуда. Никога не бях усещала подобно изпепеляващо влечение към друго човешко същество. И никога не се бях чувствала така обидена от човек, когото желаех.

Влязох в кабинката и се обърнах с лице към него. Той се усмихна:

— До следващия път, Ева.

Вратите се затвориха, а аз се отпуснах на месинговия парапет в опит да се съвзема. Едва бях успяла да се стегна, когато вратите се отвориха и видях Марк, който крачеше напред-назад в приемната на нашия етаж.

— Господи, Ева — измърмори той и рязко спря, — какво, по дяволите, беше това?

— Идея си нямам! — Издишах рязко и потиснах желанието си да му разкажа за объркващата и дразнеща размяна на реплики с Крос. Беше пределно ясно, че шефът ми не е най-подходящата публика. — А и на кого му пука? Ясно е, че ще ти даде сделката.

По намръщената му физиономия се разля широка усмивка:

— И аз така си мисля.

— Както съквартирантът ми казва, трябва да го отпразнуваш. Да запазя ли маса за вечеря за теб и Стивън?

— Защо не? Нека да е в „Пюър фууд & уайн“ за седем. Ако там няма места, изненадай ни.

Едва се бяхме върнали в кабинета на Марк, когато го нападнаха шефовете — Майкъл Уотърс, изпълнителен директор и президент, заедно с Кристин Фийлд и Уолтър Лийман, съответно председател и заместник-председател на изпълнителния съвет.

Измъкнах се възможно най-незабелязано покрай четиримата и отидох на работното си място.

Обадих се на „Пюър фууд & уайн“, за да помоля за маса за двама. След дълги преговори и умоляване от моя страна управителката най-после се предаде. Оставих съобщение на гласовата поща на Марк: „Днес определено е щастливият ти ден! Имаш запазена маса за седем часа. Приятно изкарване!“.

После побързах да тръгна, нямах търпение да се прибера.

* * *

— Какво е казал?! — Кари невярващо клатеше глава от другия край на белия диван в хола ни.

— Направо да не повярваш, нали? — С наслада отпих поредната глътка от виното, свежо и добре изстудено „Совиньон блан“, което бях купила на път за вкъщи. — Точно така реагирах и аз! Още не съм сигурна дали този разговор не е някаква халюцинация, предизвикана от неговите феромони.

— И?

Вдигнах крака на дивана, подвих ги под себе си и се облегнах в ъгъла.

— Какво „и“?

— Знаеш какво, Ева! — Кари грабна нетбука си от масичката за кафе и го постави върху коленете си. — Ще му пуснеш ли, или…?

— Та аз дори не го познавам. Дори не знам първото му име, а той ми подхвърля това!

— Той обаче е знаел твоето име. — Кари започна да пише нещо на компютъра. — А и какво ще кажеш за историята с водката? Защо според теб е поискал да работи точно с твоя шеф?

Ръката, която разсеяно прокарвах през разпуснатата си коса, замръзна.

— Марк е много талантлив. Ако Крос разбира поне малко от бизнес, би трябвало да го е усетил и да се възползва.

— Бих казал, че много разбира от бизнес. — Кари завъртя компютъра към мен и ми показа уебсайта на „Крос индъстрис“, с великолепна снимка на „Кросфайър“ на началната страница. — Сградата е негова, Ева. Собственикът е Гидиън Крос.

По дяволите! Затворих очи. Гидиън Крос. Името му подхождаше. Беше секси и елегантно мъжествено, също като него.

— Има си хора, които се занимават с маркетинга на дъщерните му фирми. Вероятно има десетки подобни хора.

— Спри да говориш, Кари.

— Той е красив, богат и иска да правите секс. Какъв е проблемът?

— Ще е ужасно неловко непрекъснато да го срещам в сградата. Надявам се да се задържа дълго в тази фирма. Работата наистина ми харесва. И много харесвам Марк. Той веднага ме включи във всичко и само за няколко дни научих толкова много от него!

— Нали си спомняш какво казва доктор Травис за преценения риск? Когато терапевтът ти казва да рискуваш, трябва да рискуваш. Можеш да се справиш. И двамата с Крос сте зрели хора. — След тези думи Кари отново насочи вниманието си към екрана на компютъра. — Леле! Знаеш ли, че ще стане на трийсет след цели две години? Само си помисли колко е амбициозен!

— А ти помисли колко е груб. Наистина се засегнах от начина, по който го изтърси. Мразя да се чувствам като вагина с крака.

Кари спря за миг и погледът му омекна:

— Извинявай, бебчо. Толкова си силна, много по-силна от мен. Просто понякога забравям, че носиш същия товар като моя.

— През повечето време аз също успявам да забравя — отклоних очи, защото не исках разговорът да се насочва към онова, което всеки от нас бе преживял в миналото. — Не че държа да ме покани на среща. Но със сигурност има и по-добри начини да кажеш на някоя жена, че искаш да си легнеш с нея.

— Права си. Той е арогантен нещастник. Нека точи лиги по теб, докато му посинеят топките! Точно това заслужава.

Думите му ме накараха да се усмихна. Кари винаги успяваше да ме разведри.

— Съмнявам се, че топките на този тип някога са посинявали, но идеята е забавна.

Той решително затвори нетбука си:

— Какво ще правим тази вечер?

— Мислех си, че няма да е зле да проверя онази зала за крав мага в Бруклин.

Бях направила известно проучване след срещата си с Паркър Смит във фитнеса. С напредването на седмицата мисълта за груб, физически отдушник на стреса ми изглеждаше все по-привлекателна. Знаех, че не може да се сравнява с това да изчукам Гидиън Крос, но подозирах, че ще е далеч по-безопасно за собственото ми здраве.

3

— Няма начин майка ти и Стантън да ти позволят да идваш тук няколко вечери в седмицата — заяви Кари и придърпа стилното дънково яке по-плътно около тялото си, макар да не беше чак толкова студено.

Бившият склад, който Паркър Смит използваше като зала за крав мага, бе тухлена сграда в някогашната промишлена зона на Бруклин. Помещението бе просторно, а масивната метална врата не позволяваше да се види какво става вътре. Двамата с Кари седяхме на алуминиевите скамейки отстрани и наблюдавахме шестимата, които тренираха на тепиха пред нас.

— Ох! — Трепнах, обзета от съчувствие към мъжа, когото току-що бяха изритали в слабините. Сигурно боли дори през предпазителите. — И как ще разбере Стантън?

— Ще разбере, когато се озовеш в болница. — Той хвърли поглед към мен. — Говоря сериозно. Крав мага е брутален спорт. Залагат само на спаринг и пълен контакт. Дори да не те издадат синините, доведеният ти баща все някак ще научи. Винаги успява.

— Заради майка ми е. Тя му казва всичко. Аз обаче нямам намерение да й споделям това.

— И защо не?

— Няма да ме разбере. Ще реши, че искам да се науча да се отбранявам заради онова, което се случи. Ще се почувства виновна и ще ме разстрои. Няма да повярва, че просто искам да потренирам и да разтоваря стреса.

Опрях брадичка на дланта си и загледах Паркър, който тъкмо излизаше на тепиха с някаква жена. Беше добър инструктор — търпелив и старателен, и обясняваше нещата по лесен за разбиране начин. Залата му се намираше в опасен квартал, но районът подхождаше на онова, което преподаваше. Обстановката беше възможно най-реалистичната: голям, празен бивш склад.

— Този Паркър наистина е секси — измърмори Кари.

— Освен това носи брачна халка.

— Забелязах. Свестните бързо ги грабват.

Когато урокът свърши, Паркър дойде при нас с блеснали кафяви очи и широка усмивка.

— Какво мислиш, Ева?

— Къде да се запиша?

Секси усмивката му накара Кари да протегне ръка и силно да стисне моята.

— Ела насам.

* * *

Петъкът започна фантастично. Марк ми обясни как се събира информация за началните идеи по стратегията и ми разказа малко повече за „Крос индъстрис“ и Гидиън Крос, като отбеляза, че двамата са на една възраст.

— Все се налага да си го напомням — добави Марк. — Лесно е да забравиш колко е млад, когато стои пред теб.

— Да — съгласих се аз, тайничко разочарована, че през следващите два дни няма да видя Крос. Колкото и да си повтарях, че няма значение, се потиснах. Не си бях дала сметка колко се вълнувам от възможността да се засечем случайно — не и преди тази възможност да се изпари. Беше толкова възбуждащо да съм близо до него! А и гледката беше адски добра. През почивните дни не ме очакваше нищо дори наполовина толкова вълнуващо.

Водех си записки в кабинета на Марк, когато чух телефона на бюрото ми да звъни. Извиних се и изтичах да го вдигна:

— Офисът на Марк Герити.

— Ева, скъпа, как си?

Познах гласа на втория ми баща и потънах в стола си. Стантън винаги звучеше като човек с потомствено богатство — културен, благороден и надменен.

— Ричард, наред ли е всичко? Мама добре ли е?

— Да. Всичко е наред. Майка ти се чувства страхотно, както винаги.

Тонът му омекна, когато спомена съпругата си, и аз му бях благодарна за това. Всъщност му бях благодарна за много неща, макар понякога това да бе в разрез с лоялността към баща ми. Знаех, че татко се притеснява заради огромната разлика във финансовите им възможности.

— Добре, радвам се да го чуя — отбелязах с облекчение. — Получихте ли с мама благодарствената ми бележка за роклята и смокинга на Кари?

— Да, беше много мило от твоя страна, но знаеш, че не очакваме да ни благодариш за подобни неща. Извини ме за момент. — След тези думи се обърна към някого встрани, вероятно секретарката му. — Ева, скъпа, бих искал да се видим днес за обяд. Ще изпратя Кланси да те вземе.

— Днес ли? Нали ще се видим утре вечерта? Не може ли да почака дотогава?

— Не, трябва да стане днес.

— Но аз имам само един час обедна почивка.

Някой леко ме потупа по рамото. Обърнах се и видях Марк, който бе застанал до бюрото ми.

— Вземи си два часа — прошепна той. — Заслужи си го.

Въздъхнах и оформих с устни едно „Благодаря“.

— Дванайсет часа добре ли е, Ричард?

— Идеално. Ще се радвам да те видя.

Аз лично нямах особени причини да се радвам на среща насаме със Стантън, но покорно излязох малко преди дванайсет и заварих колата да ме чака пред сградата. Кланси, личният шофьор и бодигард на Стантън, ми отвори вратата, докато го поздравявах. После се настани зад волана и ме откара до центъра. В дванайсет и двайсет вече седях на голяма конферентна маса в един от офисите на Стантън и се взирах в красиво подредения обяд за двама.

Стантън дойде скоро след мен. Изглеждаше елегантен и изискан. Въпреки снежнобялата коса и бръчките по лицето, той все още беше много привлекателен мъж. Очите му бяха светлосини, а погледът — остър и интелигентен. Имаше атлетична, добре поддържана фигура; колкото и да беше зает, отделяше време за тренировки, даже преди да се ожени за майка ми, неговата съпруга трофей.

Изправих се да го посрещна, а той се наведе и ме целуна по бузата.

— Изглеждаш чудесно, Ева.

— Благодаря.

Приличах на майка си, която също бе естествено руса, но сивите ми очи бяха наследство от баща ми.

Стантън седна на масата, така че небостъргачите на Ню Йорк да му служат за фон. Беше наясно с ефекта и се възползваше от внушителната гледка зад гърба си.

— Яж — заповяда ми с лекотата, присъща на мъжете с власт. Мъже като Гидиън Крос. Дали и Стантън е бил толкова амбициозен на възрастта на Крос?

Взех вилицата и опитах салатата с пиле, боровинки, орехи и фета. Беше вкусна, а аз бях гладна. Радвах се, че Стантън не заговори веднага, така можех да се насладя на храната, но затишието не продължи дълго.

— Ева, скъпа, исках да обсъдим интереса ти към крав мага. Застинах.

— Моля?

Стантън отпи от чашата си с ледена вода и се облегна назад. Знаех какво означава скованата му челюст — онова, което се кани да каже, няма да ми хареса.

— Снощи майка ти много се разстрои от това, че отиде в онази зала в Бруклин. Отне ми доста време да я успокоя и да я убедя, че ще организирам нещата така, че да следваш интересите си безопасно. Тя не иска да…

— Почакай. — Внимателно оставих вилицата си, бях изгубила апетит. — Как е разбрала къде съм?

— Проследила е мобилния ти телефон.

— Не е истина! — ахнах аз и безсилно се отпуснах на стола.

От небрежния му отговор направо ми прилоша — звучеше така, все едно става дума за най-естественото нещо на света. Стомахът ми се сгърчи — очевидно в момента предпочиташе да изхвърли храната, а не да я смели.

— Значи затова настояваше да използвам телефон на твоята компания. Не за да спестя пари!

— Естествено, парите бяха една от причините. Но освен това майка ти се чувства по-спокойна така.

— По-спокойна? Като шпионира порасналата си дъщеря? Това не е здравословно, Ричард! Трябва да го разбереш. Тя ходи ли още при доктор Питърсън?

Стантън прояви благоприличието да се почувства неловко.

— Да, разбира се.

— А казва ли му с какво се занимава?

— Нямам представа — сковано отвърна той. — Това е нейна лична работа. Не й се меся.

Не, не й се месеше. Той я търпеше. Глезеше я. Задоволяваше всичките й капризи. И беше позволил манията й по отношение на моята безопасност да достигне напълно неконтролируеми размери.

— Тя трябва да престане да мисли за това. Аз престанах.

— Ти беше невинно дете, Ева. Моника изпитва вина, че не те е защитила. Трябва да проявим толерантност.

— Толерантност?! Та тя дебне всяка моя крачка!

В главата ми цареше хаос. Как беше възможно майка ми да нахлува в личното ми пространство така? Защо го правеше? Това я докарваше до лудост, а заедно с нея и мен.

— Трябва да спре!

— Може да решим проблема съвсем лесно. Вече говорих с Кланси. Той ще те кара, когато имаш нужда да се впуснеш в дебрите на Бруклин. Всичко е уредено. А и за теб ще е много по-удобно.

— Не се опитвай да извъртиш нещата така, все едно е за мое добро!

Очите ми пареха, а гърлото ми гореше от потиснатите сълзи на безсилие. Не можех да понасям начина, по който говореше за Бруклин — все едно беше страна от третия свят.

— Аз съм зряла жена. Сама вземам решения. Така е по закон, по дяволите!

— Недей да ми държиш този тон, Ева. Аз просто се грижа за майка ти. И за теб.

Избутах стола си назад.

— Ти я оставяш да се държи така. Поддържаш болестта й и разболяваш и мен!

— Седни. Трябва да ядеш. Моника се тревожи, че не се храниш здравословно.

— Тя се тревожи за всичко, Ричард. Именно това е проблемът! — Пуснах салфетката си на масата. — Трябва да се връщам на работа.

Обърнах се и се запътих към вратата. Исках да се махна възможно най-бързо. Взех чантата си от секретарката на Стантън и оставих мобилния си телефон на бюрото й. Кланси, който чакаше на рецепцията, ме последва. Знаех, че няма смисъл да се опитвам да го отпратя. Не приемаше нареждания от никой друг, освен от Стантън.

Поехме обратно, а аз кипях на задната седалка. Всъщност можех да мрънкам колкото си искам, но в крайна сметка не бях по-добра от Стантън, защото накрая и аз щях да се предам. Щях да отстъпя и да позволя на майка ми да прави каквото си иска, защото щях да се чувствам ужасно, ако я накарам да страда още след всичко, което бе преживяла досега. Беше толкова емоционална и уязвима и ме обичаше до лудост.

Когато стигнахме „Кросфайър“, настроението ми все още беше ужасно. Кланси си тръгна, а аз застанах на многолюдния тротоар и огледах натоварената улица нагоре и надолу. Търсех павилионче, от което да си купя шоколад, или магазин за мобилни телефони, нуждаех се от нов.

В крайна сметка отидох до съседната улица и си взех шест шоколадови десертчета от дрогерията на ъгъла, след което се върнах в „Кросфайър“. Бях отсъствала приблизително час, но нямаше да използвам допълнителното време, което ми отпусна Марк. Нуждаех се от работа, за да разсея мислите за откаченото си семейство.

Качих се в празния асансьор, скъсах опаковката на едно от шоколадчетата и ожесточено отхапах. Опитах се да изпълня самоналожения си шоколадов план, преди да стигна до двайсетия етаж, но асансьорът спря на четвъртия. Зарадвах се на допълнителното време да се насладя на черния шоколад и карамела върху езика си.

Вратите се плъзнаха встрани и разкриха Гидиън Крос, който разговаряше с други двама господа.

Както обикновено дъхът ми секна при вида му, а това само разпали поутихналото ми раздразнение. Защо ми действаше по този начин? Кога щях да придобия имунитет?

Той хвърли поглед напред и когато ме видя, устните му бавно се извиха в спираща дъха усмивка.

Страхотно! Ама че скапан късмет. Явно бях станала някакво предизвикателство за него. Усмивката на Крос се превърна в гримаса:

— Ще довършим по-късно — измърмори той на спътниците си, без да откъсва поглед от мен. После влезе в асансьора и вдигна ръка, за да им попречи да го последват. Те примигнаха изненадано, погледнаха към мен, после към Крос и после отново към мен.

Излязох от кабината, убедена, че има по-голям шанс да запазя здравия си разум, ако взема следващия асансьор.

— Не бързай толкова, Ева. — Крос ме стисна за лакътя и ме дръпна обратно.

Вратите се затвориха и асансьорът плавно тръгна нагоре.

— Какво правите?! — избухнах аз.

Последното нещо, което ми трябваше след разговора със Стантън, бе още един деспотичен мъжкар, който се опитва да се разпорежда с мен. Крос ме хвана за двете ръце над лактите и се вгледа в лицето ми с живите си сини очи.

— Нещо не е наред. Какъв е проблемът?

Вече познатото електричество затрептя във въздуха помежду ни. Въздействието бе още по-силно заради настроението ми в момента.

— Вие.

— Аз ли?

Леко погали раменете ми с палци. После ме пусна, извади ключ от джоба си и го пъхна в таблото. Всички лампички угаснаха, освен тази за най-горния етаж.

Отново беше в черен костюм, този път на фини сиви райета. Отзад гледката бе истинско откровение. Раменете му бяха широки, без да са прекалено мускулести, и подчертаваха тесния ханш и дългите крака. Копринените кичури коса, които падаха върху яката му, ме изкушаваха да ги сграбча и да дръпна. Силно. Исках да се почувства толкова раздразнен, колкото бях аз. Исках битка.

— В момента не съм в настроение за вас, господин Крос.

Той наблюдаваше бароковата стрелка над вратите, която отбелязваше етажите.

— Мога да променя настроението ти.

— Не проявявам интерес.

Крос ме погледна през рамо. И ризата, и вратовръзката му бяха в същото небесносиньо като ирисите му. Ефектът бе поразителен.

— Не ме лъжи, Ева. Никога.

— Не лъжа. Да, привличаш ме, но какво от това? Предполагам, че с повечето жени е така. — Увих остатъка от шоколада си и го пъхнах в пликчето, което бях прибрала в дамската си чанта. Нямах нужда от шоколад, когато дишах един и същ въздух с Гидиън Крос. — Но не възнамерявам да предприема каквото и да било по въпроса — добавих аз.

Той се обърна към мен бавно и лениво, а греховните му устни се смекчиха от онази едва забележима усмивка. Спокойствието и безразличието му още повече ме вбесиха.

— Привличане е прекалено мека дума за… — той обхвана с жест пространството помежду ни — това.

— Наречи го лудост, но предпочитам първо да харесам някого, преди да тръгна да се търкалям гола с него.

— Не е лудост — отвърна той. — Но аз нямам нито времето, нито склонността да ходя по срещи.

— Значи ставаме двама. Радвам се, че го изяснихме.

Той пристъпи към мен и вдигна ръка към лицето ми. Насилих се да остана на място и да не му доставя удоволствието да види смущението ми. Докосна с палец ъгълчето на устата ми, после го поднесе към своята. Засмука възглавничката и промълви ниско:

— Шоколад и ти. Вкусно.

По тялото ми премина тръпка, а между краката ми се разгоря парещ копнеж, докато си представях как облизвам шоколад от неговото убийствено секси тяло. Погледът му потъмня и Крос снижи интимно глас:

— Романтиката не е в репертоара ми, Ева. Но затова пък знам хиляди начини да те накарам да свършиш. Нека ти покажа.

Асансьорът забави ход и спря. Той извади ключа от таблото и вратите се отвориха. Отдръпнах се в ъгъла и махнах с ръка, за да го отпратя:

— Не проявявам интерес.

— Ще го обсъдим.

Крос ме хвана за лакътя и внимателно, но настойчиво ме измъкна навън.

Подчиних се, защото ми харесваше зарядът, който ми даваше присъствието му. Освен това ми беше любопитно какво ще ми каже, ако има на разположение повече от пет минути. Толкова бързо го пропуснаха през охранителната врата на рецепцията, че дори не му се наложи да забавя крачка. Красивата червенокоса рецепционистка стремително скочи на крака, очевидно трябваше да му съобщи нещо, но той нетърпеливо поклати глава. Жената рязко затвори уста и се вторачи в мен с разширени очи, докато минавахме забързано край нея.

За щастие, разстоянието до кабинета на Крос бе кратко. Когато забеляза началника си, секретарят му се изправи, но не каза нищо, като видя, че Крос не е сам.

— Задръж обажданията ми, Скот — нареди Крос и ме побутна през отворените стъклени врати към кабинета си.

Независимо от раздразнението си не можех да не се впечатля от просторния команден център на Гидиън Крос. Огромни прозорци от пода до тавана разкриваха гледка към града и от двете страни. Стената отсреща също бе стъклена и през нея се виждаше останалата част от офиса. Единствената непрозрачна стена бе покрита с плоски екрани, по които течаха новини от всички краища на света. Срещу нея бе разположено масивно бюро.

В помещението имаше три обособени места за сядане, всяко едно от които по-голямо от кабинета на Марк. Виждаше се и барплот, на който бяха поставени инкрустирани със скъпоценни камъни кристални гарафи — единствените цветни петна в иначе черно-сиво-бялата обстановка.

Крос натисна някакво копче на бюрото си и вратите се затвориха; натисна второ и стъклената стена потъмня, така че служителите му вече не можеха да ни виждат. Външните прозорци бяха покрити с отразително фолио в красив сапфиреносин оттенък и пълното уединение беше осигурено.

Той свали сакото си и го закачи на хромирана закачалка. След това се върна до мен. Все още стоях до вратата, едва прекрачила прага на кабинета му.

— Искаш ли нещо за пиене, Ева?

— Не, благодаря.

По дяволите! Сега, само по елек, изглеждаше дори по-привлекателен. Така по-ясно виждах в каква страхотна форма е. Колко силни са раменете му. Как приятно се свиват мускулите на ръцете и задника му, когато се движи.

Крос посочи към черния кожен диван:

— Седни.

— Трябва да се връщам на работа.

— А аз имам среща в два часа. Колкото по-бързо разрешим проблема, толкова по-скоро и двамата ще се върнем към работата си. А сега седни.

— И кой точно проблем смяташ да разрешим?

Той въздъхна, вдигна ме на ръце като младоженка и ме отнесе до дивана. Пусна ме по дупе на него, после седна до мен.

— Проблемът с възраженията ти. Време е да обсъдим какво ще е нужно, за да се озовеш под мен.

— Чудо. — Оттласнах се от него, за да увелича разстоянието помежду ни. Придърпах надолу края на изумруденозелената си пола, ядосвайки се, че вместо нея не носех панталони. — Смятам подхода ти за груб и обиден.

Освен това беше ужасно възбуждащ, но нямаше да му го призная. Той се вгледа в мен с присвити очи.

— Може да е безцеремонен, но поне е честен. Не ми приличаш на жена, която предпочита разни глупости и ласкателства вместо истината.

— Всъщност предпочитам да ме възприемат като нещо повече от надуваема секс кукла.

Крос вдигна учудено вежди.

— Добре тогава.

— Приключихме ли? — изправих се аз.

Той обви с пръсти китката ми и ме дръпна обратно.

— Едва започваме. Просто установихме някои проблеми, които трябва да обсъдим: между нас има невероятно сексуално привличане и никой от двама ни не иска връзка. В такъв случай какво точно искаш, Ева? Прелъстяване? Иска ли ти се да бъдеш прелъстена?

Бях едновременно запленена и ужасена от разговора. Е, да, бях и доста изкушена. Трудно бе да не се изкуша, когато срещу мен седеше толкова великолепен и енергичен мъж, който така упорито искаше да ме вкара в леглото си. Въпреки това страхът надделя:

— Секс, планиран като бизнес сделка, ми действа отблъскващо.

— Ако условията се определят в началото, има по-малка вероятност от прекомерни очаквания и разочарование накрая.

— Шегуваш ли се? Само се чуй! — смръщих се аз. — Защо изобщо да го наричаме „чукане“? Защо не бъдем по-конкретни и не кажем просто „отделяне на сперма в предварително одобрено отвърстие“?

Той отметна глава назад и се разсмя и това наистина ме вбеси. Плътният гърлен звук ме обля като гореща вода. Присъствието му ми въздействаше толкова силно, че усещането се превърна в почти физическа болка. Сега, когато бе така развеселен, приличаше по-малко на секс бог и повече на човек. От плът и кръв. Истински.

Станах решително и се отдръпнах на безопасно разстояние.

— Не е нужно необвързващият секс да включва вино и рози, но във всеки случай трябва да е нещо лично, за бога. Дори приятелско. Най-малкото да има някакво взаимно уважение.

Той се изправи и веселието се изпари. Очите му внезапно потъмняха.

— В интимните ми отношения липсват смесени сигнали. Ти искаш да наруша границите, да ги размия. Не виждам защо да го правя.

— Не искам да правиш абсолютно нищо, освен да ме оставиш да се върна на работа. — Отидох бързо до вратата и рязко натиснах бравата. Тя обаче не поддаде и аз тихо изругах. — Пусни ме да изляза, Крос!

Усетих, че се приближава зад гърба ми. Притисна длани на стъклото от двете страни на раменете ми и ме прикова като в клетка. Не бях в състояние да мисля за самосъхранение, когато той беше толкова близо.

Силата и настойчивостта му създаваха почти осезаемо енергийно поле. Когато пристъпи още по-близо, то ме обгърна, обгради и двама ни. Всичко извън този мехур спря да съществува; а вътре в него цялото ми тяло се стремеше към това на Крос. Успяваше да ми въздейства така дълбоко, на такова първично ниво, и в същото време толкова ме дразнеше. Контрастът буквално предизвикваше световъртеж. Как бе възможно да се чувствам толкова привлечена от мъж, чиито думи би трябвало тотално да ме отблъскват?

— Обърни се към мен, Ева.

Повелителният му тон предизвика у мен прилив на възбуда, който ме накара да затворя очи. Господи, как ухаеше! Тялото му излъчваше топлина и глад, които само подхраниха собственото ми диво желание. Неотшумялата още емоция след спречкването със Стантън и ядът ми към самия Крос ме караха да откликвам още по-силно, неконтролируемо.

Исках го. Ужасно много го исках. Но той не беше за мен. Спокойно можех и сама да прецакам живота си. Не ми бе нужна ничия помощ.

Опрях пламналото си чело в студеното стъкло на вратата.

— Откажи се, Крос.

— Ще го направя. Явно ще ми създадеш твърде много усложнения.

Устните му леко докоснаха ухото ми, притисна ръка към корема ми, после разпери пръсти и ме привлече към себе си. И той бе не по-малко възбуден от мен, твърдият му дебел член опираше в кръста ми.

— Обърни се и кажи „довиждане“.

Извърнах се, разочарована и изпълнена със съжаление. Ръцете му все още ме обгръщаха. Опрях гърба си на вратата, за да го охладя. Крос се бе навел над мен. Великолепната му коса падаше от двете страни на красивото му лице, а ръката му бе подпряна на стъклото, за да ме притисне по-плътно. Почти нямах възможност да дишам. Дланта, която преди секунда притискаше кръста ми, сега бе обхванала ханша ми. Усещах инстинктивното свиване на пръстите му и допирът направо ме побъркваше. Погледът му беше впит в мен така настойчиво, че ме изгаряше.

— Целуни ме — каза дрезгаво. — Дай ми поне това.

Леко задъхана, облизах сухите си устни. Той простена, наклони глава и прилепи устата си в моята. Удивих се колко меки бяха строгите му устни, колко нежен бе натискът им. Въздъхнах и езикът му се плъзна навътре, започна бавно да ме вкусва с дълги облизвания. Целувката му бе уверена, умела и точно толкова агресивна, колкото бе нужно, за да предизвика в мен дива възбуда.

Смътно осъзнах, че чантата ми пада на пода; после зарових ръце в косата му. Задърпах копринените кичури, използвах ги, за да насочвам устните му върху своите. Той простена и ме целуна още по-дълбоко, започна да гали езика ми с чувствени движения. Усещах бясното биене на сърцето му под гърдите си — доказателство, че не беше някаква безнадеждна мечта, родена от трескавото ми въображение.

Крос се отблъсна от вратата, положи ръка на тила и под дупето ми и ме повдигна от земята.

— Искам те, Ева. Със или без усложнения, не мога да спра.

Цялото ми тяло бе плътно притиснато към неговото. Усещах с болезнена яснота всеки горещ и твърд сантиметър от него. Отвърнах на целувката му така, сякаш исках да го погълна целия. Кожата ми бе влажна и чувствителна, гърдите ми натежаха и се напрегнаха. Клиторът ми пулсираше, зажаднял за внимание, в същия ритъм като сърцето ми.

Смътно усетих, че се движим, а после се озовах по гръб на дивана. Крос се бе надвесил над мен, опрял едно коляно на възглавницата и стъпил на пода с другия крак. Лявата ръка му служеше за опора, а дясната стисна задната част на коляното ми и после се плъзна нагоре по бедрото с подчертан собственически жест.

Когато стигна мястото, където жартиерът прихващаше копринения ми чорап, дъхът му започна да излиза със свистене. Крос откъсна очи от моите и сведе поглед, а после повдигна полата ми, за да разголи тялото ми от кръста надолу.

— Господи, Ева! — В гърдите му се надигна нисък, вибриращ и първичен звук, от който цялата ми кожа настръхна. — Шефът ти има адски късмет, че е гей!

Замаяна, наблюдавах как тялото му се свежда към моето. Разтворих крака, за да поема ширината на бедрата му. Мускулите ми се напрегнаха от силното желание да ме повдигнат към него, да ускорят допира помежду ни — жадувах за това от мига, в който го зърнах. Той наведе глава и отново завладя устата ми, притискайки устните ми с нежно насилие.

И изведнъж се отдръпна, изправяйки се на крака със залитане.

Аз продължавах да лежа, задъхана и влажна, изпълнена с желание, готова. После осъзнах защо беше реагирал толкова рязко. Зад него имаше някого.

4

Ужасена от натрапника, се изправих непохватно и припряно придърпах полата си. Идеше ми да потъна в земята от срам.

— … за срещата в два са тук.

Отне ми безкрайно дълго време да осъзная, че двамата с Крос все още сме сами в стаята. Гласът, който бях чула, идваше от високоговорител. Крос бе застанал от другата страна на дивана, зачервен и намръщен. Гърдите му тежко се вдигаха и спускаха. Вратовръзката му бе разхлабена, а ципът на панталона му беше изпънат до скъсване от забележителна ерекция.

Можех само да си представя колко кошмарно изглеждам самата аз. Освен това закъснявах, трябваше да се връщам на работа.

— Господи! — Той рязко прокара ръце през косата си. — Посред бял ден! И то в шибания ми офис!

Изправих се на крака и се опитах да се приведа в ред. Той дойде при мен и отново издърпа нагоре полата ми.

— Ела!

Пернах го през ръцете, вбесена при мисълта за това, което почти бях позволила да се случи, когато всъщност трябваше да съм на работа.

— Престани. Остави ме на мира!

— Млъкни, Ева — мрачно каза той.

Хвана долната част на черната ми копринена блуза, издърпа я и я нагласи така, че копчетата пак да оформят права редица между гърдите ми. После смъкна надолу полата ми и я приглади със спокойни, обиграни движения.

— Оправи си опашката.

След това взе сакото си, облече го и намести вратовръзката.

Стигнахме до вратата едновременно, а когато посегнах да си взема чантата, той се наведе заедно с мен.

Хвана ме за брадичката и ме принуди да го погледна.

— Ей — обърна се меко към мен, — добре ли си?

Гърлото ми гореше. Бях възбудена, ядосана и ужасно засрамена. Никога в живота си не бях губила ума си така. И бях бясна, защото се бе случило точно с него — мъжа, чийто подход към сексуалната интимност бе толкова безчувствен, че се потисках, само като се сетя.

Рязко отдръпнах брадичката си.

— Да ти изглеждам добре?

— Изглеждаш красива и готова за чукане. Искам те толкова силно, че ме боли. Опасно близо съм до това да те метна обратно на дивана и да те накарам да свършиш толкова пъти, че да ме молиш да спра.

— Много поетично — измърморих, макар че ако трябваше да съм честна, не се чувствах обидена. В действителност грубото му желание да ме има ми действаше като силен афродизиак.

Стиснах дръжката на чантата си и се изправих, краката ми трепереха. Трябваше да се махна от него. А после, след края на работния ден, да се усамотя с голяма чаша вино.

Крос също се изправи.

— Ще свърша набързо и ще съм готов в пет. После ще дойда да те взема.

— Не, няма. Нищо не се е променило.

— Глупости!

— Не ставай арогантен, Крос. За секунда загубих ума си, но въпреки това не искам това, което искаш ти.

Той хвана бравата.

— Напротив, искаш го. Просто не си съгласна с начина, по който искам да ти го дам. Затова ще преразгледаме условията и ще ги преработим.

Същото делово отношение. Банално и сухо. Изпънах гръб.

Сложих длан върху неговата и натиснах бравата, след което се мушнах под ръката му и излязох от кабинета. Секретарят му веднага скочи на крака и зяпна, също като жената и двамата мъже, които чакаха за срещата. Крос се обади зад гърба ми:

— Скот ще ви настани в кабинета ми. Връщам се след минута.

Настигна ме на рецепцията, прегърна ме през кръста и притисна ханша ми до своя. Не исках да правя сцени, затова изчаках да стигнем асансьорите и едва тогава се отдръпнах.

Той спокойно натисна копчето.

— В пет часа, Ева.

Взирах се в светналия бутон.

— Заета съм.

— Тогава утре.

— И през почивните дни съм заета.

Крос застана пред мен и рязко попита:

— С кого?

— Това не ти влиза в…

Той покри с длан устата ми.

— Недей! Тогава ти кажи кога. И преди да отговориш „никога“, ме погледни добре и помисли дали съм от мъжете, които лесно се разубеждават.

Изражението му бе упорито, в присвитите му очи се четеше решителност. Потреперих. Не бях сигурна, че ще спечеля битката, ако се изправя срещу волята на Гидиън Крос. Преглътнах и изчаках да отдръпне ръката си.

— Смятам, че и двамата трябва да се поуспокоим. Да си дадем няколко дни, за да помислим.

— В понеделник след работа — настоя той.

Асансьорът дойде и аз се качих. Обърнах се към Крос и контрирах:

— В понеделник на обяд.

Така ще разполагаме само с час и ще мога да се измъкна. Точно преди вратите да се затворят, Крос подхвърли:

— Нещата между нас ще се получат, Ева.

Звучеше едновременно като заплаха и като обещание.

* * *

— Не се притеснявай, Ева — каза ми Марк, когато се върнах на бюрото си в почти два и петнайсет. — Нищо не си изпуснала. Имах късен обяд с господин Лийман. Аз самият влизам току-що.

— Благодаря.

Независимо от думите му, продължих да се чувствам виновна. Страхотната ми петъчна сутрин сякаш се бе случила преди векове.

Работихме без прекъсване до пет — обсъдихме един клиент с ресторанти за бързо хранене и обмислихме възможни промени в рекламното послание на верига за органични зеленчуци.

— „Суровата истина. Без добавени глупости“ — се бе пошегувал Марк, без да знае колко близо е репликата му до тази, която бях чула от Крос.

Тъкмо бях изключила компютъра и изваждах чантата си от чекмеджето, когато телефонът ми иззвъня. Хвърлих поглед към часовника и видях, че е точно пет. За миг помислих да игнорирам обаждането, защото реално работният ден беше приключил.

Но понеже още се чувствах виновна, че закъснях, реших, че това ми е наказанието, и вдигнах слушалката.

— Офисът на Марк.

— Ева, миличка, Ричард каза, че си забравила телефона си в офиса му.

Бързо издишах и седнах обратно на стола. Ясно си представях как майка ми мачка кърпичката си — правеше така винаги, когато говореше с подобен напрегнат тон. Побъркваше ме, но и ми късаше сърцето.

— Здрасти, мамо. Как си?

— О, чудесно. Благодаря. — Гласът й беше едновременно по момичешки тънък и дълбок, нещо средно между Мерилин Монро и Скарлет Йохансон. — Кланси остави телефона на портиера в блока ти. Наистина не трябва да ходиш никъде без него. Никога не знаеш кога може да ти се наложи да се обадиш на някого.

Вече бях обмислила варианта да задържа апарата и просто да прехвърля обажданията си на нов номер, за който майка ми не знае. Основният проблем обаче не беше в това.

— Какво смята доктор Питърсън за факта, че ми следиш телефона?

Мълчанието й бе красноречиво.

— Доктор Питърсън знае, че се притеснявам за теб.

Притиснах горната част на носа си и заявих:

— Май е време пак да си запишем общ час при него, мамо.

— О… разбира се. Той спомена, че иска да те види отново.

„Може би защото подозира, че не си достатъчно откровена с него.“

— Много харесвам новата си работа — смених темата аз.

— Това е страхотно, Ева! Шефът ти добре ли се държи с теб?

— Да, страхотен е. Не бих могла и да искам по-добър.

— Хубав ли е?

Усмихнах се.

— Да, много. Освен това е зает.

— По дяволите! Винаги е така с добрите мъже.

Тя се разсмя и аз се усмихнах още по-широко.

Толкова се радвах, когато беше щастлива. Искаше ми се по-често да се чувства така.

— Нямам търпение да те видя утре на благотворителната вечеря.

Моника Трамел Баркър Мичъл Стантън се чувстваше в свои води на всякакви светски събития — бляскава красавица, обградена в лукс, на която никога не бе липсвало мъжко внимание.

— Хайде да прекараме целия ден заедно — предложи майка ми изведнъж. — Ти, аз и Кари. Ще отидем на спа, ще се разкрасим и ще се погрижим за себе си. Сигурна съм, че един масаж ще ти дойде добре след цяла седмица работа.

— Определено няма да откажа. И Кари със сигурност ще се зарадва.

— О, толкова се вълнувам! Ще ви изпратя колата утре към единайсет.

— Ще чакаме.

Затворих телефона, облегнах се назад на стола и бавно издишах. Нуждаех се от гореща вана и оргазъм. Не ми пукаше, дори Гидиън Крос някак да разбере, че съм мастурбирала, докато си мисля за него. Ако не бях сексуално задоволена, щях да се окажа в по-слаба позиция. Слабост, която той със сигурност нямаше да сподели. Убедена бях, че до края на деня ще си е осигурил „предварително одобрено отвърстие“.

Тъкмо сменях високите токчета с ниските си обувки, когато телефонът ми звънна отново. Вниманието на майка ми рядко се отклоняваше за дълго. Петте минути, изминали от края на разговора, са й били напълно достатъчни да се сети, че не бяхме решили въпроса с мобилния телефон. Още веднъж се замислих дали да не оставя апарата да си звъни, но пък не ми се искаше да си нося проблемите вкъщи.

Вдигнах слушалката с обичайния поздрав, но без обичайната енергичност.

— Все още мисля за теб.

Дрезгавият кадифен глас на Крос предизвика у мен невероятно облекчение. Осъзнах, че съм се надявала да го чуя отново. И то още днес.

Божичко! Копнежът ми бе толкова силен; този мъж се бе превърнал в наркотик за тялото ми, в източник на невероятна еуфория.

— Все още усещам допира до тялото ти, Ева. И вкуса ти. Надървен съм, откакто си тръгна — изкарах така две срещи и един конферентен разговор по телефона. Предимството е на твоя страна, кажи си условията.

— Ах, нека помисля — измърморих аз. — Оставих го да чака и се усмихнах, припомняйки си забележката на Кари за „сините топки“. — Хмммм… Не ми хрумва нищо, но ще ти дам един приятелски съвет. Върви при някоя жена, която точи лиги по теб и те кара да се чувстваш като бог. Чукай я, докато и двамата повече не можете да се държите на крака. Така, като ме видиш в понеделник, ще ти е минало и животът ти ще се върне към обичайния си обсесивно-компулсивен ритъм.

Дочух проскърцването на кожена тапицерия и си представих как се обляга назад на стола си.

— Това беше единственият път, когато ти се разминава, Ева. Следващия път, когато обидиш интелигентността ми, ще те метна на коляното си.

— Не си падам по такива неща.

Въпреки това, произнесено с този глас, предупреждението ме възбуди. Да, наистина бе „тъмен и опасен“.

— Ще го обсъдим. А междувременно ми кажи точно по какво си падаш.

Изправих се.

— Гласът ти определено е подходящ за телефонен секс, но трябва да тръгвам. Имам среща с вибратора си.

Трябваше да затворя в този момент, така отрязването щеше да има по-силен ефект, но не можех да устоя на желанието да разбера дали наистина ще злорадства, както предполагах. Освен това ми беше забавно с него.

— О, Ева! — Крос произнесе името ми с ниско гърлено мъркане. — Решила си да ме поставиш на колене, нали? Какво да направя, за да се съгласиш на тройка с мен и господин Вибриращия?

Направих се, че не съм чула нито един от двата въпроса. Прехвърлих чантата си през рамо, благодарна, че не може да види как трепери ръката ми. Нямах никакво намерение да обсъждам вибратори с Гидиън Крос. Всъщност с никой мъж не бях разговаряла открито за мастурбация, още по-малко с човек, когото на практика не познавах.

— Аз и „господина“ имаме отдавнашно споразумение — когато приключим, сме напълно наясно кой от двама ни е бил използван. И това не съм аз. Лека нощ, Гидиън.

Затворих и тръгнах надолу по стълбите. Реших, че ще имам двойна полза от двайсетте етажа слизане: първо, ще избегна срещите, и второ, ще си спестя едно посещение във фитнеса.

* * *

Изпитвах такава благодарност, че се прибирам вкъщи след този ден, че буквално затанцувах през прага. Възторженото ми „Божичко, толкова е хубаво да се върнеш у дома!“ и придружаващият го пирует бяха така стремителни, че стреснаха двойката на дивана.

— О! — възкликнах и трепнах от собствената си глупост.

Кари и гостът му не бяха в компрометираща поза, когато нахлух, но седяха достатъчно близо, че ситуацията да предполага интимност.

Без да искам, се сетих за Гидиън Крос, който предпочиташе да изчисти от всяка интимност възможно най-интимния акт на света. Случвало ми се бе да си лягам с мъже за една нощ, бях спала и със свои приятели, едва ли имаше някой, който да знае по-добре от мен, че сексът и правенето на любов са много различни неща. И въпреки това не смятах, че някога ще мога да гледам на секса като на ръкостискане. Струваше ми се тъжно, че Крос го възприема така, макар той да не бе от хората, които предизвикват съжаление или съчувствие.

— Ей, бебчо! — повика ме Кари и скочи на крака. — Надявах се да се прибереш, преди Трей да си тръгне.

— Имам лекции след час, но се радвам, че успяхме да се видим — обясни Трей, докато заобикаляше масичката за кафе.

Аз пуснах сака си на пода и оставих дамската чантичка на едно от високите столчета край барплота.

— Аз също се радвам.

Стиснах ръката, която ми протегна, и набързо го огледах. Предположих, че е приблизително на моята възраст. Среден на ръст, с хубави мускули. Имаше буйна руса коса, меки лешникови очи и нос, който очевидно беше чупен.

— Нещо против да си налея чаша вино? — попитах. — Имах ужасно дълъг ден.

— Давай — отвърна Трей.

— И аз искам — Кари дойде при нас край барплота.

Днес бе облечен със свободни черни дънки и черен пуловер с много широко деколте, което почти разкриваше едното му рамо. Изглеждаше едновременно елегантно и небрежно, а черното беше перфектен фон за тъмнокестенявата му коса и изумруденозелените очи.

Отидох до хладилника и извадих първата попаднала ми бутилка вино.

Трей пъхна ръце в джобовете на дънките си и се залюля на пети. Докато аз отварях виното и наливах в чашите, двамата с Кари тихо разговаряха. В този миг звънна телефонът. Грабнах слушалката, която висеше на стената:

— Ало?

— Здрасти, Ева? Паркър Смит се обажда.

— Здравей, Паркър! — Облегнах се странично на плота. — Как си?

— Надявам се, нямаш нищо против, че се обаждам. Пастрокът ти ми даде домашния ти номер, защото не успях да те открия на мобилния.

Уф! Днес наистина ми бе дошло до гуша от Стантън.

— Не, няма проблем. Какво става?

— Честно ли? В момента всичко се нарежда много добре. Вторият ти баща е като личната ми добра фея. Отпусна средства за някои подобрения в залата и за повишаване нивото на сигурността. Именно затова се обаждам. Залата няма да работи следващата седмица, тренировките ще започнат другия понеделник.

Затворих очи и се опитах да потисна изблика си на раздразнение.

Паркър нямаше вина, че Стантън и майка ми прекаляват в желанието си да ме предпазят и са маниаци на тема контрол. Очевидно не разбираха иронията на ситуацията: опитваха се да ме защитават, докато съм заобиколена от хора, обучени да правят точно това.

— Звучи добре. Нямам търпение. Наистина много се радвам, че ще мога да тренирам с теб.

— Аз също. И няма да те жаля, Ева. Ще се погрижа родителите ти да са доволни от направената инвестиция.

Поставих едната пълна чаша пред Кари и отпих от своята. Способността на парите толкова лесно да ти осигурят всякакво съдействие никога не бе спирала да ме учудва. От друга страна, вината наистина не беше на Паркър.

— Няма да се оплаквам.

— Започваме още в началото на седмицата. Шофьорът ти има програмата.

— Чудесно. Ще се видим тогава.

Затворих и улових погледа, който Трей хвърли на Кари, когато смяташе, че никой не го гледа. В очите му проблясваше мекота и копнеж, които ми напомниха, че моите проблеми могат да почакат.

— Трей, съжалявам, че те засякох на тръгване. Имаш ли време за пица в сряда вечерта? Ще ми е приятно да се видим за малко по-дълго.

— В сряда имам часове — усмихна ми се той със съжаление и отново стрелна с очи Кари. — Но мога да намина във вторник.

— Би било чудесно — усмихнах се и аз. — Може да поръчаме храна за вкъщи и да гледаме филми.

— С удоволствие.

Кари ме награди с въздушна целувка, докато отиваше да изпрати Трей. След малко се върна в кухнята, грабна чашата си и отсече:

— Добре. Изплюй камъчето, Ева! Изглеждаш адски напрегната.

— Така си е — съгласих се, взех бутилката и се преместих в хола.

— Заради Гидиън Крос е, нали?

— О, да! Обаче сега не ми се говори за него. — Макар преследването на Гидиън да бе вълнуващо, целите му никак не ми харесваха. — Вместо това ми разкажи за теб и Трей. Как се запознахте?

— По време на снимки. Асистент е на един фотограф. Секси е, нали? — Очите на Кари блестяха ярко и щастливо. — Освен това е истински джентълмен. От старата школа.

— Кой би помислил, че са останали такива? — измърморих, преди да довърша първата си чаша.

— Това пък какво трябва да значи?

— Нищо. Извинявай, Кари. Изглежда наистина чудесен и очевидно много те харесва. Фотография ли учи?

— Ветеринарна медицина.

— Леле! Страхотно!

— И аз мисля така. Но да оставим Трей. Да поговорим за онова, което те притеснява. Хайде, разказвай!

Въздъхнах:

— Майка ми. Научила е за интереса ми към залата на Паркър и сега откача.

— Моля? И как е разбрала? Заклевам се, не съм казал на никого.

— Знам, че не си. Дори не съм си го помисляла. — Грабнах бутилката от масата и отново напълних чашата си. — Няма да повярваш — следила е телефона ми!

Кари повдигна вежди.

— Сериозно ли? Това си е… страшничко.

— Нали?! Именно това казах на Стантън, обаче той не иска да ме чуе.

— Ама че история! — Той прокара ръка през дългия си бретон. — И какво ще правиш сега?

— Ще си взема нов телефон. И ще се видя с доктор Питърсън. Да се надяваме, че ще успее да й налее малко акъл.

— Добър ход. Прехвърли го на психиатъра. А иначе… С работата наред ли е всичко? Още ли ти харесва?

— О, да, много! — Отпуснах глава на възглавниците и затворих очи. — Работата и ти сте моите спасители в момента.

— Ами онзи секси милионер, който иска да те забие? Хайде, де, Ева! Знаеш, че умирам от любопитство. Какво стана?

Разказах му, естествено. Исках да чуя мнението му. Когато приключих, той мълчеше. Вдигнах глава и го видях да хапе устната си с блеснали очи.

— Кари? Какво мислиш?

— Тази история някак ме възбуди. — Той се разсмя и топлият мъжествен звук отнесе голяма част от раздразнението ми. — В момента сигурно е страшно объркан. Какво не бих дал да видя изражението му, когато си изтърсила онова и той е поискал да те напляска.

— Направо не ми се вярва, че го каза! — Споменът за гласа на Крос, когато ми отправи онази заплаха, бе достатъчен да накара дланите ми да се запотят, оставяйки влажни следи по стъклото на чашата. — По какво, по дяволите, си пада тоя човек?

— Да напляскаш някого по дупето не е перверзия. Освен това на дивана се е ориентирал към мисионерската, така че явно няма нищо против основните пози. — Кари се облегна назад и красивото му лице грейна в широка усмивка. — Ти си огромно предизвикателство за мъж, който очевидно обожава предизвикателствата. И е склонен да направи отстъпки, за да те получи. Обзалагам се, че не е свикнал с това. Просто му кажи какво искаш.

Разделих остатъка от виното помежду ни. Сега, когато бях вкарала алкохол в кръвта си, се чувствах малко по-добре. Какво исках всъщност? Като изключим очевидното?

— Ние изобщо не си подхождаме.

— Така ли наричаш случилото се на онзи диван?

— Стига, Кари. Хайде да обобщим. Той ме вдигна от пода на фоайето, а после каза, че иска да се чукаме. Това е. Дори някой тип, който съм забърсала в бар, би предложил доста повече комуникация: „Хей, как се казваш? Често ли идваш тук? Кой е приятелят ти? Какво пиеш? Искаш ли да танцуваме? Наблизо ли работиш?“.

— Добре, добре. Схванах картинката. — Той остави чашата си на масата. — Хайде да излезем. Да отидем в някой клуб. Да танцуваме до припадък! Може дори да срещнем някой тип, който иска да си поговорите.

— Или поне да ми вземе нещо за пиене.

— Ей, Крос също ти е предложил питие в кабинета си.

Поклатих глава и се изправих.

— Както и да е. Изчакай да си взема един душ и излизаме.

* * *

Хвърлих се в нощния живот все едно ми беше за последно. Двамата с Кари обиколихме всички клубове в центъра от Трайбека чак до Ийст Вилидж. Похарчихме сума пари за вход и си прекарвахме страхотно. Не спрях да танцувам и накрая имах чувството, че краката ми просто ще се откъснат, но търпях, докато Кари пръв не се оплака от ботушите си с токове.

Измъкнахме се от последния техно клуб с идеята да си купя джапанки от най-близкия магазин „Уолгрийнс“. Почти веднага обаче попаднахме на викач, който ни покани в заведение на няколко пресечки разстояние.

— Страхотно място, където можете да се отпуснете за малко — заяви той без обичайната пресилена усмивка и фалшив ентусиазъм, характерни за повечето от неговия бранш.

Дрехите му — черни дънки и поло — също бяха по-луксозни, което ме заинтригува. Освен това не раздаваше рекламни картички и листовки. Вместо това ми подаде визитка, отпечатана на луксозна релефна хартия с красиви златисти букви, които отразяваха светлината на неоновите надписи наоколо. Отбелязах си наум да я запомня като добър пример за печатна реклама.

В този миг покрай нас премина поток от бързодвижещи се пешеходци. Кари присви очи в опит да разчете буквите — беше погълнал няколко питиета повече от мен.

— Изглежда доста добре.

— Покажете им визитката — подкани ни викачът. — Така няма да плащате вход.

— Яко! — Кари ме хвана под ръка и ме повлече след себе си. — Хайде да вървим. На подобно гъзарско място може и да си намериш някой свестен тип.

Когато най-после открихме заведението, краката ми едва ме държаха, но спрях да се оплаквам веднага щом видях страхотния вход. Опашката чакащи беше огромна, продължаваше по улицата и завиваше зад ъгъла. От вътре се чуваше прочувственият глас на Ейми Уайнхаус, а хората, които си тръгваха, бяха добре облечени и с широки доволни усмивки.

Както ни бе обещал викачът, визитката се оказа магически пропуск, благодарение на който влязохме веднага, без да плащаме вход. Разкошна сервитьорка ни отведе на горния етаж, където имаше по-спокоен бар за VIP гости с изглед към дансинга и сцената долу. Въведе ни в малко сепаре до балкона и ни настани на две кадифени обли канапета. После остави върху масичката помежду ни менюто с напитките и заяви:

— Питиетата ви са за сметка на заведението. Приятно изкарване.

— Брей! — възкликна Кари. — Улучихме шестица от тотото!

— Мисля, че викачът те е разпознал от някоя реклама.

— Би било супер! — ухили се той. — Ех, каква страхотна нощ! Обикалям клубовете с любимото си момиче и си мисля за новия мъж в своя живот.

— Охоо…

— Май реших да проверя докъде ще стигнем с Трей.

Думите му ме зарадваха. Откога чаках да попадне на човек, който да се държи добре с него.

— Покани ли те на официална първа среща вече?

— Не, но според мен не е като да не му се иска. — Кари сви рамене и оправи ефектно накъсаната си тениска. Комбинирана с черните кожени панталони и гривните с шипове, тя определено му придаваше див и секси вид. — Струва ми се, че се опитва първо да разбере как стоят нещата между нас двамата. Явно се разстрои, като му казах, че живея с жена и че съм се преместил от другия край на страната, за да съм с нея. Страхува се, че може да съм би и тайно да си мечтая за теб. Затова исках да се срещнете днес, да види как се държим един с друг.

— Съжалявам, Кари. Ще се постарая да го успокоя.

— Вината не е твоя. Не се притеснявай. Ако е писано, ще стане.

Уверенията му не ме накараха да се чувствам по-добре. Опитах се да измисля как да му помогна.

В този миг до масата ни се приближиха двама мъже:

— Нещо против да се присъединим към вас? — попита по-високият.

Погледнах към Кари, после отново към тях. Приличаха на братя и бяха много привлекателни. И двамата се усмихваха, излъчваха увереност, позите им бяха спокойни и непринудени.

Канех се да отвърна „Няма проблем“, но в този миг една топла длан се отпусна на голото ми рамо и го стисна решително:

— Тя е заета.

Срещу мен Кари буквално зяпна, а Гидиън Крос заобиколи канапето и му подаде ръка:

— Тейлър, Гидиън Крос.

— Кари Тейлър — той стисна ръката на Гидиън с широка усмивка, — но ти вече знаеш как се казвам. Приятно ми е да се запознаем. Слушал съм много за теб.

Идеше ми да го убия. Сериозно се замислих над възможността.

— Радвам се да го чуя. — Гидиън се настани до мен и отпусна ръка зад гърба ми, след което започна небрежно и собственически да прокарва пръсти от лакътя до рамото ми и обратно. — Може би все още има някаква надежда за мен.

Извих се с лице към него и яростно прошепнах:

— Какво правиш?

Той ме погледна решително:

— Каквото е необходимо.

— Отивам да танцувам. — Кари се усмихна дяволито и се изправи. — Ще се върна след малко.

Без да обръща внимание на умолителния ми поглед, най-добрият ми приятел ми изпрати въздушна целувка и потегли, следван от двамата непознати. Наблюдавах отдалечаването им с лудо биещо сърце. Измина още минута и вече бе не само нелепо, а и практически невъзможно да се опитвам да пренебрегна присъствието на Гидиън.

Огледах го. Облечен бе с тъмносив панталон и черен пуловер с шпиц-деколте. Цялостният ефект бе небрежна елегантност. Много харесвах мекотата, която му придаваше този стил, но знаех, че е само илюзия. Той беше твърд мъж — и то не само в едно отношение.

Поех си дълбоко въздух с мисълта, че трябва да положа усилия за някаква социална комуникация с него. В крайна сметка нали именно това бе най-сериозното ми оплакване — че иска да прескочи частта с опознаването и направо да се метнем в леглото?

— Изглеждаш… — Тук замълчах.

Фантастично. Чудесно. Невероятно. Толкова секси, по дяволите…

В крайна сметка избрах доста тъпото:

— Харесва ми как изглеждаш.

Той повдигна вежда:

— А, значи все пак харесваш нещо в мен. За външния ми вид като цяло ли говориш? Или само за дрехите? За пуловера? За панталона?

Тонът му ме подразни:

— Ами ако кажа, че харесвам само пуловера?

— Ще си купя десет такива и ще ги нося всеки ден.

— Би било жалко.

— Значи пуловерът не ти харесва? — Беше изнервен и говореше бързо и накъсано.

Ръцете ми започнаха неспокойно да помръдват в скута ми.

— Пуловерът ми допада, но много харесвам и костюмите.

Известно време той ме гледаше вторачено.

— Как мина срещата ти с господин Вибратора?

Мамка му! Погледнах встрани. Значително по-лесно ми бе да говоря за мастурбация по телефона. Докато се гърчех под пронизващия поглед на сините му очи, бе ужасно унизително.

— Ще запазя джентълменско мълчание по въпроса.

Той прокара опакото на дланта си по бузата ми и измърмори:

— Изчерви се.

По тона му усетих, че се забавлява, и побързах да сменя темата:

— Често ли идваш тук?

По дяволите! Как можах да изтърся подобно клише!

Той отпусна ръка в скута ми, хвана едната от моите и сви пръсти в дланта ми.

— Когато е необходимо — отвърна.

Внезапно ме прониза ревност. Изгледах го сърдито, макар всъщност да се ядосвах на себе си, че изобщо ми пука.

— Какво означава това? Когато си на лов за женски?

Гидиън изви устни в искрена усмивка, която ме прониза.

— Когато са нужни решения, свързани с много пари. Този клуб е мой, Ева.

Естествено! Божичко.

Една красива сервитьорка дойде и остави на масата две високи квадратни чаши, в които имаше розови напитки с много лед. Погледна Гидиън и му се усмихна закачливо.

— Заповядайте, господин Крос. Две водки „Столичная Елит“ със сок от боровинки. Нещо друго ще желаете ли?

— Не, това е засега. Благодаря.

Веднага ми стана ясно, че мацката гори от желание да влезе в списъка на „предварително одобрените“, и настръхнах. После обаче вниманието ми бе привлечено от питиетата, които бе сервирала. Точно това обичах да пия, когато излизам, и бях пила същото цяла нощ. Нервите ми се опънаха. Гледах как Гидиън отпива от чашата, задържа глътката в устата си и я вкусва като хубаво вино, а после преглъща. Движението на адамовата му ябълка ме накара да пламна, а погледът, който бе вперил в мен, направо ме побъркваше.

— Не е зле — измърмори. — Кажи ми дали сме го приготвили както трябва.

А след това ме целуна. Макар да беше бърз, усетих, че ще го направи, и не се отдръпнах. Устните му бяха студени и имаха вкус на потопени в алкохол боровинки. Вкусно. Повече не можех да сдържам хаотичните емоции, натрупали се в мен. Зарових пръсти във великолепната му коса и здраво я стиснах, за да не може да мърда, докато смучех езика му. Стенанието му бе най-еротичният звук, който бях чувала, и в отговор плътта между краката ми се стегна яростно.

В следващия миг се дръпнах назад, шокирана от силата на собствената си реакция. Борех се да си поема въздух. Гидиън притисна лице към бузата ми, устните му леко докоснаха ухото ми. Неговото дишане също бе ускорено, а звукът на леда, който се блъскаше в стъклото на чашата му, премина през горящите ми сетива.

— Трябва да съм в теб, Ева — прошепна той дрезгаво. — Искам те до болка.

Погледът ми попадна върху питието ми, оставено на масата. В главата ми настана хаос от впечатления, спомени, объркване.

— Как разбра?

Той проследи с език очертанията на ухото ми и аз потръпнах. Имах чувството, че всяка клетка на тялото ми се стреми към него. За да му устоя, трябваше да впрегна ужасно много енергия, а това изтощаваше.

— Какво да съм разбрал? — попита той.

— Какво обичам да пия? Името на Кари?

Той си пое дълбоко въздух, след което се отдръпна. Остави чашата си на масата, вдигна едното си коляно на възглавницата между нас и ме погледна право в очите. После отново сложи ръка на облегалката и започна да чертае с пръсти кръгчета по рамото ми.

— По-рано тази вечер си минала през друг от клубовете ми. Кредитната ти карта е била маркирана, както и какво си пила. А името на Кари Тейлър фигурира в договора за наем на апартамента ти.

Стаята се завъртя около мен. Няма начин… Мобилният ми телефон. Кредитната ми карта. Шибаният ми апартамент. Не можех да дишам. Майка ми и Гидиън ме задушаваха.

— Господи! Бледа си като призрак! — Той тикна чаша в ръцете ми. — Пий!

Коктейлът. Надигнах чашата и я изпразних. Стомахът ми се разбунтува за миг, после се успокои.

— И сградата, в която живея, ли е твоя? — попитах задавено.

— Да, колкото и да е странно.

Гидиън седна на масата срещу мен и постави крака от двете страни на моите. Взе чашата от ръцете ми и я сложи встрани, след което затопли ледените ми длани със своите.

— Ти луд ли си, Гидиън?

Устата му се превърна в тънка линия.

— Това сериозен въпрос ли е?

— Да. Съвсем сериозен. Майка ми също ме следи, а тя ходи на психиатър. Ти имаш ли си психиатър?

— В момента не, но тъй като ме побъркваш, възможността съвсем не е изключена.

— Значи това не е нормалното ти поведение? — Сърцето ми биеше лудо. Буквално чувах как кръвта минава покрай тъпанчетата ми. — Или пък е?

Той прокара ръка през косата си и оправи кичурите, които бях разбъркала, докато се целувахме.

— Използвах информация, до която ти самата си ми дала достъп.

— Не на теб! И не за целта, за която си я използвал! Това със сигурност нарушава някой закон за защита на личните данни. — Вгледах се в него, още по-объркана отпреди. — Защо го направи?

Поне имаше благоприличието да се ядоса.

— За да мога да те разбера, по дяволите!

— А защо просто не ме попита, Гидиън? Да не би да е много трудно в днешно време?

— С теб е трудно. — Той грабна питието си от масата и го изпи почти докрай. — Не мога да те хвана за повече от няколко минути насаме.

— Защото единственото, за което искаш да говорим, е какво да направиш, за да ме изчукаш!

— За бога, Ева! — изсъска той и стисна ръката ми. — Не викай толкова!

Вгледах се внимателно в лицето му, изучавайки всяка подробност. За нещастие, огледът на детайлите по никакъв начин не намали възхищението ми. Вече подозирах, че никога няма да превъзмогна въздействието, което ми оказва външният му вид.

А и не бях единствената, виждах как се държат и другите жени около него. На всичкото отгоре бе безобразно богат, а парите правеха привлекателни дори дъртите плешиви мъже с шкембета. Нищо чудно, че бе свикнал, щом щракне с пръсти, да получава оргазъм.

Погледът му се спря върху лицето ми.

— Защо ме гледаш така?

— Мисля си.

— За какво? — Челюстта му се стегна. — Предупреждавам те, ако споменеш нещо за отвърстия, предварително одобрение и отделяне на сперма, не отговарям за действията си!

Почти ме разсмя.

— Иска ми се да разбера някои неща, защото може и да съм била несправедлива с теб.

— И аз самият бих искал да разбера някои неща — измърмори той.

— Предполагам, че подходът „искам да те чукам“ дава добри резултати при теб.

Лицето му се превърна в неразгадаема, безстрастна маска.

— Няма да говоря на тази тема, Ева.

— Добре. Значи искаш да разбереш как да ме вкараш в леглото си. Затова ли си в този клуб сега? Заради мен? И не казвай онова, което смяташ, че искам да чуя!

Погледът му бе ясен и нетрепващ.

— Да, тук съм заради теб. Аз го уредих.

Изведнъж ми стана ясно защо онзи уличен викач бе облечен така. В клуба ни бе подмамил човек от „Крос индъстрис“.

— Решил си, че като ме доведеш тук, ще ти пусна?

Устните му потръпнаха, докато се опитваше да потисне усмивката си.

— Винаги има надежда, но очаквах, че ще е нужно нещо повече от случайна среща и няколко питиета.

— Прав си. Тогава защо? Защо не изчака до обяда в понеделник?

— Защото си излязла на лов. Не мога да спра срещата ти с вибратора, но мога да ти попреча да забършеш някой тъпанар от баровете. Ако искаш да забиеш някого, аз съм тук.

— Не съм на лов. Просто разпускам след наистина напрегнат ден.

— Не си единствената. — Той подхвана едната от дългите сребърни висулки на обиците ми. — Значи когато си напрегната, пиеш и танцуваш. Аз пък работя върху проблема, който ме напряга.

Гласът му бе значително по-мек и предизвикваше у мен смущаващ копнеж.

— Това ли съм аз? Проблем?

— Точно така. — Ъгълчетата на устните му се извиха леко, почти се усмихваше.

Знаех, че това е част от привлекателната му сила. Гидиън Крос нямаше да стигне дотук толкова млад, ако лесно приемаше „не“ като отговор.

— Какво е определението ти за среща?

Той сбърчи чело.

— Твърде дълго време, отделено за светско общуване с някоя жена, през което не се чукаме активно.

— Не харесваш ли женската компания?

Бръчката се превърна в гримаса.

— Разбира се, че я харесвам, стига да няма прекомерни очаквания или нереалистични претенции за свободното ми време. Открих, че най-добрият начин да избегна всичко това, е да има ясно разграничение между сексуалните ми връзки и платоничните приятелства.

Пак тези „прекомерни очаквания“. Явно те блокираха нещата при него.

— Тоест имаш и жени приятели?

— Естествено. — Той затегна крака около моите и ме прикова на място. — Накъде биеш?

— Отделяш секса от останалата част от живота си. Разграничаваш го от приятелството, от работата… от всичко.

— Имам си причини за това.

— Сигурна съм, че е така. Добре, ето какво мисля аз. — Трудно ми бе да се съсредоточа, когато бях толкова близо до него. — Казах ти, че не искам сериозна връзка, и е вярно. В момента работата ми е най-важна за мен, следвана плътно от личния ми живот като необвързана жена. Не искам да жертвам от времето за тези две неща в името на някаква връзка. А онова, което остава, не е достатъчно, за да вместя нещо стабилно.

— И при мен е така.

— Обаче харесвам секса.

— Добре. Прави го с мен. — Усмивката му бе истинска еротична покана.

Бутнах го по рамото.

— За да спя с някого, трябва да се чувствам свързана с него. Може да не е нещо силно и дълбоко, но за мен сексът е нещо повече от безчувствена сделка.

— Защо?

В думите му не усетих ирония. Колкото и странен да бе за него този разговор, Гидиън го приемаше сериозно.

— Да речем, че това е една от странностите ми. Не го казвам просто ей така. Наистина не понасям да ме използват за секс, чувствам се обезценена.

— А не можеш ли да приемеш, че ти използваш за секс мен?

— В случая с теб — не.

Беше прекалено силен, прекалено настойчив. В очите му проблесна ярък, хищнически блясък — бях му разкрила слабостта си.

— Освен това — бързо продължих, — не е въпрос просто на формулировка. В сексуалните ми връзки трябва да има равностойна размяна. Или пък аз да съм водещата.

— Добре.

— Добре ли? Много бързо се съгласи, като се има предвид казаното — аз имам нужда от комбинация на две неща, които ти ужасно държиш да не смесваш.

— Не ми е приятно и не твърдя, че те разбирам, но ми е ясно, че това е проблем. Кажи ми как да го реша.

Изведнъж останах без дъх. Това не го бях очаквала. Той не искаше никакви усложнения в секса, а аз смятах секса за сложно нещо. И въпреки това не смяташе да се отказва. Засега.

— Трябва да се сприятелим, Гидиън. Не да станем първи дружки или някакви довереници, но е нужно познанството ни да не се изчерпва само с анатомията. За мен това означава да прекарваме заедно време, в което не се „чукаме активно“. А се боя, че ще се наложи да прекарваме това време на места, които изискват да се въздържаме.

— Не правим ли именно това в момента?

— Да. Точно за това говорех. Не бях справедлива към теб. Можеше да го направиш и по не толкова противен начин — тук той се опита да ме прекъсне, но аз сложих длан върху устата му, — но признавам, че се опита да намериш време да говорим, а аз не ти съдействах особено.

Той заби зъби в пръстите ми, а аз извиках от болка и рязко издърпах ръката си.

— Ей! Това пък какво беше?

Той поднесе наранената ми ръка към устата си и я целуна. Езикът му ближеше болезненото място. И възбуждаше.

Издърпах ръката си и я прибрах в скута си. Все още не бях съвсем сигурна, че сме се разбрали.

— И за да си наясно — аз нямам прекомерни очаквания. Когато прекарваме време заедно, без да се чукаме, няма да го броя за „среща“. Устройва ли те?

— Мисля, че се разбрахме. — Гидиън се усмихна и решението ми да бъда с него се затвърди. Усмивката му бе като светкавица в мрака, ослепителна, прекрасна и тайнствена. Желаех го толкова силно, че изпитвах физическа болка.

Той плъзна ръце по тялото ми и обхвана с длани задната част на бедрата ми. Стисна ги леко и ме придърпа по-близо към себе си. Ръбът на късата ми черна рокля се плъзна почти неприлично високо и погледът на Гидиън се прикова в разкрилата се плът. Той навлажни устните си с език. Жестът бе толкова чувствен и плътски, че буквално усетих ласката върху кожата си.

От дансинга на долния етаж долетя гласът на Дъфи, която молеше за милост. През гърдите ми мина неканена болка и аз ги притиснах, за да я спра.

Вече бях пила достатъчно, но се чух как казвам:

— Трябва ми още едно питие.

5

В събота сутринта страдах от ужасен, но заслужен махмурлук. Колкото и да ми беше неприятна настойчивата решителност на Гидиън да преговаря с мен за бъдещите ни сексуални контакти със същата страст, с която обсъжда сливането на компании, в крайна сметка се бях включила в сделката. Желаех го достатъчно, за да поема премерения риск и да наруша всичките си правила. Успокояваше ме мисълта, че и той нарушаваше правилата си.

След дълъг горещ душ, влязох в хола и заварих Кари седнал на дивана с нетбука си. Изглеждаше свеж и напълно събуден. Усетих миризмата на кафе откъм кухнята и се запътих натам. Налях си в най-голямата чаша, която успях да намеря.

— Добро утро, слънчице — провикна се Кари.

Обгърнах с ръце чашата с кафе, от което толкова се нуждаех в момента, и отидох при него. Той посочи кутията, оставена в края на масата и каза:

— Това пристигна за теб, докато беше в банята.

Оставих чашата си на масичката и взех кутията. Беше увита в кафява хартия и завързана с канап, а името ми бе изписано по диагонал с красиви калиграфски букви. Вътре открих кехлибарено шишенце, на което с бял старомоден шрифт беше написано: „Лек против махмурлук“, а за гърлото му с лико беше завързана бележка, на която се четеше: „Изпий ме“. Около шишенцето бе нагъната мека хартия, сред която забелязах визитната картичка на Гидиън.

Огледах внимателно подаръка и прецених, че е много подходящ. След срещата си с Гидиън наистина имах чувството, че се спускам надолу в дупката на заека и попадам в омагьосващ и съблазнителен свят, в който общоприетите правила не съществуват. Бях попаднала в съвсем непозната територия и това едновременно ме плашеше и привличаше.

Хвърлих поглед към Кари, който гледаше бутилката с подозрение.

— Наздраве!

Отворих я и изпих съдържанието, без да се замисля. Имаше гадния вкус на сладък сироп против кашлица. За момент стомахът ми се надигна, но след това усетих как по тялото ми се разля топлина. Избърсах уста с опакото на ръката си и затворих празното шишенце.

— Какво беше това? — попита Кари.

— Ако се съди по вкуса му, някакъв алкохол, който действа на принципа клин клин избива.

Той сбърчи нос.

— Може би действа, но едва ли е бил приятен.

Наистина действаше. Вече се чувствах малко по-добре.

Кари взе кутията и извади от нея визитката на Гидиън. Повъртя я в ръцете си и след това ми я подаде. На гърба й със замах беше написано: „Обади ми се“, с телефонен номер отдолу.

Взех визитката и я стиснах в ръката си. Подаръкът му беше доказателство, че мисли за мен. Упоритостта и настойчивостта му бяха достойни за възхищение. И ме ласкаеха.

Нямаше никакво съмнение, че Гидиън е опасен за мен. Копнеех за онова чувство, което събуждаше в мен, когато ме докосваше, и харесвах начина, по който реагираше, когато го докосвах аз. Когато се опитах да изброя какво не бих се съгласила да направя, за да усетя отново ръцете му върху себе си, не успях да измисля много неща.

Кари ми подаде телефона, но аз поклатих отрицателно глава:

— Не сега. Искам умът ми да е свеж, когато говоря с него, а все още съм леко замаяна.

— Изглежда, снощи ви беше приятно заедно. Той определено си пада по теб.

— Аз определено си падам по него.

Свих се в ъгъла на дивана, зарових буза във възглавницата, обгърнах коленете си с ръце и ги притиснах до гърдите си.

— Ще излизаме, ще се опитаме да се опознаем, ще правим страстен секс и ще бъдем напълно независими един от друг. Без обвързване, без очаквания, без задължения.

Кари натисна едно копче на нетбука си и от принтера в другия край на стаята започнаха да излизат отпечатаните страници. След това затвори компютъра, остави го на масата и насочи цялото си внимание към мен.

— Може от това да излезе нещо сериозно.

— А може и нищо да не излезе — възразих с насмешка.

— Не бъди цинична.

— Не търся щастлив край като в приказките, Кари, особено пък с мегамагнат като Крос. Знам какво означава да имаш връзка с богат и властен мъж. Трябва да му отделяш цялото си време, а той само от време на време ще е с теб. Виж само майка ми. Нея обаче парите я правят щастлива, а това няма да е достатъчно за мен.

Баща ми искрено бе обичал майка ми. Искал да се оженят и да изживеят живота си заедно. Тя го отхвърлила, защото не притежавал дебелия портфейл и банковите сметки, които за нея били задължителни качества у един бъдещ съпруг. Моника Стантън никога не бе гледала на любовта като на необходимо условие за брак и тъй като знойният й поглед и страстен шепот били неустоими за мъжете, никога не й се бе налагало да се задоволява с по-малко от това, което иска. За съжаление, сред желанията й не спадало това да извърви житейския си път с баща ми.

Погледнах часовника, беше десет и половина.

— Май трябва да се приготвям.

— Обичам да ходя на спа с майка ти — усмихна се Кари и с това прогони и последните сенки от мрачното ми настроение. — След края на процедурите се чувствам като истински бог.

— Аз също.

Толкова ни се искаше вече да тръгваме, че слязохме долу, вместо да изчакаме да ни се обадят, когато колата пристигне.

Портиерът ни се усмихна, когато излязохме. Носех дълга рокля и сандали на високи токчета, а Кари — плитки дънки и блузка с дълъг ръкав отгоре.

— Добро утро, госпожице Трамел, господин Тейлър. Да ви извикам ли такси?

— Не, благодаря ти, Пол. Чакаме да ни вземе кола — усмихна се Кари. — Отиваме на спа процедури в „Перини“.

— О, „Перини“! — кимна Пол с разбиране. — Подарих на жена ми техен ваучер за годишнината от сватбата. Толкова много й хареса, че май ще го превърна в традиция.

— Добре си направил, Пол — отвърнах аз. — Винаги е добра идея да поглезиш една жена.

Пред нас спря черната кола, карана от Кланси. Пол ни отвори задната врата, качихме се вътре и запищяхме от радост, като видяхме на седалката кутия скъпи датски бонбони. Махнахме с ръка на Пол, настанихме се отзад и се заехме с трюфелите. Отхапвахме по малко, за да се насладим на плътния вкус.

Кланси ни закара направо в „Перини“. Тук релаксът започваше в мига, в който влезеш. Прекрачваш прага и имаш чувството, че си на почивка някъде на другия край на света. Около високите арки в салона се спускаха блестящи цветни коприни, а елегантните дивани и огромни кресла бяха отрупани с декоративни възглавници.

От закачените по тавана позлатени кафези пееха птички и всяко ъгълче трептеше в свежа зеленина от огромните саксии с екзотични растения. Магията се допълваше от ромона на малките декоративни фонтани и тихата класическа музика, която се лееше от скрити тонколони. Въздухът ухаеше на странна смесица от екзотични подправки и аромати, които ме караха да се чувствам така, сякаш съм попаднала в приказка от „1001 нощ“.

Всичко беше много близо до това да стане прекалено, но въпреки това не прекрачваше границата. „Перини“ беше луксозно, екзотично място, истинска наслада за всеки, който можеше да си го позволи. А майка ми, която в момента излизаше от вана с мед и мляко, определено можеше да си го позволи.

Разгледах внимателно програмите, които се предлагаха, и реших да пропусна обичайната си процедура „Жената воин“ и да я заменя със „Страстно глезене“. Предишната седмица си бях направила коламаска, но останалата част от програмата, „съставена така, че да ви направи секси и неустоима“, беше точно това, от което се нуждаех.

Точно бях успяла да изтласкам всички тревожни мисли, когото чух Кари, седнал на съседния стол за педикюр, да казва:

— Познавате ли Гидиън Крос, госпожо Стантън?

Зяпнах от изненада. Знаеше много добре, че мама полудява всеки път, когато научи нещо за моите романтични — или не съвсем романтични, както беше в този случай — връзки.

Седнала на стола от другата ми страна, майка ми се наведе напред с момичешкото оживление, така типично за нея, когато ставаше дума за някой красив богат мъж.

— Разбира се! Той е един от най-богатите хора на света. На двадесет и пето място в списъка на „Форбс“, ако не се лъжа. Много целеустремен млад човек и един от най-щедрите дарители в благотворителните акции за деца, които поддържам. Изключително добра партия, но, Кари, не мисля, че е гей. Известен е с това, че си пада по жени.

— Толкова по-зле за мен — изпъшка Кари, като се правеше, че не забелязва енергичните знаци, които му правех с ръка. — Но така или иначе няма значение, тъй като той си пада по Ева.

— Ева! Не мога да повярвам, че не си споделила с мен. Как можеш да премълчиш подобно нещо?

Погледнах майка си. След процедурите лицето й изглеждаше младо, без бръчки и много приличаше на моето. Бях истинска дъщеря на майка си във всяко отношение, чак до фамилията, която носех. Единствената отстъпка, която беше направила пред баща ми, бе да ме кръсти на неговата майка.

— Няма нищо за казване — настоях аз. — Ние сме просто… приятели.

— Можем да направим нещо по въпроса — заяви Моника и пресметливият израз в очите й ме накара да потръпна. — Как не се сетих, че работите в една и съща сграда? Сигурна съм, че е бил поразен в мига, в който те е видял. Макар да е известно, че предпочита брюнетки… Хмм… Както и да е. Освен това се слави с изключително изискания си вкус и очевидно това е изиграло роля в твоя случай.

— Нещата не стоят така. Моля те, престани да се бъркаш! Караш ме да се чувствам неудобно.

Раменете ми инстинктивно се свиха от напрежение. Вече имах отчаяна нужда от масажа, който ми предстоеше. Опънах се на масата, затворих очи и се приготвих да подремна. Очакваше ме дълга нощ довечера.

Като всяко момиче и аз обичах да се издокарвам в елегантни дрехи и да изглеждам добре, но благотворителните вечери изискваха твърде много усилия. Светските приказки ме изтощаваха, мразех насилените усмивки, а деловите разговори с хора, които не познавах, ме отегчаваха до смърт. Ако не смятах, че за Кари ще е полезно да завърже контакти, щеше да е доста трудно да ме убедят да отида.

Въздъхнах. Кого заблуждавах? Така или иначе, в крайна сметка щях да отстъпя. Майка ми и Стантън подпомагаха благотворителни акции за деца, жертви на насилие, защото бяха важни за мен. Най-малкото, което можех да направя, за да им се отплатя, бе да посещавам от време на време подобни досадни събития.

Поех дълбоко въздух и си наложих да се отпусна. Напомних си да не забравя да се обадя на татко, когато се прибера, и се запитах как да благодаря на Гидиън за лекарството против махмурлук. Можех да му изпратя имейл на адреса от визитната картичка, но не беше много изискано, а и не знаех кой чете електронната му поща.

Просто ще му звънна от вкъщи. Защо не? Беше ми казал — всъщност ми беше наредил — да го направя. Заповедта, написана на визитката, бе съвсем ясна. А и така отново ще чуя прекрасния му плътен глас.

Вратата се отвори и масажистката влезе.

— Здравей, Ева. Готова ли си?

Не съвсем. Но ще бъда.

* * *

След няколко много приятни часа, прекарани в „Перини“, майка ми и Кари ме оставиха в апартамента и отидоха да търсят нови копчета за ръкавели за Стантън. Използвах времето, докато съм сама, за да се обадя на Гидиън. И макар че нямаше кой да ме притеснява, направих няколко неуспешни опита, докато най-после успях да набера номера.

Той отговори още при първото иззвъняване на телефона.

— Ева.

За момент се запънах, изненадана от факта, че знае кой се обажда.

— Ъъъ… Здрасти, Гидиън.

— На една пряка от теб съм. Съобщи на рецепцията, че идвам.

— Какво? — Имах чувството, че съм пропуснала част от разговора. — Къде идваш?

— При теб. Вече завивам на ъгъла. Обади се на рецепцията, Ева.

Затвори, а аз останах вперила поглед в телефона, в опит да проумея факта, че след малко Гидиън отново ще е с мен. Бях леко замаяна, когато вдигнах вътрешния телефон, за да предупредя охраната, че го очаквам, а в това време той вече влизаше във фоайето. След няколко минути стоеше пред вратата ми.

Едва в този момент осъзнах, че съм по съвсем къс копринен халат, с грим и прическа като за официална вечеря. Какво ще си помисли, като ме види в този вид?

Стегнах колана на халата си, преди да го пусна да влезе. Не исках да остава с впечатление, че съм го поканила тук, за да го прелъстя или нещо подобно.

Гидиън спря на прага, погледът му ме изпиваше от главата чак до френския педикюр на краката ми. Аз бях не по-малко зашеметена от него. Изглеждаше толкова апетитно в износените дънки и фланелка, че ми идваше да разкъсам дрехите му със зъби.

— Струваше си да дойда до тук, за да те заваря в този вид, Ева — заяви той, влезе вътре и заключи вратата зад себе си. — Как си?

— Добре. Благодарение на теб. Благодаря.

Стомахът ми се сви. Той беше тук, до мен, и това ме караше да се чувствам… замаяна.

— Не вярвам това да е причината, заради която си тук.

— Тук съм, защото ти трябваше прекалено дълго време да ми се обадиш.

— Не знаех, че имам краен срок.

— Исках да те попитам нещо, което не търпи отлагане, но преди всичко исках да се убедя, че си добре след снощи.

Погледът му потъмня, когато се спусна по тялото ми, красивото му лице бе оградено като в рамка от разкошната му гарвановочерна коса.

— Господи! Колко си красива, Ева! Никога през живота си не съм искал нещо толкова силно.

Тези няколко прости думички ме накараха да пламна от желание. Бях прекалено уязвима.

— Кое е това, което не търпи отлагане?

— Ела с мен на благотворителната вечеря довечера.

Отдръпнах са назад, изненадана и въодушевена от поканата му.

— И ти ли ще ходиш?

— Да, ти също. Проверих, защото знаех, че майка ти ще присъства. Хайде да отидем заедно.

Докоснах гърлото си с пръсти, съзнанието ми се раздираше между абсурдния факт, че знае толкова много за мен, и тревогата от това, което ме бе помолил да направя.

— Нямах това предвид, когато казах, че трябва да прекарваме известно време заедно.

— Защо не? — Усетих известно предизвикателство във въпроса му. — Какъв е проблемът да отидем заедно на събитие, на което всеки от нас така или иначе е планирал да отиде?

— Не е много дискретно. Ще има ужасно много хора.

— И какво от това?

Гидиън пристъпи към мен и хвана една къдрица между пръстите си.

Имаше нещо плашещо в шепота му, от което цялото ми тяло потрепери. Усещах топлината на голямото му, здраво тяло и мъжествения аромат, който излъчваше кожата му. Знаех, че се поддавам на чара му и с всяка изминала минута затъвам все по-дълбоко.

— Хората ще започнат да си мислят разни неща, поне майка ми със сигурност. И без това вече е започнала да ти залага стръв.

Гидиън наведе глава и докосна с устни извивката на врата ми.

— Въобще не ме интересува какво си мислят хората. Ние с теб много добре знаем какво правим. Остави аз да се оправя с майка ти.

— Щом смяташ, че можеш — едва прошепнах аз. — Изобщо не я познаваш.

— Ще те взема в седем.

Езикът му се плъзна по туптящата вена на врата ми и аз се разтопих в ръцете му. Тялото ми послушно откликна, когато ме придърпа към себе си. Все пак успях да кажа:

— Не съм казала „да“.

— Но няма и да кажеш „не“. — Той нежно хвана ухото ми между зъбите си. — Не бих ти позволил.

Отворих уста да протестирам, но той я закри със своята, принуждавайки ме да замълча с дълбока и влажна целувка. Езикът му се плъзна така изкусно между устните ми, че ми се прииска да усетя същото движение между краката си. Вплетох пръсти в косата му, започнах да я галя и подръпвам. Той обви ръце около мен, а аз се огънах в прегръдката му.

Точно както и в кабинета му, изведнъж се озовах по гръб на дивана, без да осъзная, че ме е преместил. Възкликнах от изненада, но той отново закри устните ми със своите. Докато се усетя, халатът се свлече от мен и в следващия миг той обхвана гърдите ми и започна леко и ритмично да ги стиска.

— Гидиън…

— Тихо.

Засмука долната ми устна, като не преставаше да масажира и подръпва болезнено чувствителните зърна на гърдите ми.

— Направо подлудявах при мисълта, че си съвсем гола под халата.

— Дойде тук без… О, господи!

Обхвана с устни връхчето на гърдата ми и топлата вълна, която се разля по тялото ми, изпрати капчици влага по цялата ми кожа. Хвърлих поглед към часовника, бях като обезумяла.

— Не, Гидиън, не…

Той вдигна глава и ме погледна с потъмнели от страст сини очи.

— Знам, че е безумие. Не знам как… не мога да го обясня, но трябва непременно да те накарам да свършиш, Ева. От няколко дни мисля само за това.

Ръката му се плъзна между бедрата ми. Те се разтвориха безсрамно, бях толкова възбудена, че сякаш имах треска. Другата му ръка продължи да мачка гърдите ми, усещах как натежават и стават непоносимо чувствителни.

— Влажна си за мен — прошепна той, погледът му се плъзна по тялото ми и спря там, където пръстите му бяха разтворили краката ми. — И тук си толкова красива. Като розово кадифе. Толкова си мека. Нали не са ти правили коламаска днес?

Поклатих отрицателно глава.

— Слава богу! Не мисля, че щях да издържа и десет минути, без да те докосна, да не говорим за десет часа.

Вкара внимателно единия си пръст в мен.

Затворих очи, чувствах се съвсем беззащитна, докато лежах гола и ме опипваше мъж, чиито познания за бразилската коламаска, издаваха огромен опит с интимния свят на жените. Мъж, който все още беше напълно облечен и бе коленичил на пода до мен.

— Толкова си тясна.

Той извади пръста си и после отново внимателно го вкара в мен. Извих гръб, мускулите на вагината ми се стегнаха около пръста му.

— И толкова ненаситна. От кога не са те чукали?

Едва успях да преглътна.

— Бях заета. Трябваше да се дипломирам, след това си търсех работа, преместих се тук…

— Значи е минало доста време.

Той се дръпна назад и този път проникна в мен с два пръста. Не можах да потисна стенанието. Имаше сръчни ръце, уверени и опитни и знаеше как да постига с тях това, което иска.

— Взимаш ли хапчета против забременяване, Ева?

— Да — простенах аз и стиснах с две ръце възглавниците около мен. — Разбира се.

— Ще ти докажа, че съм здрав, и ти ще направиш същото, а след това ще ми позволиш да свършвам в теб.

— Господи, Гидиън! — възкликнах задъхано аз, бедрата ми безсрамно се извиваха около пръстите му.

Имах чувството, че ще експлодирам, ако съвсем скоро не ме накараше да свърша.

Никога не съм била така възбудена в живота си. Бях направо обезумяла от нуждата да достигна до оргазъм. Изобщо нямаше да ми пука, дори ако Кари беше влязъл в хола точно в този момент и ме бе заварил да се гърча на дивана, докато Гидиън ме чука с пръсти.

Гидиън също дишаше тежко. Лицето му бе почервеняло от желание. Желаеше мен. А не бях направила нищо, освен безропотно да му се отдам. Ръката, която мачкаше гърдите ми, се премести нагоре и леко докосна бузата ми.

— Изчервяваш се. Сигурно те скандализирах.

— Така е.

Усмихна ми се едновременно очарователно и закачливо и усетих как нещо в гърдите ми се стегна.

— Искам да почувствам как свършвам, докато те чукам с пръсти. Искам ти да усетиш как свършвам в теб, да мислиш как изглеждам и какви звуци издавам, докато се изпразвам вътре. И докато си мислиш за това, ще чакаш с нетърпение да дойде моментът, когато ще го правя отново и отново.

Мускулите на вагината ми потрепнаха около пръстите му, суровостта на думите ме бе довела до ръба на оргазма.

— Ще ти опиша всички начини, по които искам да ми доставяш удоволствие, Ева, и ти ще изпълниш всичките… ще ги приемеш всичките и ще правим неудържим първичен секс, без всякакви задръжки. Знаеш, че ще е така, нали? Можеш да усетиш как ще бъде между нас.

— Да — прошепнах аз и стиснах гърдите си, за да облекча болката в настръхналите си зърна. — Моля те, Гидиън.

— Шшшшт! Тук съм.

Меката част на палеца му започна да търка клитора ми с кръгообразни движения.

— Искам да ме гледаш в очите, когато те накарам да свършиш.

Усетих как всичко в мен се стегна, напрежението в тялото ми нарастваше, докато той продължаваше да масажира клитора ми и бавно и равномерно да вкарва и изкарва пръстите си в мен.

— Хайде, Ева — заповяда той. — Направи го сега.

Достигнах оргазъм с едва доловим стон, стисках възглавниците на дивана, така че кокалчетата ми побеляха, и движих бедрата си без капчица срам и стеснение. Погледът ми беше вперен в неговия, не можех да го отместя, прикована от страстното мъжко ликуване, което блестеше в очите му. В този момент той ме притежаваше. Бях готова да направя всичко, което пожелае. И той го съзнаваше.

Вълните на удоволствието ме заливаха една след друга. Кръвта бушуваше в ушите ми. Стори ми се, че казва нещо, но не долових думите, когато прехвърли крака ми през страничната облегалка на дивана и покри цепката между бедрата ми с устата си.

— Не… — Отблъснах главата му с две ръце. — Не мога.

Бях прекалено натежала, прекалено чувствителна. Но когато езикът му докосна клитора ми и започна да се движи леко върху него, усетих как желанието отново се надига в мен. Още по-силно от първия път. Плъзгаше езика си по трептящите ми гънки, дразнеше ме и обещаваше нов оргазъм, когато много добре знаех, че не бих могла да свърша отново толкова скоро.

Тогава езикът му проникна в мен и аз прехапах долната си устна, за да не извикам. Свърших втори път, тялото ми се тресеше мощно, нежните мускули се свиваха и разпускаха отчаяно, в отговор на немислимите движения на езика му. Стонът му отекна в мен. Нямах сили да го отблъсна, когато устните му се върнаха отново на клитора ми и започнаха да го смучат нежно… неуморно… Докато не свърших отново, стенейки неговото име.

Лежах напълно отпусната и без дъх, когато той започна да покрива корема и гърдите ми с целувки. Прокара език по зърната ми, след това ме обгърна с ръце и ме изправи. Бях мека и готова, когато устните му се впиха в моите с необуздана настойчивост, издаваща колко близо е самият той до ръба. После загърна халата ми и се изправи, вперил поглед в мен.

— Гидиън…

— Седем часа, Ева.

Наведе се и докосна глезена ми, пръстите му допряха диамантената верижка, която бях сложила за вечерта.

— Не я махай. Искам, когато те чукам, по теб да няма нищо друго, освен нея.

6

— Здрасти, татко! Радвам се, че успях да те хвана. — Стиснах телефонната слушалка и придърпах един стол към барплота. Баща ми ми липсваше. През последните четири години живеехме съвсем близо един до друг и се виждахме поне един път седмично. Сега домът му в Оушънсайд бе чак на другия край на страната. — Как си?

Той намали звука на телевизора, преди да отговори.

— Отлично, когато чувам гласа ти. Как мина първата работна седмица?

Разказах му всичко, което ми се бе случило от понеделник до петък, като пропуснах да спомена Гидиън.

— Шефът ми Марк е направо страхотен — продължих аз. — А и атмосферата в агенцията е суперенергична, малко особена. Наистина с удоволствие ходя на работа всеки ден и ми става неприятно, щом дойде време да си тръгвам.

— Надявам се и занапред да е така. Но трябва да отделяш и време за почивка. Излизай, забавлявай се, прави това, което правят всички млади хора. Но не прекалявай.

— Да, снощи малко прекалих. Двамата с Кари обикаляхме клубовете и сутринта се събудих с ужасен махмурлук.

— По дяволите, не ми разказвай подобни неща — изпъшка той. — Понякога се събуждам през нощта, облян в студена пот, и си мисля какво ли правиш в Ню Йорк. Успокоявам се, като си казвам, че си умно момиче и няма да направиш нещо неразумно. И двамата с майка ти се постарахме да ти набием в главата някои правила за безопасност още докато беше малка.

— Така е — засмях се аз. — Което ми напомня… Ще започна да тренирам крав мага.

— Наистина ли? — възкликна той, след което се замисли. — Един от колегите ми тук е много добър. Може да се поинтересувам и да обменим впечатления, когато ти дойда на гости.

— Ще дойдеш в Ню Йорк? — не успях да скрия вълнението си. — О, татко, толкова ми се иска да дойдеш. Южна Калифорния ми липсва, но Манхатън е направо страхотен. Сигурна съм, че ще ти хареса.

— Ще ми хареса навсякъде, където си ти — заяви той и замълча за миг. — Как е майка ти?

— Ами… нали си я знаеш мама. Красива, очарователна и страдаща от маниакално желание да контролира хората около себе си.

Усетих болка в гърдите си и допрях ръка до тях. Вероятно татко все още обичаше мама. Така и не се ожени за друга. Това бе една от причините да не му кажа какво се бе случило с мен. Като полицай щеше да настоява да повдигне обвинение, а скандалът окончателно би съсипал майка ми. Освен това се боях, че баща ми може да я намрази, дори да започне да я обвинява, а тя не беше виновна за нищо. Веднага щом разбра какво ми причинява доведеният й син, напусна съпруга си, с когото бе щастлива, и подаде молба за развод.

Продължих да говоря, махайки на Кари, който влетя в апартамента с малко синьо пликче от „Тифани“ в ръка.

— Днес ходихме на спа процедури. Беше приятен начин да сложим край на работната седмица.

Усетих усмивката в гласа му, когато каза:

— Радвам се, че двете се виждате често. Какви са плановете ти за остатъка от уикенда?

Не споменах нищо за благотворителната вечеря. Напълно съзнавах, че подобни хайлайф събирания с астрономична цена на кувертите само подчертават огромната разлика в начина на живот на двамата ми родители.

— С Кари ще излезем да хапнем нещо, а утре възнамерявам да си остана вкъщи. Ще спя до късно, ще се мотая цял ден по пижама, може да гледам някой филм и да поръчам храна за вкъщи, такива неща. Просто ще си почивам преди началото на новата работна седмица.

— Звучи ми прекрасно. Може да изплагиатствам идеята за следващия си почивен ден.

Погледнах часовника, минаваше шест.

— Трябва да се приготвям. Внимавай на работа, татко. И аз се тревожа за теб.

— Разбира се. Чао, дечко!

Гърлото ми се сви, когато чух обичайното му обръщение, толкова много ми липсваше.

— О, чакай! Ще си сменям мобилния телефон. Ще ти изпратя новия номер веднага щом го получа.

— Пак ли? Нали го смени, когато се премести?

— Дълга история.

— Хм… Не отлагай. Може да се окаже важен и за сигурността ти, не само да играеш на онези пилета.

— Вече не играя на тази игра — разсмях се аз и се зарадвах, когато чух, че и той се смее. — Ще ти се обадя след няколко дни. И да слушаш!

— Ей, това е моя реплика.

Затворих телефона. Известно време останах неподвижна в настъпилата тишина, имах усещането, че всичко около мен се подрежда прекрасно, а това обикновено не продължаваше дълго. Стоях така замислена в продължение на няколко минути, след това Кари пусна „Хиндър“ на уредбата в стаята си и ме накара да се задействам.

Отидох в спалнята си, за да се приготвя за една нощ с Гидиън.

* * *

— С колие или без? — попитах Кари, който влезе в стаята ми.

Изглеждаше невероятно. Облечен в новия смокинг „Бриони“, беше едновременно елегантен и секси и определено щеше да привлича погледи.

— Чакай. — Наклони глава настрани и ме огледа внимателно. — Сложи го пак!

Вдигнах колието от златни монети до врата си. Роклята, която майка ми беше изпратила, бе яркочервена и с кройка като за гръцка богиня. Държеше се само на едното рамо и минаваше по диагонал през деколтето ми, имаше ефектен набор на ханша, а цепката започваше високо от бедрото и стигаше чак до долу. Отзад почти нямаше гръб, само тънка презрамка, покрита с кристали, която съединяваше едната страна с другата, придържайки плата. Останалата част бе изрязана във V-образна форма и разкриваше целия ми гръб, чак до извивката на дупето долу.

— Махни колието — заяви Кари. — Мислех си дали да не сложиш златни висящи обици, но сега ми се струва, че халките с диаманти са по-подходящи. Пробвай с най-големите халки, които имаш.

— Какво? Сериозно ли?

Намръщих се на отраженията ни в голямото огледало, докато наблюдавах как взе кутията ми с бижута и започна да рови из нея.

— Ето тези.

Подаде ми петсантиметровите халки, които бях получила от мама за осемнайсетия си рожден ден.

— Довери ми се, Ева, сложи ги.

Послушах го и веднага разбрах, че е прав. Цялостното впечатление, което създаваха, нямаше нищо общо със златното колие. Излъчваха по-малко блясък и повече провокативна чувственост. Освен това обиците подхождаха на диамантената верижка на десния ми глезен, на която гледах със съвсем различни очи след коментара на Гидиън. Косата ми бе прихваната на тила, така че гъстите къдрици да падат небрежно, а изразът на лицето ми, който сякаш крещеше: „Преди малко ме чукаха“, бе допълнен от опушен грим и блестящи нюд устни.

— Какво бих правила без теб, Кари Тейлър?

— Бебчо — той постави ръце на раменете ми и притисна бузата си в моята, — никога няма да разбереш!

— Между другото, изглеждаш страхотно.

— Нали?

Намигна ми и отстъпи назад, за да мога да го видя в целия му блясък.

По свой собствен начин, Кари въобще не отстъпваше на Гидиън… поне що се отнася до външния вид. Имаше по-фини черти и бе почти миловиден в сравнение с първичната красота на Гидиън, но и двамата бяха забележителни мъже, които карат жените да извръщат жадни погледи.

Когато се запознахме обаче, Кари далеч не беше толкова идеален. Беше напрегнат и мрачен, погледът в прекрасните му зелени очи беше мътен и отчаян. Изпитах някаква необяснима близост, затова отидох и нарочно седнах до него по време на груповата терапия. По едно време грубо ми предложи да спи с мен — беше стигнал до извода, че единствената причина, поради която хората общуват с него, е защото искат да го чукат. Едва когато му отказах твърдо и категорично, двамата се сближихме и станахме добри приятели. Беше ми като брат, какъвто никога не бях имала.

Домофонът иззвъня и аз подскочих стреснато. Едва сега осъзнах колко бях нервна. Погледнах към Кари.

— Забравих да предупредя долу, че той ще се върне.

— Аз ще го посрещна.

— Нали нямаш нищо против да отидеш с колата на майка ми и Стантън?

— Шегуваш ли се? Та те ме обожават. — Усмивката му помръкна. — Да не би да си размислила и да не искаш да ходиш с Крос?

Поех дълбоко въздух и си спомних в какво състояние бях малко по-рано — легнала по гръб в мултиоргазмено блаженство.

— Не, нищо подобно. Просто всичко се случва толкова бързо и е много по-хубаво, отколкото очаквах, и…

— И се чудиш къде е уловката. — Той се протегна и леко потупа с пръст върха на носа ми. — Той е уловката, Ева. Но за теб се превърна в улов. Просто се наслади!

— Опитвам се.

Бях благодарна, че Кари ме познава и разбира толкова добре. Беше ми лесно с него, защото знаех, че винаги ще намери подходящите думи, когато на мен самата ми беше трудно да се изразя.

— Проучих го доста обстойно тази сутрин и разпечатах най-интересното, което напоследък са писали за него. На бюрото ти е, ако решиш да му хвърлиш един поглед.

Спомних си, че принтираше нещо, преди да тръгнем за спа процедурите. Повдигнах се на пръсти и го целунах по бузата.

— Ти си най-добрият. Обичам те.

— И аз теб, бебчо — заяви той и се отправи към вратата. — Ще сляза долу да го взема. Не бързай. И без това е подранил с десет минути.

Наблюдавах го с усмивка, докато с бавна стъпка се понесе към антрето. Когато вратата след него се затвори, отидох в малката всекидневна до спалнята ми. Върху доста непрактичното писалище, което майка ми беше избрала, намерих цяла папка със статии и снимки. Настаних се на стола и потънах в историята на Гидиън Крос.

Докато четях, с изненада установих, че животът му не е бил никак лек. Гидиън беше син на Джефри Крос, бивш президент на инвестиционна компания, която впоследствие се оказала пирамида. Гидиън бил само на пет, когато баща му предпочел да си тегли куршума, вместо да лежи в затвора.

О, Гидиън! Опитах се да си представя как е изглеждал на тази възраст и пред очите ми се появи образът на чернокосо момче с красиви сини очи, пълни с тъга и недоумение. Сърцето ми се късаше, когато си го представих така. Колко ли потресаващо за него и майка му е било самоубийството на баща му и обстоятелствата около него. Стресът и напрежението сигурно са били огромни, особено за дете на неговата възраст.

По-късно майка му се омъжила за Кристофър Видал, изпълнителен директор на музикална компания, и родила още две деца Кристофър Видал-младши и Айрланд Видал, но голямото семейство и финансовата стабилност явно са се появили твърде късно в живота на Гидиън, за да се отърси от преживяния шок. Беше прекалено затворен, сигурен знак, че носи болезнени белези.

С любопитство и известна критичност огледах жените, снимани с него, и се сетих за отношението му към романтичните срещи, социалните контакти и секса. Майка ми беше права — всички на снимките бяха брюнетки. Жената, с която бе улавян най-често, очевидно бе от латиноамерикански произход. Беше по-висока от мен и доста слаба.

— Магдалин Перес — промърморих аз и с нежелание признах, че беше истинска красавица. В позата й имаше нещо дръзко и самоуверено, което ми харесваше.

— Хайде, забави се повече от достатъчно — прекъсна ме Кари с известна веселост в гласа. Стоеше на прага на стаята, облегнат небрежно на рамката на вратата.

— Наистина ли? — Бях толкова погълната, че не забелязах колко време е минало.

— Имаш около минута, преди да нахълта и да те открие. Едвам се удържа.

Затворих папката и станах от масата.

— Интересно четиво, нали?

— Много.

Каква ли роля е изиграл бащата на Гидиън в живота на своя син? И как ли го бе засегнало неговото самоубийство? Знаех, че отговорите, които търся, ме очакват в съседната стая.

Излязох от спалнята и се отправих към хола. Спрях на прага, погледът ми бе прикован в Гидиън, който стоеше с лице към прозореца и гледаше пейзажа. Сърцето ми ускори ритъм. Отражението му в стъклото беше замислено, с разсеян поглед и мрачно стиснати устни. Кръстосаните пред гърдите ръце издаваха, че не се чувства удобно, сякаш не плуваше в свои води. Изглеждаше далечен и самотен, като човек, който дълбоко в себе си винаги е сам.

Усети присъствието ми, или може би почувства копнежа ми. Обърна се към мен и сякаш замръзна. Използвах възможността да му се насладя, плъзгайки поглед по цялото му тяло. Бе самото въплъщение на истински могъщ магнат и толкова чувствено красив, че очите ми започнаха да парят. Пръстите ми инстинктивно се свиха в желанието да се заровят в черната коса, която падаше предизвикателно около лицето му. А как само ме гледаше… сърцето ми спря за секунда.

— Ева.

Приближи се към мен с мъжествена и грациозна походка. Хвана ръката ми и я вдигна към устните си. Погледът му беше неописуем — неописуемо горещ, неописуемо съсредоточен.

Допирът на устните му накара цялата ми ръка да настръхне и събуди спомена за тази греховна уста върху други части от моето тяло. Почувствах внезапна възбуда.

— Здравей!

В очите му се появи закачливо пламъче.

— Здравей и на теб. Изглеждаш страхотно. С нетърпение очаквам да се покажа с теб.

Насладата, която изпитах от комплимента, леко накъса дъха ми:

— Да се надяваме, че няма да те изложа.

Той леко се намръщи.

— Взе ли всичко, което ти трябва?

В този момент се появи Кари, носеше черната ми кадифена наметка и дългите ръкавици.

— Готова си! Пуснах в чантата ти и гланца.

— Ти си съкровище, Кари!

Смигна ми, което означаваше, че е видял презервативите, скрити във вътрешното джобче на чантичката.

— Ще сляза с вас надолу.

Гидиън взе наметката от Кари и я нагласи върху раменете ми. Оправи косите ми и допирът на пръстите му до голия ми врат така ме разсея, че почти не забелязах кога Кари ми е подал ръкавиците.

Слизането с асансьора до фоайето бе истински тест за оцеляване в зона с наситено сексуално напрежение. Макар че Кари, изглежда, не забелязваше нищо. Стоеше от лявата ми страна и си подсвиркваше, пъхнал ръце в джобовете. От другата си страна ясно усещах огромната сила на Гидиън. Въпреки че бе абсолютно неподвижен и мълчалив, тялото му излъчваше трескава енергия. Магнетичното привличане между нас накара кожата ми да настръхне и накъса дишането ми. Изпитах огромно облекчение, когато вратите се отвориха и излязохме от затвореното пространство на асансьора.

Две жени чакаха да се качат и буквално зяпнаха, когато видяха Гидиън и Кари. Настроението ми неволно се повиши и се усмихнах.

— Здравейте, дами! — поздрави ги Кари.

Наистина не беше честно — можех да видя как мозъците им блокират пред очарованието на широката му усмивка.

За разлика от него Гидиън само кимна отсечено и ме поведе навън, поставил ръка върху голата ми кожа малко под кръста. Допирът беше наелектризиращ. Стиснах ръката на Кари.

— Запази един танц за мен.

— Разбира се. Ще се видим след малко.

Лимузината ни чакаше и шофьорът отвори вратата, когато двамата с Гидиън излязохме от сградата. Плъзнах се по седалката до отсрещния прозорец на колата, седнах и оправих роклята си. Гидиън се настани до мен, вратата се затвори и изведнъж с пълна сила усетих колко добре ухае той. Вдишах дълбоко аромата му, налагайки си да се отпусна и да се наслаждавам на ситуацията. Той взе ръката ми и прокара пръсти по дланта, а невинното докосване ме накара да пламна от желание. Свалих наметката си, стана ми прекалено топло.

— Ева.

Той натисна едно копче и между нас и шофьора се издигна стъклена преграда. В следващия миг ме дръпна в скута си и устата му притисна моята в настървена целувка.

Направих онова, което ми се искаше да направя още в мига, в който го видях в хола си — зарових ръце в косата му и отвърнах на целувката. Харесвах начина, по който ме целуваше — сякаш изпитваше потребност, сякаш ще полудее, ако не го направи, сякаш бе чакал прекалено дълго. Засмуках езика му, вече знаех какво удоволствие му доставя това, знаех какво удоволствие изпитвам самата аз и колко много ми се иска да засмуча и други части от тялото му със същата страст.

Ръцете му се плъзгаха по голия ми гръб, а аз изстенах, когато усетих възбудения му член да допира бедрото ми. Преместих се и го обкрачих, отметнах полата на роклята си и мислено благодарих на майка си за нея — огромната й цепка беше толкова удобна. Притиснах бедрата му с колене, обгърнах раменете му с ръце и го целунах още по-дълбоко. Ближех отвътре устата му, подръпвах със зъби долната устна, галех езика му с моя…

Гидиън ме хвана през кръста и ме отблъсна от себе си. Облегна се назад и изви глава, за да погледне право в очите ми. Дишаше тежко.

— Какво правиш с мен?

Прокарах ръце по гърдите му, наслаждавайки се на твърдото тяло под официалната риза. Плъзнах пръсти по добре очертаните мускули на корема му, опитвах се да си представя как изглежда гол.

— Докосвам те. И ти се наслаждавам. Желая те, Гидиън.

Той стисна китките ми, така че не можех да мръдна.

— По-късно. В момента сме в центъра на Манхатън.

— Никой не може да ни види.

— Няма значение. Не е нито времето, нито мястото да започваме нещо, за което ще са ни нужни часове. И без това от следобеда не мога да дойда на себе си.

— Тогава да доведем започнатото докрай.

Стисна ръцете ми още по-силно.

— Не можем да го направим тук.

— Защо не? — попитах аз и изведнъж ме порази една мисъл. — Досега не си ли правил секс в лимузина?

— Не — отговори той и стисна зъби. — А ти?

Не му отговорих, отместих поглед и се загледах в колите и пешеходците, които забързано се движеха край нас. Бяхме само на няколко сантиметра от хората, но затъмнените стъкла ни скриваха напълно, предизвиквайки ме да се държа безразсъдно. Исках да му доставя удоволствие. Исках да се уверя, че мога да достигна до истинския Гидиън Крос и нищо друго, освен той самият, не можеше да ме спре.

Раздвижих бедра и се отърках в цялата дължина на възбудения му член. Той изстена и стисна зъби.

— Имам нужда от теб, Гидиън — прошепнах почти без дъх, поемах дълбоко уханието му, което бе станало още по-силно сега, когато бе възбуден. Помислих, че вероятно съм леко опиянена от изкусителния аромат на тялото му, замаяна като от алкохол.

— Направо ме подлудяваш.

Той пусна китките ми, обхвана с две ръце лицето ми и силно притисна устни до моите. Протегнах се към отвора на панталона му, разкопчах двете копчета, които скриваха ципа, и усетих, че се напрегна.

— Имам нужда от това — прошепнах, допряла устни до неговите. — Дай ми го.

Не се отпусна, но и не направи опит да ме спре. Изстена, когато пенисът му тежко падна в ръката ми, звукът беше едновременно измъчен и силно еротичен. Обхванах члена му с две ръце и много внимателно го стиснах. Беше твърд като камък и много горещ. Плъзнах свитите си длани по цялата му дължина, от корена до главичката, и затаих дъх, когато усетих, че потрепери в ръцете ми.

Гидиън обхвана бедрата ми, ръцете му се плъзнаха под роклята, докато пръстите му достигнаха червените ми прашки.

— Долу си толкова сладка — прошепна той, прилепил лице плътно до моето. — Искам да те просна по гръб и да те лижа, докато не започнеш да ме молиш да ти го вкарам.

— Мога да започна да моля още сега.

Продължих да го галя с една ръка, а с другата се протегнах към чантичката си и я отворих, за да извадя презерватива.

Палецът му се провря под ръба на прашките ми и започна да се движи по овлажнената ми от желание вулва.

— Едва те докоснах — прошепна той, очите му блестяха в полумрака на колата, — а вече си готова.

— Не мога да се въздържа.

— Не искам да се въздържаш.

Вкара пръста си в мен и прехапа устни, когато усети как мускулите ми се стегнаха около него.

— Не би било честно да се въздържаш, когато аз не мога да спра това, което ми причиняваш.

Скъсах със зъби опаковката и му я подадох, за да извади презерватива от нея.

— Не съм много добра с тези.

Стисна ръката ми в своята.

— С теб нарушавам всичките си правила.

Сериозният му глас ме накара да се почувствам щастлива и самоуверена.

— Правилата са за това да бъдат нарушавани.

Зъбите му проблеснаха в усмивка, а след това натисна едно копче на командния панел до себе си и нареди на шофьора:

— Не спирай да караш, докато не ти кажа.

Бузите ми пламнаха. Светлините на някаква кола преминаха през затъмненото стъкло и осветиха лицето ми достатъчно, че да разкрият смущението.

— Защо, Ева? — измърмори той, като умело си слагаше презерватива. — Прелъсти ме и ме накара да правим секс в лимузината, а се изчерви, когато казах на шофьора, че не искам да ме безпокои, докато го правим.

Неочакваната закачливост в гласа му ме накара да го пожелая още по-силно. Подпрях длани на раменете му, за да запазя равновесие, застанах на колене и се надигнах, така че бях точно над възбудения му член. Ръцете му се свиха около ханша ми и чух раздирането, когато скъса дантелата на прашките ми. Неочакваният звук и грубото действие възпламениха до болка желанието ми.

— Бавно — нареди той с дрезгав глас, надигна се леко и свали панталоните си по-надолу.

При движението възбуденият му пенис се отърка между краката ми и аз изстенах. Чувствах се толкова възбудена и болезнено празна, сякаш оргазмите, до които ме беше довел следобеда, бяха усилили желанието ми, вместо да го утолят.

Той се напрегна, когато обхванах члена му с ръка и го насочих така, че широкото му тяло да навлезе във влажните ми гънки. Усещах тежката миризма на похот във въздуха, сластна смесица от желание и феромони, която възбуждаше всяка клетка в тялото ми. Кожата ми гореше, гърдите ми натежаха, болезнено чувствителни.

Точно това исках от първия миг, в който го зърнах. Исках да го притежавам, да яхна великолепното му тяло и да го поема дълбоко вътре в себе си.

— Господи, Ева! — въздъхна той, когато се сниших над него, а ръцете му започнаха да мачкат бедрата ми.

Затворих очи, чувствах се прекалено разголена. Исках интимност с него, но това ми се струваше прекалено интимно. Бяхме очи в очи, на милиметри един от друг, затворени в това малко пространство, докато светът фучеше наоколо. Усещах безпокойството му, знаех, че и той се чувства не по-малко странно от мен.

— Толкова си стегната.

Промълви думите така, сякаш бе изпаднал в прекрасна агония.

Поех още малко от члена му, оставяйки го да проникне по-дълбоко в мен. Усетих как ме изпълва цялата и бавно вдишах.

Гидиън притисна длан в корема ми, докосна с палец пулсиращия ми клитор и започна да го масажира с умели бавни движения. Всичко в мен потръпна и се стегна, поемайки члена му още по-навътре. Отворих очи и го погледнах с премрежен поглед. Беше толкова красив в елегантния си смокинг под мен, докато силното му тяло се напрягаше, водено от първичен инстинкт за съвкупление.

Той изви врат и притисна силно главата си в облегалката, като че ли се опитваше да се изскубне от невидими вериги.

— О, господи! — процеди през стиснати зъби. — Така жестоко ще свърша.

Обещанието му ми подейства възбуждащо. Кожата ми се покри с капчици пот. Бях толкова влажна и гореща, че без усилие се плъзнах и поех в себе си целия му член. Извиках едва чуто, когато го обхванах до основата. Беше толкова дълбоко в мен, че едва издържах, принуждаваше ме да се движа, за да избегна неочакваната болка. Но тялото ми като че ли не се интересуваше от факта, че е огромен. Движеше се върху него, притискаше го и трептеше на ръба на оргазма.

Гидиън изруга, стисна бедрото ми със свободната си ръка и ме накара да извия гръб назад, гърдите му тежко и бързо се вдигаха и спускаха. Новата поза промени наклона, разтворих се и го погълнах докрай. Температурата му сякаш моментално се покачи. Усещах горещата вълна през дрехите и можех да видя избилите над горната му устна фини капчици пот.

Наведох се напред, плъзнах езика си по изсечената като от скулптор извивка и поех солената влага с гърлен звук на удоволствие. Бедрата му се движеха нетърпеливо. Помръднах леко и започнах да се надигам, но той стисна силно крака ми.

— Бавно — предупреди ме така властно, че закипях от желание.

Отново се сниших, поех го в себе си и болката, която почувствах, когато достигна предела ми, ми се стори почти приятна. Вплетохме погледи един в друг и се оставихме на удоволствието, извиращо от точката, в която бяхме свързани. Изведнъж ми хрумна, че и двамата бяхме напълно облечени, с изключение на най-интимните ни части. Имаше нещо ужасно похотливо в това, както и в звуците, които издаваше, сякаш и той като мен изпитваше върховно удоволствие.

Подлудяла от желание, впих устни в неговите, зарових ръце в навлажнената му от страстта коса. Целувах го и движех бясно бедрата си, търках се в пръста му, който продължаваше да ме масажира, усещах как с всяко приплъзване по огромния му пенис напрежението се натрупва в мен, готово да избухне в оргазъм.

Вече напълно бях загубила разсъдъка си, оставих първичните инстинкти изцяло да ръководят тялото ми. В съзнанието ми нямаше нищо друго, освен непреодолимото желание да го чукам, да яздя като обезумяла члена му, докато напрежението в мен се разтовари и ме освободи от ненаситното желание.

— Толкова ми е хубаво — почти проплаках аз. — Ти си… О, господи, толкова ми е хубаво!

Гидиън ме обхвана с две ръце и започна да ме движи ритмично, наведе тялото ми под такъв ъгъл, че главичката на члена му да търка нежната и трептяща точка вътре в мен. По тялото ми преминаха спазми, разбрах, че мога да свърша, водена само от тласъците на члена му.

— Гидиън!

Той сложи ръка на тила ми в мига, в който оргазмът експлодира и вълните му се разляха от сърцевината на тялото ми навсякъде в мен, така че цялата затреперих. Наблюдаваше ме, докато се раздирам от спазми, погледът му задържаше моя, макар че бих предпочела да затворя очи. Обладана от сините му очи, изстенах и свърших по-силно откогато и да било, цялото ми тяло се тресеше от удоволствие.

— Чукай, чукай, чукай — пъшкаше той и блъскаше бедрата си в мен, като едновременно с това ме притегляше, за да посрещна тласъците. Всяко дълбоко проникване стигаше до абсолютния ми край, почти ме нараняваше. Усещах как членът му нараства и набъбва.

Наблюдавах го внимателно. Изпитвах нужда да видя кога ще го накарам да премине границата. Имаше нещо безумно в погледа му, беше загубил контрол и по прекрасното му лице бе изписано жестокото, първично желание да стигне до края.

— Ева!

От устата му се изтръгна животински вик на див екстаз. Ръмженето, с което свърши, ме стъписа със свирепостта си. Тялото му се разтресе от оргазма и за миг чертите на лицето му омекнаха, издавайки неочаквана ранимост.

Взех лицето му в ръце, допрях устни до неговите, опитвайки да го успокоя, докато усещах тежкото му дишане по бузата си.

— Ева.

Прегърна ме и ме притисна до себе си, зарови потното си лице в извивката на врата ми. Много добре знаех как се чувства в момента. Разсъблечен. Оголен.

Останахме така дълго, притискахме се един в друг и чакахме спазмите на телата ни да отшумят. Той извърна глава и ме целуна нежно, движенията на езика му в устата ми действаха успокояващо.

— Леле — едва прошепнах аз.

Устата му трепна.

— Да.

Усмихнах се, щастлива и замаяна.

Гидиън леко прибра влажните кичури от слепоочието ми, пръстите му следваха чертите на лицето ми почти със страхопочитание. Начинът, по който ме изучаваше, прониза с болка гърдите ми. Изглеждаше удивен и… благодарен, погледът му бе топъл и изпълнен с нежност.

— Не искам да развалям магията на момента.

Усетих какво ще последва, затова допълних:

— Но…

— Но не мога да пропусна вечерята. Ще трябва да държа реч.

— Ооо?!

Магията моментално изчезна.

Надигнах се внимателно от него и прехапах устни, когато усетих как членът му се изплъзва от влагата в мен. Движението беше достатъчно, за да ме накара да го пожелая отново. Почти не беше омекнал.

— По дяволите! — изруга той. — Искам те пак.

Прихвана ме, преди да успея да се отместя, извади отнякъде носна кърпа и внимателно я прокара между краката ми. Жестът бе дълбоко интимен, в пълно съответствие със секса, който бяхме правили досега.

Когато бях напълно подсушена, седнах на седалката до него и извадих гланца от чантичката си. Наблюдавах в огледалцето си как Гидиън сваля презерватива и го завързва внимателно. Зави го в салфетка и го изхвърли в умело скритото кошче за боклук. Оправи външния си вид и нареди на шофьора да кара към мястото на събитието. След това се отпусна на седалката и се загледа през прозореца.

Усещах как се отдалечава от мен с всяка изминала секунда. Връзката между нас изтъняваше все повече и повече. Установих, че съм се свила в ъгъла на колата, далече от него, сякаш опитвайки се физически да спазя дистанцията, която усещах. Цялата топлина, която допреди малко ме обгръщаше, се превърна в хлад. Стана ми толкова студено, че придърпах наметката си и се загърнах. Той дори не трепна, когато се раздвижих до него и прибрах огледалцето си. Сякаш изобщо не съществувах.

Неочаквано Гидиън отвори бара и извади бутилка. Попита, без дори да ме погледне:

— Бренди?

— Не, благодаря.

Казах го едва чуто, но той не забеляза. Или просто не го интересуваше. Наля си една чаша и я пресуши наведнъж.

Объркана и обидена, аз сложих ръкавиците си и се опитах да разбера къде бях сбъркала.

7

Не си спомням много добре какво се случи, след като пристигнахме. Светкавиците на фотоапаратите заблестяха около нас като фойерверки, докато преминавахме през кордона от журналисти, но аз се усмихвах механично и почти не им обръщах внимание. Затворих се в себе си с единственото желание да се отдалеча от Гидиън и огромното напрежение, което излъчваше.

В момента, в който влязохме в сградата, някой го извика по име и той се обърна. Измъкнах се и се запромушвах край останалите гости, които се тълпяха на входа.

Щом стигнах до балната зала, грабнах две чаши шампанско от подноса на преминаващия келнер, изпих едната до дъно и започнах да се оглеждам за Кари. Забелязах го в другия край на помещението заедно с майка ми и Стантън и се отправих към тях, като по пътя оставих празната си чаша на една от масите.

— Ева! — възкликна майка ми и лицето й светна, когато ме видя. — Роклята ти стои страхотно.

Допряхме бузите си една до друга. Изглеждаше прелестно в своята блестяща тясна рокля в леденосиньо. На ушите, шията и китката й потрепваха сапфири, които подчертаваха цвета на очите и бледата й кожа.

— Благодаря.

Отпих глътка шампанско от втората чаша и си спомних, че възнамерявах да й благодаря за роклята. Подаръкът все още ми харесваше, но вече не бях така сигурна за удобството на огромната цепка.

Кари пристъпи напред и ме хвана за лакътя. Достатъчно му бе да ме погледне, за да разбере, че съм разстроена. Поклатих глава в знак, че не искам да разговаряме в момента.

— Още шампанско? — предложи той тихо.

— Да, моля.

Усетих, че Гидиън приближава към нас още преди да забележа лицето на майка ми, което засия като новогодишната топка на Таймс скуеър. Стантън също се поизправи и се приготви за срещата.

— Ева.

Гидиън постави ръката си на голия ми гръб и веднага усетих как през мен премина електричество. Пръстите му леко се свиха и аз се запитах дали и той усеща същото.

— Избяга.

Настръхнах, когато долових упрека в гласа му. Отвърнах му с поглед, който казваше всичко, което не можех да изрека пред толкова много хора.

— Ричард, познаваш ли Гидиън Крос?

— Да, разбира се.

Двамата мъже се здрависаха.

Гидиън ме притегли по-близо до себе си.

— Ние с вас сме щастливци, придружаваме двете най-красиви дами в Ню Йорк.

Стантън се съгласи и усмихнато погледна към майка ми.

Изпих остатъка от шампанското и с благодарност приех пълната чаша, която Кари ми подаде. Усетих как алкохолът леко започва да затопля стомаха ми и да отпуска кълбото от нерви, заплетено в него.

Гидиън се наведе над ухото ми и прошепна остро:

— Не забравяй, че си тук с мен.

Ядосан ли беше? Какво, по дяволите, ставаше? Присвих очи.

— Ти ли го казваш?

— Не тук, Ева. — Той кимна на останалите и ме отведе настрани. — И не сега.

— Никога — прошепнах аз и го последвах, само за да не направя сцена пред майка ми.

Отпих от шампанското и включих на автопилот, познатия начин за самосъхранение, който не ми се бе налагало да използвам от толкова време. Гидиън ме представяше на свои познати и мисля, че се справих достатъчно добре — говорех тогава, когато се очакваше, и се усмихвах в подходящите моменти, но всъщност не обръщах никакво внимание на ставащото. Бях прекалено обсебена от ледената стена между нас и чувството на гняв и болка в гърдите си. Не се нуждаех от повече доказателства, че Гидиън не общува с жените, с които спи.

Когато съобщиха, че вечерята е сервирана, го последвах в трапезарията и порових из храната си. Изпих няколко чаши от червеното вино и послушах как Гидиън разговаря с останалите гости на масата, макар че не обръщах внимание на думите, само на дълбокия му секси глас и на равномерния ритъм. Благодарна му бях за това, че не се опита да ме въвлече в разговора. Едва ли щях да успея да кажа нещо подходящо.

Съсредоточих вниманието си едва когато той се изправи и под аплодисментите на околните се отправи към сцената. Извърнах се на стола и го наблюдавах, докато отиваше към катедрата. Не можех да не се възхитя на животинската му грация и ослепителния външен вид. Всяка негова стъпка буквално изискваше внимание и уважение, което си бе подвиг, като се има предвид, че се движеше бавно и лежерно.

Никак не му личеше, че допреди малко се бяхме чукали като луди в лимузината. Всъщност в момента изглеждаше като съвсем различен човек. Отново се бе превърнал в мъжа, когото бях срещнала във фоайето на „Кросфайър“, изключително въздържан и мълчаливо властен.

— В Северна Америка — започна той — всяка четвърта жена и всеки шести мъж стават жертва на сексуално насилие като деца. Огледайте се добре около себе си. Някой от хората на вашата маса може да го е преживял или да познава жертва на такова насилие. Това е истина, която трудно можем да приемем.

Погледът ми бе прикован в него. Гидиън бе изкусен оратор, а бликащият му от енергия глас сякаш хипнотизираше слушателите. Но това, което наистина ме трогна, бе темата, толкова близка до сърцето ми, и страстният, на моменти дори шокиращ начин, по който той подходи към нея. Буцата лед в гърдите ми започна да се топи, гневът и болката от нараненото ми самочувствие отстъпиха пред изненадата. Погледнах го с нови очи, слях се с аудиторията, която го слушаше. Това не бе мъжът, който преди малко ме беше обидил, а умел оратор, говорещ по тема, която бе изключително важна за мен.

Когато речта му свърши, инстинктивно се изправих на крака и аплодирах, изненадвайки и него, и самата себе си. Но останалите бързо ме последваха, изправиха се и дочух разговорите край мен, тихо прошепнатите комплименти, които бяха наистина заслужени.

* * *

— Вие сте една щастлива млада дама.

Обърнах се към жената, която ме бе заговорила — симпатична червенокоса дама на около четиридесет.

— Ние сме само… приятели.

Ведрата й усмивка някак успя да обори думите ми.

Хората започнаха да стават от масите. Точно възнамерявах да си грабна чантата и да се отправя към къщи, когато един млад мъж се приближи към мен. Къдравата му кестенява коса будеше завист, а сиво-зелените му очи гледаха топло и приятелски. Беше красив, имаше момчешка усмивка и ме накара и аз да се усмихна искрено за пръв път след пътуването в лимузината.

— Здрасти — поздрави той свойски.

Очевидно знаеше коя съм, което ме постави в неудобното положение да се преструвам, че го познавам.

— Здравей — отвърнах.

Той се засмя, смехът му беше лек и очарователен.

— Аз съм Кристофър Видал, братът на Гидиън.

— О, да, разбира се.

Изчервих се. Не можех да повярвам, че до такава степен бях затънала в самосъжаление, че не направих връзката веднага.

— Изчерви се.

— Съжалявам — усмихнах се стеснително. — Не знаех как точно да ти кажа, че съм чела статия за теб, без да се почувствам неудобно.

Той се засмя.

— Поласкан съм, че си я спомняш. Само не ми казвай, че е била на шеста страница.

Клюкарската колонка беше известна с това, че публикува всякакви пикантерии за нюйоркските знаменитости.

— Не — побързах да възразя, — мисля, че беше в „Ролинг Стоун“.

— Това е нещо по-друго — заяви той и протегна ръка. — Искаш ли да танцуваме?

Хвърлих поглед към Гидиън, който стоеше до стълбите пред сцената. Беше заобиколен от хора, които чакаха да разговарят с него, повечето от тях бяха жени.

— Няма да се освободи скоро — изкоментира Кристофър с известно задоволство в гласа.

— Така е.

Точно щях да извърна гръб, когато погледът ми попадна на жената, застанала до Гидиън — Магдалин Перес. Взех чантичката си и се усмихнах на Кристофър.

— С удоволствие ще потанцувам.

Хванах го под ръка и се отправихме към дансинга в балната зала. Оркестърът засвири валс и ние с лекота се понесохме в ритъма на музиката. Танцуваше умело и ме водеше с лекота и увереност.

— Е, откъде познаваш Гидиън?

— Не го познавам.

Кимнах на Кари, който танцуваше до нас, прегърнал в обятията си изключително красива блондинка.

— Работя в „Кросфайър“ и един-два пъти сме се засичали там.

— За него ли работиш?

— Не, работя в „Уотърс Фийлд & Лийман“.

— Аха — засмя се той, — рекламната агенция.

— Да.

— Гидиън явно сериозно си пада по теб, щом те е поканил на подобно събитие след една-две случайни срещи.

Изругах наум. Знаех, че хората ще започнат да си мислят какви ли не неща, но повече от всичко исках да избегна по-нататъшното унижение.

— Гидиън се познава с майка ми, с която така или иначе щяхме да присъстваме на вечерята. В случая просто двама души пристигнаха с една и съща кола, вместо с две отделни.

— Тогава значи си свободна?

Поех дълбоко въздух, чувствах се некомфортно, макар че ми беше приятно да танцувам с него.

— Ами… не съм обвързана.

По лицето на Кристофър се появи чаровна момчешка усмивка.

— Току-що вечерта ми стана много по-приятна.

През останалата част от танца ми разказваше интересни истории от музикалния бизнес, които ме караха да се смея и да не мисля за Гидиън.

Когато валсът свърши, Кари дойде да ме вземе за следващия. Двамата танцувахме прекрасно като двойка, защото бяхме вземали уроци заедно. Отпуснах се в ръцете му, благодарна, че мога да разчитам на него за морална подкрепа.

— Забавляваш ли се? — попитах аз.

— Не можех да повярвам на очите си, когато по време на вечерята се оказа, че седя до главния координатор на „Фешън уик“. И тя флиртуваше с мен! — Той се усмихна, но погледът му бе напрегнат. — Всеки път, когато попадна на такова място… облечен по този начин… просто не мога да повярвам. Ти спаси живота ми, Ева. И след това напълно го преобрази.

— А ти непрекъснато спасяваш здравия ми разум, така че сме на равно.

Той стисна ръката ми по-силно и ме погледна изпитателно.

— Изглеждаш зле. Какво направи той, че да прецака нещата?

— Мисля, че аз ги прецаках. После ще ти разкажа.

— Да не те е страх, че ще му сритам задника пред всички?

— По-добре не го прави. Заради мама — въздъхнах аз.

Кари докосна леко челото ми с устни.

— Предупредих го по-рано. Знае какво го очаква.

— О, Кари!

Толкова много го обичах! И не успях да сдържа усмивката си при последните му думи. Трябваше да се досетя, че ще отправи на Гидиън някакво предупреждение от типа „Внимавай с нея!“. Обичаше да се вживява в ролята на по-голям брат.

Гидиън се появи до нас.

— Аз поемам.

Думите му не прозвучаха като молба.

Кари спря и ме погледна. Кимнах. Поклони се леко и отстъпи назад, вперил яден поглед в лицето на Гидиън.

Гидиън ме придърпа към себе си и пристъпи към танца като към всичко останало в своя живот — с властна самоувереност. Танцуването с него нямаше нищо общо с това при предишните ми двама партньори. Гидиън беше умел танцьор като брат си и познаваше начина, по който се движи тялото ми, като Кари, но стилът му беше самоуверен, агресивен и с подчертан сексуален подтекст.

Близостта на мъжа, с когото допреди малко бяхме толкова интимни, завладя сетивата ми въпреки мрачното настроение. Ухаеше невероятно, с лека нотка на секс, а самоуверените бързи крачки, с които ме водеше, ме накараха отново да почувствам леката болка вътре в себе си — напомняне, че неотдавна е бил там.

— Продължаваш да ми изчезваш — измърмори той и ме погледна намръщено.

— Изглежда, Магдалин веднага зае свободното място.

Той повдигна вежди и ме придърпа към себе си.

— Ревнуваш ли?

— Сериозно ли мислиш така? — отвърнах аз и отместих поглед.

Издаде някакъв раздразнен звук:

— Стой далече от брат ми, Ева.

— Защо?

— Защото аз казвам така.

Ядосах се, което ме накара да се почувствам добре след всички самообвинения и съмнения, в които бях изпаднала, откакто се изчукахме като зайци. Реших да проверя дали Гидиън ще приеме предупреждението, ако му отвърна по същия начин.

— Стой далече от Магдалин, Гидиън.

Той стисна зъби.

— Тя е просто приятелка.

— Това означава ли, че не си спал с нея? Все още?

— Разбира се, че не съм. И не искам. Виж какво…

Музиката спря и танцът ни свърши.

— Трябва да тръгвам. Аз те доведох тук и бих предпочел аз да те върна, но не искам да те карам да тръгваш, ако се забавляваш. Сигурно предпочиташ да останеш и да се прибереш с майка си и Стантън.

Да се забавлявам? Шегуваше ли се, или просто не разбираше нищо? А можеше и да е по-зле. Може би вече ме беше отписал напълно и просто не ми обръщаше и капчица внимание.

Отдръпнах се от него, имах нужда от дистанция. Ароматът му ме упойваше и не ми позволяваше да разсъждавам трезво.

— Ще се оправя. Забрави за мен.

— Ева.

Той протегна ръка към мен, но аз бързо отстъпих. Една ръка обгърна раменете ми и чух гласа на Кари.

— Аз ще се погрижа за нея, Крос.

— Не заставай на пътя ми, Тейлър — предупреди го Гидиън.

Кари изсумтя:

— Оставам с впечатлението, че нямаш нужда от някого на пътя си, за да прецакаш нещата.

Преглътнах, в гърлото ми беше заседнала буца.

— Произнесе изключителна реч, Гидиън. За мен това беше върховният момент на вечерта.

Той рязко си пое дъх, изненадан от обидния намек, и прокара ръце през косата си. После неочаквано изруга. Разбрах причината, когато извади от джоба си вибриращ телефон и погледна екрана му.

— Трябва да тръгвам. — Срещна погледа ми и го задържа. Върховете на пръстите му леко докоснаха бузата ми. — Ще ти се обадя. — И след това изчезна.

— Искаш ли да останем още? — попита тихо Кари.

— Не.

— Тогава ще те заведа у дома.

— Недей. — Исках да остана за малко сама. Исках да се накисна в горещата вана с бутилка студено вино до мен и да се помъча да се отърва от страховете си. — Трябва да останеш тук. Може да се отрази добре на кариерата ти. Ще говорим, когато се прибереш. Или утре. Възнамерявам целия ден да не мръдна от дивана.

Острият му поглед пробягна по лицето ми.

— Сигурна ли си?

Кимнах.

— Добре — съгласи се той, но не изглеждаше особено убеден.

— Ще те помоля само да организираш лимузината на Стантън да ме чака. В това време ще отскоча набързо до тоалетната.

— Добре. — Кари плъзна пръсти по ръката ми. — Ще взема наметката ти от гардероба и ще те изпратя до колата.

Отне ми повече време да стигна до тоалетната, отколкото бях предполагала. Първо, неочаквано много хора ме спряха, за да побъбрят с мен, което можех да си обясня само с факта, че бях момичето на Гидиън Крос. И второ, предпочетох да избегна най-близката дамска тоалетна, тъй като там непрекъснато влизаха и излизаха хора. Открих една, която се намираше доста по-далече от залата. Заключих се в кабинката и останах вътре малко по-дълго от необходимото. В тоалетната нямаше никого, освен чистачката, затова забавянето ми не пречеше.

Бях толкова наранена от поведението на Гидиън, че едва дишах, но и бях объркана от внезапните промени в настроението му. Защо докосна лицето ми по този начин? Защо се ядоса, че не съм до него? И защо, по дяволите, се опита да заплаши Кари? Гидиън определено придаваше нов смисъл на израза „да се люшкаш между земята и небето“.

Затворих очи и се опитах да си възвърна спокойствието. Господи! Нямах нужда от всичко това.

В лимузината разкрих емоциите си докрай и сега се чувствах безкрайно уязвима. Като се замисля само през колко часове терапия бях минала, за да се науча да избягвам именно това си състояние. Единственото, което исках в момента, бе да се скрия вкъщи, далече от необходимостта да се правя на спокойна и самоуверена, когато изобщо не се чувствах такава.

„Сама си надроби тази попара, сега си я сърбай“ — казах си аз.

Поех дълбоко въздух, излязох от кабинката и видях срещу себе си Магдалин Перес, която се бе облегнала на тоалетката със скръстени ръце. Очевидно чакаше мен, беше ме издебнала в момент, когато бях останала без почти никакви съпротивителни сили. За миг коленете ми се огънаха, но се овладях и пристъпих към мивката, за да си измия ръцете.

Тя се обърна и започна внимателно да проучва отражението ми в огледалото. Последвах примера й. На живо изглеждаше още по-красива, отколкото на снимките. Беше висока и слаба, с дълга и права кестенява коса. Имаше плътни червени устни и високи, добре изразени скули. Роклята й бе умерено секси, тясна, от кремав сатен, който чудесно контрастираше с матовата й кожа. Приличаше на супермодел и излъчваше екзотичен сексуален магнетизъм.

Взех кърпата за ръце, която чистачката ми подаде, а Магдалин се обърна към нея на испански и я помоли да ни остави насаме. Присъединих се към молбата й с думите:

— Por favor, gracias.

Това накара Магдалин да вдигне учудено вежди и да ме огледа още по-внимателно. Върнах й жеста, като я огледах със същата невъзмутимост.

— О, господи — промърмори тя в мига, в който жената излезе. След това изцъка с език, а звукът буквално остърга и без това оголените ми нерви. — Вече си го изчукала.

— А ти не си.

Изглежда отговорът ми я изненада.

— Права си, не съм. И знаеш ли защо?

Извадих една петдоларова банкнота от чантичката си и я пуснах в сребърната чинийка за бакшиши.

— Защото той не иска.

— Аз също не искам, защото той не е способен да се обвърже. Той е млад, красив, богат и се наслаждава на живота.

— Така е — съгласих се аз. — Наистина се наслаждаваше.

Тя присви очи и любезното изражение изчезна от лицето й.

— Той не уважава жените, които чука. В момента, в който е вкарал оная си работа в теб, с тебе е свършено. Вече си една от многото. Но аз още съм тук, защото аз съм тази, която иска да задържи за в бъдеще.

Успях да запазя спокойствие, макар ударът да попадна точно там, където болеше най-много.

— Това е нелепо.

Тръгнах и спрях едва когато стигнах до лимузината на Стантън. Стиснах ръката на Кари, докато се качвах, и успях да изчакам колата да се отдели от бордюра, преди да се разплача.

* * *

— Здрасти, бебчо — извика Кари, когато на другата сутрин се затътрих в хола. Облечен само в долнището на широк анцуг, той се бе излегнал на дивана, подпрял крака на холната масичка. Беше приятно разрошен и, изглежда, се чувстваше перфектно в собствената си кожа. — Как спа?

Вдигнах палец нагоре и се отправих към кухнята за кафе. Спрях до барплота и учудено загледах огромния букет червени рози.

— Какво е това?

— Пристигнаха за теб преди около час. Неделна доставка. Израз на внимание и много пари.

Извадих картичката от семплия плик и прочетох:

„Все още мисля за теб.

Гидиън“

— От Крос ли е? — попита Кари.

— Да.

Прокарах пръст по думите, които явно бяха написани на ръка. Почеркът бе дързък, мъжествен и секси. Романтичен жест от страна на мъж, който не си пада по романтиката. Хвърлих картичката на плота, сякаш бе опарила пръстите ми, и си налях кафе с надеждата, че кофеинът ще ми вдъхне сила и ще възвърне здравия ми разум.

— Не изглеждаш никак впечатлена — заяви Кари и намали звука на бейзболния мач, който даваха по телевизията.

— Тази история не е никак добра за мен. Той отключва всичките ми страхове. Просто трябва да стоя далече от него.

Кари беше посещавал заедно с мен терапевтичните сеанси и беше наясно с урока. Никога не ме гледаше озадачено, когато заговоря с термини от психологията, и нямаше никакъв проблем да ми отговаря по същия начин.

— Телефонът звъня цяла сутрин. Не исках да те безпокои, затова спрях звука.

Все още усещах тъпа болка между краката си, свих се на дивана и се опитах да се преборя с желанието да прослушам гласовата поща, за да разбера дали се е обаждал Гидиън. Много исках да чуя гласа му и някакво обяснение, което би придало смисъл на всичко, случило се предишната вечер.

— Много добре си направил. Да го оставим така целия ден.

— Какво се случи?

Духнах парата от чашата си и отпих предпазливо.

— Скъсах го от чукане в лимузината и след това той изведнъж стана студен като лед.

Кари ме наблюдаваше с необикновените си зелени като изумруд очи, които бяха видели повече, отколкото което и да е човешко същество заслужаваше.

— Побърка го, така ли?

— Точно така.

Възбудих се само при мисълта за случилото се вчера. Между нас се получи истинска връзка. Знаех го. Снощи го желаех повече от всичко на света, а днес не исках да имам нищо общо с него.

— Беше необикновено. Най-страхотното сексуално преживяване в живота ми и той напълно го сподели с мен. Знам го със сигурност. За първи път се чукаше в кола и в началото се съпротивляваше, но след това така го възбудих, че не можеше да каже не.

— Наистина ли? Никога преди това не се е чукал в кола? — възкликна Кари и прокара ръка по наболата си брада. — Повечето момчета го правят още докато са в гимназията. Всъщност не мога да се сетя някой да не го е правил, освен зубрачите и загубеняците, а той не е нито едно от двете.

Свих рамене.

— Предполагам, че чукането в кола ме превръща в пачавра в очите му.

Кари замръзна на място.

— Това ли ти каза?

— Не. Той абсолютно нищо не каза. Това го разбрах от приятелката му Магдалин. Сещаш ли се, оная мацка от снимките в интернет. Реши да си покаже ноктите и ме хвана на тясно в дамската тоалетна.

— Кучката ревнува.

— И е сексуално неудовлетворена. Не може да го изчука, защото очевидно момичетата, с които се чука, моментално отиват на боклука.

— Той ли каза това? — в тихия въпрос на Кари се таеше гняв.

— Не с толкова думи. Каза ми, че не спи с приятелките си. Има проблем с жените, които очакват от него нещо повече от секс. Затова жените, които чука, и тези, с които излиза, са в две съвсем отделни групи — обясних аз и отново отпих от кафето. — Предупредих го, че това не ме устройва, и той обеща да направи нещо по въпроса, но според мен е от мъжете, които са готови да кажат всичко, за да получат онова, което искат.

— Или просто сериозно си го изплашила.

Погледнах го ядосано.

— Не се опитвай да го оправдаваш. Ти на чия страна си всъщност?

— На твоята, бебчо. — Той се протегна и ме потупа по коляното. — Винаги на твоята.

Обвих ръка около мускулестото му рамо и започнах леко да го галя в знак на мълчалива благодарност. Не можех да усетя фините бели белези от прорязване, осеяли кожата му, но знаех, че са там. Не минаваше ден, без да изпитам благодарност за това, че е жив, здрав и присъства в живота ми.

— Ти как прекара снощи?

— Не се оплаквам — отвърна той и в очите му проблесна закачливо пламъче. — Изчуках онази блондинка в един килер. Между другото циците й бяха истински.

— Браво на теб — усмихнах се аз. — Сигурна съм, че си направил вечерта й специална.

— Постарах се.

Вдигна телефона и ми смигна.

— Какво да поръчам. Пица? Китайско? Индийско?

— Не съм гладна.

— Ти винаги си гладна. Ако не избереш нещо, аз ще сготвя и ще се наложи да го изядеш.

Вдигнах ръка в знак, че се предавам.

— Добре. Ти избери.

* * *

В понеделник пристигнах на работа двайсет минути по-рано. Надявах се, че по този начин ще избегна среща с Гидиън. Когато стигнах безпроблемно до бюрото си, изпитах такова огромно облекчение, че беше ясно — имам сериозен проблем с този мъж. Настроенията ми се меняха непрекъснато.

Марк пристигна в добро разположение на духа, все още зареден от успеха на предходната седмица, и веднага се заловихме за работа. В неделя бях направила някои сравнителни проучвания за пазара на водка, а той бе така любезен да ги прегледа и да изслуша изводите ми. Бяха му прехвърлили като клиент и една компания за производство на електронни четци, затова започнахме подготвителна работа и по тази тема.

При толкова заета сутрин времето летеше бързо и не ми остана възможност да мисля за личния си живот. Бях истински благодарна. Тогава телефонът иззвъня, вдигнах слушалката и чух гласа на Гидиън. Завари ме неподготвена.

— Как върви работата досега? — попита той, а гласът му предизвика приятни тръпки в мен.

— Напрегнато.

Погледнах часовника и с изненада видях, че е станало дванайсет без двайсет.

— Добре — каза той и замълча за миг. — Вчера няколко пъти се опитах да ти се обадя. Оставих няколко съобщения. Исках да чуя гласа ти.

Затворих очи и поех дълбоко въздух. Вчера с огромно усилие на волята се въздържах да не прослушам гласовата си поща. Бях казала на Кари, че е свободен да прояви дори физическа сила, но трябва да ме спре, ако реша да се поддам на изкушението.

— Бях решила да се изолирам от света и да поработя малко.

— Получи ли цветята, които ти изпратих?

— Да. Прекрасни са. Благодаря.

— Напомниха ми за цвета на роклята ти.

Какво, по дяволите, правеше в момента? Започвах сериозно да мисля, че страда от раздвоение на личността.

— Някои жени биха казали, че това е много романтично.

— Интересува ме само какво ще кажеш ти. — Чух как столът му изскърца, когато се изправи. — Мислех дали да не се отбия при теб. Много ми се искаше.

Въздъхнах, бях напълно объркана.

— Радвам се, че не го направи.

Настъпи дълго мълчание.

— Напълно си го заслужих.

— Не го казах, за да се правя на кучка. Това е самата истина.

— Знам. Виж какво… Наредих да донесат обяда в кабинета ми, за да не губим никакво време от часа, с който разполагаме, в пътуване.

След краткото „Ще ти се обадя“ онзи ден на раздяла, се питах дали изобщо ще прояви желание да се видим отново, след като приключи онова, заради което си тръгна. Премислях тази възможност от събота вечер и тя ме ужасяваше. Макар да осъзнавах ясно, че трябва да го отрежа, изпитвах непреодолимо желание да съм с него. Исках отново да изживея онзи идеален и чист момент на интимност, който споделихме.

Но той не оправдава всички останали моменти, в които ме накара да се чувствам като боклук.

— Гидиън, няма причина да обядваме заедно. Обсъдихме нещата в петък вечерта, а в събота… пристъпихме към действие. Нека приключим дотук.

— Ева. — Гласът му бе станал дрезгав. — Знам, че прецаках всичко. Мога да ти обясня.

— Не е необходимо да го правиш. Всичко е наред.

— Не е наред. Трябва непременно да те видя.

— Не искам.

— Можем да го направим по лесния начин, Ева. А можем и по трудния. — Тонът му стана твърд и пулсът ми се ускори. — И в единия, и в другия случай ще ме изслушаш.

Затворих очи. Беше ясно, че няма да имам късмета да се измъкна с един телефонен разговор.

— Добре. Ще се кача.

— Благодаря ти — въздъхна той. — Нямам търпение да те видя.

Затворих телефона и се загледах в снимките на бюрото си, опитах да формулирам онова, което трябваше да му кажа, и да се подготвя да устоя на въздействието, което ми оказваше. Невъзможно бе да контролирам силата на физическото привличане, но трябваше да го преодолея и да обсъдим нещата делово. По-късно щях да мисля как да се справя с факта, че през следващите дни, седмици и месеци ще го срещам непрекъснато в сградата. В момента трябваше просто да оцелея по време на този обяд.

Приех неизбежното, върнах се обратно към работата си и започнах да сравнявам няколко от получените макети за рекламни листовки.

— Ева.

Скочих от стола си и се извърнах, стресната да видя Гидиън до бюрото си. Както обикновено външният му вид ми подейства зашеметяващо и сърцето ми прескочи. Хвърлих бърз поглед към часовника и видях, че петнайсетте минути до дванайсет бяха изминали.

— Гид… Господин Крос, не беше необходимо да идвате тук.

Лицето му беше безизразно и спокойно, но в очите му бушуваше буря.

— Готова ли си?

Отворих чекмеджето и извадих чантата си, използвайки възможността да си поема въздух. Ухаеше феноменално.

— Господин Крос — чух гласа на Марк. — Радвам се да ви видя тук. Има ли нещо…

— Тук съм за Ева. Имаме среща за обяд.

Изправих се точно навреме, за да видя как Марк вдигна учудено вежди. Овладя се бързо и красивото му лице отново придоби обичайното си добродушно изражение.

— Ще се върна в един — уверих го аз.

— Ще се видим тогава. Приятен обяд.

Гидиън сложи ръката си на кръста ми и ме поведе към асансьорите, спечелвайки ни удивен поглед от Мегуми, когато минахме край рецепцията. Пристъпих нервно от крак на крак, докато той натисна копчето на асансьора, толкова ми се искаше денят да мине, без да срещна мъжа, за чието докосване копнеех като за дрога.

Застана пред мен, докато чакахме, и прокара върха на пръстите си по ръкава на сатенената ми блуза.

— Всеки път, когато затворя очи, те виждам в онази червена рокля. Чувам звуците, които издаваш, когато си възбудена. Усещам как се движиш върху члена ми, все едно го стискаш с юмрук, и ме караш да свърша така мощно, че чак боли.

— Недей.

Отклоних поглед, не можех да понеса интимния начин, по който ме гледаше.

— Не мога да спра.

Посрещнах пристигането на асансьора с облекчение. Той ме хвана за ръката и ме дръпна вътре. Сложи ключа си в командния панел и ме привлече по-близо до себе си.

— Ще те целуна, Ева…

— Не…

Притисна ме и покри устните ми със своите. Съпротивлявах се, доколкото ми беше възможно, след това се поддадох на чувството, наслаждавайки се на това как езикът му гали моя — бавно и сладко. Исках целувката му от мига, в който бяхме правили секс. Исках някакво доказателство, че цени онова, което бяхме споделили, че и за него то означава толкова, колкото и за мен.

В момента, в който се отдръпна, отново се почувствах изоставена.

— Хайде.

Извади ключа и вратата на асансьора се отвори.

Този път червенокосата рецепционистка не каза нищо, въпреки че ме изгледа доста странно. За разлика от нея секретарят на Гидиън, Скот, се изправи на крака, когато ни видя да наближаваме, и ме поздрави любезно:

— Добър ден, госпожице Трамел.

— Здравей, Скот.

Гидиън кимна отсечено.

— Не ме свързвай с никого.

— Разбира се.

Влязох в огромния кабинет на Гидиън и погледнах дивана, където за първи път ме беше докоснал интимно. Обядът беше сервиран на бара — две чинии, покрити с метални капаци.

— Да взема ли чантата ти? — попита той.

Погледнах го, видях, че е свалил сакото си и го е прехвърлил през ръката си. Стоеше пред мен в ушитите си по поръчка панталони и елек, ризата и вратовръзката му бяха искрящо бели, черната му коса падаше на гъсти кичури около зашеметяващото му лице, а очите му искряха в поразително яркосиньо. Бях зашеметена. Не можех да повярвам, че съм правила любов с такъв изключителен мъж.

Но това явно не означаваше нищо за него.

— Какво има, Ева?

— Много си красив, Гидиън. — Думите се изплъзнаха от устата ми, преди да мога да ги спра.

— Радвам се, че ти харесва това, което виждаш.

Подадох му чантата си и се отдръпнах, имах нужда от тази дистанция. Той закачи сакото и чантата ми на закачалката и се приближи до бара.

Скръстих ръце.

— Хайде да приключваме с всичко това. Не искам да те виждам повече.

8

Гидиън въздъхна шумно и прокара ръка през косата си.

— Не говориш сериозно.

Изведнъж се почувствах ужасно изморена, напълно изтощена от битката, която водех със себе си.

— Напротив. Ти и аз… беше грешка.

Той стисна зъби.

— Не си права. Грешка беше държанието ми след онова, което се случи.

Вперих поглед в него, стресна ме настървението, с което отрече.

— Не говоря за секса, Гидиън. Говоря за онова глупаво споразумение за „секс между непознати“, на което се съгласих. От самото начало знаех, че постъпвам неправилно. Трябваше да послушам инстинкта си.

— Искаш ли да бъдеш с мен, Ева? Не по онзи начин, за който говорихме в бара. Можем да бъдем много по-близки.

Пулсът ми се ускори.

— Какво имаш предвид?

— Всичко.

Той се отдалечи от бара и дойде при мен.

— Искам да съм с теб.

— В събота май не беше точно така.

Обвих силно ръце около себе си.

— Тогава бях… замаян.

— Така ли?! И аз.

Забелязах, че зае същата поза като мен.

— Господи, Ева!

Виждах как се гърчи и в мен се появи искрица надежда.

— Ако това е всичко, което имаш за казване, сме дотук.

— Дявол да ме вземе, ако спрем дотук!

— Вече влязохме в задънена улица, щом ще се държиш неадекватно всеки път след секс.

Видимо му беше трудно да намери подходящите думи.

— Свикнал съм да контролирам нещата. Изпитвам необходимост от контрол. А в лимузината ти го разби на пух и прах. Не го понесох особено добре.

— Нима?

— Ева — започна той и се приближи до мен, — никога не съм преживявал подобно нещо. Смятах, че е невъзможно да ми се случи. А сега… трябва да го преживея отново. Трябва да бъда с теб.

— Това е просто секс, Гидиън. Изключителен, невероятен секс, но човек наистина може да се побърка, ако го прави с някого, с когото не си пасва.

— Глупости. Признавам, че прецаках нещата. Не мога да променя случилото се, но със сигурност мога адски да се вбеся, че искаш да ме отрежеш само заради това. Ти постави условията си и аз отстъпих, за да се съобразя, а ти не си готова дори на най-дребния компромис. Би трябвало да се срещнем някъде по средата. — По лицето му бе изписано разочарование. — По дяволите, отстъпи поне със сантиметър!

Наблюдавах го внимателно, опитвах се да преценя какво точно правеше и докъде щеше да ни доведе това.

— Какво искаш, Гидиън? — попитах тихо.

Придърпа ме към себе си и постави ръка на бузата ми.

— Искам да продължа да изпитвам онова чувство, което имам, когато съм с теб. Само ми кажи какво трябва да направя. И не се сърди всеки път, когато сгреша. Никога преди не съм го правил. Позволи ми да се уча в движение.

Поставих длан върху сърцето му и усетих как бие. Беше обзет от тревога и страст и това ме накара да настръхна. Как трябваше да реагирам? Да се доверя на шестото си чувство или да последвам здравия си разум?

— Не си правил какво?

— Всичко, което е нужно, за да прекарам колкото е възможно повече време с теб. И във, и извън леглото.

Вълната на задоволство, която ме заля, бе толкова мощна, че граничеше с абсурда.

— Съзнаваш ли колко усилия и време трябва да вложим, за да изградим връзка между нас, Гидиън? Освен това все още решавам някои лични проблеми, отскоро съм на нова работа… майка ми е побъркана… — Допрях длани до устата му, за да не му дам възможност да възрази. — Но ти си заслужаваш усилието, а и освен това те желая. Затова май нямам особен избор, нали?

— Ева. По дяволите!

Гидиън ме вдигна. Подпря с една ръка дупето ми, за да ми помогне да обвия крака около кръста му, а после ме целуна силно и нежно потърка носа си в моя.

— Ще се справим.

— Казваш го така, сякаш ще е много лесно.

Знаех, че не съм най-лесният човек за връзка, а очевидно и той имаше същия проблем.

— Лесните неща са скучни.

Занесе ме до бара и ме сложи да седна на един висок стол. Вдигна капака от чинията и пред мен се показа огромен чийзбургер с пържени картофки. Бяха още топли, защото чиниите бяха поставени върху затоплена гранитна плоча.

— Мммм… — измърморих аз, изведнъж осъзнала колко съм гладна. След разговора апетитът ми се беше върнал с пълна сила.

Гидиън разгъна салфетката, постави я на скута ми, стисна ме леко за коляното и се настани на стола до мен.

— Е, как ще се справим с това?

— Ами… Вземаш го с ръце и го поставяш в устата си. — Той ме погледна шеговито и ме накара да се усмихна.

Чудесно беше да се усмихвам. Чудесно беше да съм с него. Обикновено бе така… за известно време. Отхапах от чийзбургера и изръмжах от удоволствие, когато усетих вкуса му. Беше традиционен чийзбургер, но вкусът му беше неповторим.

— Вкусно е, нали? — попита той.

— Много. Като се замисля, може и да си заслужава да задържа мъжа, който знае къде да намери най-добрите бургери. — Избърсах устата и ръцете си. — Какво е отношението ти към моногамията?

Той остави бургера в чинията си, имаше нещо зловещо в мълчанието му. Нямах никаква представа какво си мисли в момента.

— Мислех, че това вече е уточнено в споразумението ни. Но за да няма съмнения, ще го заявя съвсем ясно — в живота ти няма да има никакви други мъже, Ева.

По тялото ми преминаха тръпки, бях стресната от острия му, нетърпящ възражения тон и от ледения му поглед. Знаех, че в характера му има и тъмна страна, отдавна се бях научила да разпознавам и да се пазя от мъжете, в чиито очи се таят тъмни сенки. Но когато видях Гидиън, нищо не ми подсказа, че ме дебне опасност. А може би трябваше.

— Това значи ли, че нямаш нищо против жените в живота ми? — попитах аз, за да разведря атмосферата.

Той вдигна учудено вежди.

— Знам, че съквартирантът ти е бисексуален. И ти ли си би?

— Това би ли те притеснило?

— Би ме притеснило, ако трябва да те споделям с някого. За мен няма такава алтернатива. Тялото ти изцяло ми принадлежи, Ева.

— А твоето принадлежи ли ми? Имам ли изключителни права?

Погледът му стана горещ.

— Да. И очаквам редовно и с пълна сила да се възползваш от тях.

Добре, да видим…

— Ти вече си ме виждал гола — подразних го с дрезгав глас. — Знаеш какво получаваш. Аз не знам. Онова, което съм видяла от тялото ти досега, ми харесва много, но далеч не е всичко.

— Можем да поправим тази грешка още сега.

Мисълта, че може да се разсъблече пред мен, ме накара неспокойно да се размърдам на стола. Той забеляза и ми се усмихна палаво.

— По-добре не го прави — казах със съжаление. — В петък вече закъснях след обедната почивка.

— Тогава довечера.

Преглътнах трудно.

— Чудесно.

— Ще се погрижа да приключа с ангажиментите си до пет.

Продължи да се храни. Изглежда, фактът, че току-що бяхме включили невероятно чукане в програмата си за деня, не му направи особено впечатление.

— Не е необходимо — отвърнах аз и отворих малката бутилка кетчуп, оставена до чинията ми. — Искам да отида на фитнес след работа.

— Ще отидем заедно.

— Наистина ли?

Обърнах бутилката наопаки и чукнах дъното й с длан. Той я взе от ръцете ми и използва ножа си, за да сипе малко кетчуп в чинията ми.

— Може би е добра идея да изразходя известно количество енергия, преди да те съблека. Иначе не съм сигурен, че утре ще можеш да ходиш.

Вперих поглед в него, изненадана от небрежния начин, по който го каза. Печалната усмивка на лицето му издаваше, че в думите му се крие известна истина. Вагината ми се сви, предчувствайки невероятно изживяване. Сигурно съвсем скоро щях сериозно да се пристрастя към Гидиън Крос.

Хапнах малко пържени картофки и се сетих за още един човек, който беше пристрастен към Гидиън.

— Магдалин може да се окаже проблем за мен.

Той преглътна хапката си и отпи от бутилката минерална вода.

— Каза ми, че е разговаряла с теб, но не се получило много добре.

Разказах му в най-общи линии за плановете, които Магдалин кроеше, както и за находчивия й опит да ме отстрани. Трябваше много да внимавам с нея, но и Гидиън трябваше да предприеме нещо в това отношение. Като например да я отреже и точка.

— Да, наистина не се получи — съгласих се аз. — Не ми беше особено приятно някой да ми казва, че не уважаваш жените, които чукаш, и че в момента, в който си вкарал оная си работа в мен, между нас всичко е свършено.

Гидиън се усмихна.

— Това ли ти каза?

— Дума по дума. Освен това твърди, че я пазиш в резерва до момента, в който си готов да се ожениш.

— Наистина? — В гласа му се прокрадна ледена нотка.

Стомахът ми се стегна. Знаех, че нещата или ще се оправят, или съвсем ще се влошат в зависимост от следващите му думи.

— Не ми ли вярваш? — попитах.

— Разбира се, че ти вярвам.

— Тя би могла да е проблем за мен — продължих настойчиво.

— Няма да е проблем. Ще поговоря с нея.

Мразех мисълта, че ще разговаря с нея, защото ме караше да се побърквам от ревност. Реших, че е добър момент да спомена и този проблем:

— Гидиън…

— Да?

Беше изял бургера си и сега похапваше картофки.

— Аз съм много ревнива. Направо губя разсъдъка си — започнах аз, разсеяно побутвайки бургера си с пържено картофче. — Може би трябва да помислиш по този въпрос и да решиш дали искаш да имаш нещо общо с човек като мен, който страда от липса на достатъчно самочувствие. Това беше един от най-големите проблеми, които имах с първоначалното ти предложение. Знаех, че ще полудявам всеки път, когато видя жадните погледи на жените около теб, но няма да имам правото да направя нищо по въпроса.

— Сега вече имаш това право.

— Не приемаш думите ми сериозно. — Поклатих глава и отново отхапах от бургера.

— Никога не съм бил по-сериозен в живота си.

Гидиън се протегна, докосна ъгълчето на устата ми с върха на пръста си и облиза соса, събрал се там.

— Ти не си единствената, която се държи собственически. Аз също изключително държа на онова, което е мое.

Изобщо не се усъмних в думите му.

Продължих да се храня и се унесох в мисли за предстоящата нощ. Очаквах я с нетърпение. С безумно нетърпение. Умирах си да видя Гидиън гол. Да прокарам ръце по тялото му и да го покрия с целувки. Да се опитам отново да го подлудя. Освен това отчаяно исках да съм под него, да усещам как се напряга върху мен, да чувствам тласъците му в себе си и да го прегръщам, докато свършва мощно и дълбоко в мен.

— Продължавай да си мислиш за тези неща — каза той с дрезгав глас — и отново ще закъснееш.

Вдигнах учудено вежди и го погледнах.

— Откъде знаеш за какво си мисля?

— Придобиваш това изражение, когато се възбудиш. И възнамерявам да те карам да изглеждаш по този начин колкото е възможно по-често.

Гидиън постави капака върху чинията си, изправи се, извади от джоба си визитна картичка и я постави до мен. Видях, че на гърба й са записани номерата на домашния и мобилния му телефон.

— Знам, че с оглед на разговора досега, въпросът ми ще прозвучи глупаво, но би ли ми дала номера на мобилния си телефон.

— О! — възкликнах аз и се помъчих да изхвърля мисълта за предстоящата ни среща от главата си. — Трябва първо да си купя такъв. Смятам да го свършва възможно най-скоро.

— Какво стана с телефона, от който изпращаше съобщения миналата седмица?

Сбръчках нос.

— Майка ми го използваше, за да следи къде ходя. Тя е… Прекалено много се тревожи за мен.

— Разбирам. — Той погали с пръсти бузата ми. — Значи това имаше предвид, когато каза, че майка ти те следи?

— Да, за съжаление.

— Добре тогава. След работа ще се погрижим да ти намерим нов телефон, преди да отидем на фитнес. По-безопасно е да имаш телефон. А освен това искам да мога да разговарям с теб всеки път, когато пожелая.

Оставих в чинията недоядената част от бургера и избърсах ръцете и устата си.

— Благодаря ти. Беше много вкусно.

— За мен беше удоволствие. — Той се наведе над мен и за миг докосна с устни моите. — Искаш ли да ползваш банята?

— Да. Но първо трябва да взема четката си за зъби от чантата.

След няколко минути се озовах в банята, чиято врата бе майсторски скрита в махагоновата ламперия на стената зад огромните екрани. Застанахме пред двойния умивалник и започнахме да си мием зъбите, като наблюдавахме отраженията си в огледалото. Това, което правехме, беше толкова обикновено и нормално, а доставяше такова удоволствие и на двама ни.

— Ще те изпратя до долу — каза той, прекоси кабинета си и спря пред закачалката.

Последвах го, но когато стигнах до бюрото му, се отклоних към стола. Спрях там и поставих ръце на празното пространство на плота пред стола.

— Тук ли прекарваш по-голямата част от деня?

— Да.

Облече сакото си, а на мен ми се прииска да го захапя, изглеждаше толкова прекрасен.

Вместо това подскочих и седнах върху бюрото точно пред стола. Погледнах часовника си, имах цели пет минути. Едва ли щяха да ми стигнат да се върна обратно на работното си място, но умирах от желание да упражня новите си права.

— Седни тук — наредих аз и посочих стола пред себе си.

Той ме погледна учудено, но дойде, без да спори, и се настани в стола. Разтворих крака и му направих знак с пръст.

— Още по-близо.

Той дръпна стола си напред и запълни пространството между бедрата ми. Обгърна ги с ръце и вдигна поглед към мен.

— Съвсем скоро, Ева, ще те изчукам точно тук.

— Засега само ме целуни — измърморих аз и се наведох напред.

Подпрях ръце на раменете му, за да не изгубя равновесие, и пуснах език по разтворените му устни, след това го вкарах вътре и започнах леко да го движа. Той изстена и ме целуна толкова дълбоко, че почувствах болка и моментално се овлажних.

— Съвсем скоро — повторих аз, допряла устни до неговите — ще се скрия под това бюро и ще те смуча, докато свършиш. Мога да го направя, докато разговаряш по телефона и разиграваш милионите си като на „Монополи“. И тогава вие, господин Крос, определено ще сте победителят в играта.

Почувствах, че устните му се разтегнаха в усмивка.

— Виждам как ще се развият нещата. Ще ме накараш да си загубя ума и да свършвам в стегнатото ти и секси тяло навсякъде, където те хвана.

— Оплакваш ли се?

— Ангелче, очаквам го с нетърпение.

Останах смаяна от обръщението, въпреки че ми хареса. Прозвуча толкова сладко.

— „Ангелче“?

Той измърмори в знак на съгласие и ме целуна.

Не можех да повярвам каква огромна промяна бе настъпила в този един час. Когато напуснах кабинета на Гидиън, в главата ми се въртяха съвсем различни мисли от тези, с които бях дошла. Ръката му на кръста ми ме караше да потръпвам, но не от болка и нещастие, както когато идвах, а от радостна възбуда.

Махнах за довиждане на Скот и се усмихнах широко на намръщеното момиче на рецепцията.

— Мисля, че не ме харесва — казах на Гидиън, докато чакахме асансьора.

— Кой не те харесва?

— Рецепционистката.

Той хвърли поглед към нея и тя разтегна устни в искряща усмивка.

— Е — промърморих аз, — теб те харесва.

— Аз й плащам заплатата.

Свих устни.

— Да, сигурна съм, че това е единствената причина. И няма нищо общо с това, че си най-сексапилният мъж на света.

— Това ли съм?

Той ме притисна до стената и страстният му поглед ме изгори.

Опрях длани на корема му, усетих твърдите мускули под пръстите си и облизах долната си устна.

— Просто отбелязвам.

— Аз те харесвам.

Притисна длани до стената от двете страни на главата ми, наведе се и ме целуна нежно.

— Аз също те харесвам. Но май в момента не осъзнаваш, че си на работа.

— Това му е хубавото да си шеф, можеш да правиш всичко, което си поискаш.

— Хммм…

Когато асансьорът пристигна, аз се промуших под ръката на Гидиън и влязох в кабината. Той се промъкна след мен и ме заобиколи като хищник, застана зад гърба ми и ме притегли към себе си. Вмъкна ръце в предните ми джобове и притисна бедрата ми още по-плътно към своите. Топлината на ръцете му съвсем близо до мястото, което болезнено копнееше за него, бе неописуемо сладко мъчение. За да му отмъстя, започнах да движа дупето си бавно и се усмихнах, когато чух тихо изпъшкване и усетих, че членът му се втвърдява.

— Дръж се прилично — скара ми се той сърдито. — Имам среща след петнайсет минути.

— Ще си мислиш ли за мен, докато седиш на бюрото си?

— Без съмнение. И ти непременно ще си мислиш за мен, докато седиш на твоето. Това е заповед, госпожице Трамел.

Отпуснах се назад и сложих глава на гърдите му, харесваше ми да го слушам как ми заповядва.

— Не виждам как е възможно да не ви се подчиня, господин Крос, като се има предвид, че където и да отида, мисля за вас.

Излезе пръв от кабината, когато стигнахме двайсетия етаж.

— Благодаря за обяда.

— Мисля, че аз трябваше да кажа това — отвърнах аз. — Ще се видим по-късно, Тъмен и Опасен.

Погледна ме учудено, когато чу прякора, който му бях измислила.

— Пет часа. И не ме карай да чакам.

Кабинката на левия асансьор пристигна. Мегуми излезе от нея, а Гидиън влезе, като продължаваше да ме гледа, докато вратите се затвориха.

— Еха — възклика тя, — май улучи шестицата. Направо ме караш да позеленея от завист.

Не успях да измисля нищо в отговор. Всичко беше толкова ново за мен, че направо се страхувах да не го урочасам. Дълбоко в себе си съзнавах, че усещането за щастие не може да продължава дълго. Всичко се развиваше прекалено добре.

Отидох бързо до бюрото си и се залових за работа.

— Ева — вдигнах поглед и видях Марк, застанал на прага на кабинета си, — може ли да поговорим за малко?

— Разбира се.

Грабнах таблета си, макар че сериозното му лице и строгият тон подсказваха, че може би няма да ми е нужен. Лошото ми предчувствие се потвърди, когато Марк затвори вратата зад гърба ми.

— Всичко наред ли е? — попитах.

— Да.

Изчака ме да седна, след което се настани до мен, а не от другата страна на бюрото.

— Не знам как да ти го кажа.

— Просто го кажи. Ще разбера.

В погледа му се четеше състрадание и известно неудобство.

— Не ми е работа да се намесвам. Аз съм ти само началник и има една определена линия, която не трябва да преминавам, но ще го направя, защото те харесвам, Ева, и защото искам още дълго да работиш с мен.

Стомахът ми се сви.

— Това е чудесно. Аз също много харесвам работата си.

— Добре, добре, радвам се да го чуя — каза той и притеснено се усмихна. — Просто… Внимавай с Крос, разбра ли?

Премигнах, не очаквах разговорът ни да вземе такъв обрат.

— Добре.

— Той е изключително умен, богат и секси, затова разбирам какво те привлича в него. Колкото и да обичам Стивън, аз самият изпитвам известно вълнение, когато Крос е наблизо. В него има някаква магнетична сила. — Марк говореше бързо, очевидно изпитваше силно неудобство. — Напълно разбирам защо проявява интерес към теб. Ти си красива, умна, честна, деликатна. Мога да продължа да изброявам, защото си невероятна.

— Благодаря — отвърнах тихичко.

Надявах се, че не изглеждах толкова зле, колкото се чувствах. Подобно предупреждение от приятел и фактът, че останалите ще говорят за мен и ще си мислят, че съм поредната „мацка на седмицата“, ме караха да се чувствам ужасно несигурна.

— Просто не искам да бъдеш наранена — измърмори той, изглеждаше не по-малко зле от мен. — Признавам, че отчасти го правя от съвсем егоистични подбуди. Не искам да загубя отлична сътрудничка, защото тя отказва да работи в сградата, собственост на бившето й гадже.

— Марк, това, че се интересуваш от мен и ме цениш, означава много за мен. Но не трябва да се тревожиш. Аз съм голямо момиче. Освен това нищо не може да ме накара да напусна тази работа.

Той въздъхна дълбоко, очевидно изпитваше облекчение.

— Добре. Да оставим това и да се връщаме към работа.

Така и направихме, но аз се подложих на ежедневно мъчение, като се абонирах в Google за ежедневен бюлетин с всички новини, в които присъстваше името на Гидиън. Стана пет часа, а мисълта за многото ми недостатъци, продължаваше да помрачава щастието ми като мръсно петно.

Гидиън бе съвсем точен, както и беше заплашил, и докато слизахме надолу в препълнения асансьор, изглежда, не забеляза вглъбеното ми настроение. Повечето жени в кабината поглеждаха скришом към него, но подобни неща не ме дразнеха. Беше толкова секси. Щях много да се изненадам, ако не го гледаха.

Хвана ме за ръка, когато излязохме през въртящата се врата, и вплете пръсти в моите. Този обикновен интимен жест означаваше толкова много за мен в онзи момент, че в отговор силно притиснах ръката му. Дадох си сметка, че трябва много да внимавам с това. В момента, в който започна да изпитвам благодарност за всяка минута, в която е с мен, ще настъпи началото на края. Ако това се случи, ще загубя и собственото си, и неговото уважение.

Бентлито ни чакаше, паркирано до бордюра, а шофьорът на Гидиън бе застанал в готовност до задната врата.

— Поръчах да ми донесат един екип за тренировка, в случай че настояваш да отидем в твоя фитнес. „Еквинокс“, нали така се казваше? Ако искаш, можем да отидем и в моя.

— Къде се намира твоят?

— Предпочитам да ходя в „Крос трейнър“ на Тридесет и пета улица.

Искаше ми се да го попитам откъде знае кой фитнес посещавам, но замълчах, когато чух думичката „Крос“ в името на залата.

— Да не би случайно да притежаваш този фитнес?

Той се усмихна.

— Цялата верига. Обикновено тренирам смесени бойни изкуства с личен треньор, но от време на време ходя и във фитнеса.

— Цялата верига — повторих аз. — Разбира се.

— Ти избери — предложи той деликатно. — Ще отидем където кажеш.

— Но, моля ви, не може да не отидем във вашия фитнес.

Той отвори задната врата и аз се плъзнах вътре. Сложих дамската си чанта и спортния сак в скута си и се загледах през прозореца, докато колата се отделяше от бордюра. Седанът до нас беше толкова близо, че без усилие можех да се протегна и да го докосна. Все още не можех да свикна с натовареното движение в Манхатън. В Южна Калифорния също се движехме броня до броня, но много по-бавно. Тук, в Ню Йорк, високата скорост и навалицата се смесваха така, че понякога ми се искаше да затворя очи и само да се моля да преживея пътуването.

За мен това бе един нов свят. Нов град, нов апартамент, нова работа, нов мъж. Беше трудно за преглъщане наведнъж. Предполагам, че бе разбираемо да се чувствам леко несигурна.

Погледнах към Гидиън и видях, че ме наблюдава, но не разбрах какво означава изражението на лицето му. Всичко в мен се събра на топка от неистово желание и трескаво безпокойство. Нямах никаква представа защо бях с него, знаех само, че не можех да се откажа, дори и да исках.

9

Първо се отбихме в магазина за мобилни телефони. Продавачката, която ни обслужваше, веднага се поддаде на магнетичния чар на Гидиън. Беше повече от любезна и в момента, в който той проявеше и най-малък интерес към нещо, тя веднага започваше да му обяснява всичко в най-големи подробности, като се доближаваше съвсем близо до него, за да му демонстрира устройствата.

Опитах да се отделя от тях и да намеря някой, който в действителност да ми помогне в избора, но Гидиън стискаше здраво ръката ми и не ми позволяваше да отстъпя на повече от няколко сантиметра. След това започнахме да спорим кой ще плати. Той настояваше да е той, въпреки че и телефонът, и договорът бяха на мое име.

— Ти избра мобилния оператор — натъртих аз, бутнах встрани кредитната му карта и подадох на момичето своята.

— Защото така е по-практично. Ще ползваме една и съща мрежа и разговорите ти с мен ще са безплатни — възрази той и ловко смени картите.

— Изобщо няма да ти се обаждам, ако не прибереш проклетата си кредитна карта.

Думите ми попаднаха право в целта и той отстъпи, макар видимо да не му стана приятно. Щеше да му се наложи да го преживее.

След като се качихме в бентлито, настроението му се подобри.

— Закарай ни във фитнеса, Ангъс — нареди той на шофьора и се отпусна на седалката.

Извади телефона от джоба си и запамети новия ми номер. После взе от ръката ми новия апарат и въведе в него номерата на домашния, служебния и мобилните си телефони.

Точно приключваше, когато пристигнахме пред „Крос трейнър“. Никак не се изненадах, когато видях триетажния фитнес център, беше истинска мечта за всеки спортен маниак. Всеки лъскав сантиметър от него впечатляваше с елегантност, модернизъм и перфектно качество. Дори женската съблекалня беше като излязла от научнофантастичен филм.

Но интериорът спря да ме вълнува в мига, в който излязох от съблекалнята и видях Гидиън, който ме чакаше в коридора. Беше обул шорти до под коляното и прилепнал потник, така че за първи път успях да зърна голите му ръце и крака.

Заковах се на място, когато го видях, и човекът зад мен се блъсна в гърба ми. Едва успях да се извиня, погледът ми бе изцяло погълнат от прекрасното тяло на Гидиън. Мускулите на краката му бяха добре оформени и стегнати, в идеална пропорция с кръста и тесния ханш. Не можах да отлепя очи от ръцете му. Бицепсите му бяха ясно очертани, а по предмишниците се виждаха изпъкнали вени, които изглеждаха едновременно груби и невероятно секси. Беше вързал косата си отзад, което подчертаваше мъжествеността на шията и челюстта му и изсеченото му като с длето лице.

Господи! Имах интимни отношения с този мъж. Разумът ми отказваше да приеме простичкия факт, докато пред очите ми стоеше неопровержимото доказателство за уникалната красота на Гидиън.

А той ме гледаше намръщено.

Отдръпна се от стената, на която се беше облегнал, приближи се и ме обиколи. Докато се въртеше около мен, прокара върха на пръстите си по голия ми кръст и цялото ми тяло настръхна. Когато застана пред мен, не можах да се въздържа, обгърнах врата му и притеглих устните му за бърза и закачлива целувка.

— С какво, по дяволите, си облечена? — попита той, изглеждаше малко поуспокоен от възторжения ми поздрав.

— С дрехи.

— Изглеждаш съвсем гола до кръста.

— Мислех, че ме харесваш гола.

Тайничко се зарадвах, че сутринта бях избрала точно тези дрехи още преди да знам, че ще дойде във фитнеса с мен. Горнището на екипа представляваше триъгълник с широки презрамки за раменете и ребрата, подсигурени с велкро, и можеше да се носи по няколко различни начина, така че всяка жена сама да определи къде бюстът й се нуждае от най-голяма опора. Беше създадено за надарени жени и беше първата дреха, която държеше гърдите ми на място, докато тичах. Това, срещу което Гидиън възразяваше, бе телесният цвят, който напълно подхождаше на вертикалните ивици по черния ми клин.

— Харесвам те гола, когато сме насаме — измърмори той. — Сега ще трябва да идвам с теб всеки път, когато си на фитнес.

— Нямам нищо против, в момента доста се наслаждавам на гледката, която представляваш.

Освен това бях перверзно възбудена от чувството за собственост, което проявяваше, особено след обидата, която ми нанесе в събота вечер. Бяха две абсолютни крайности в поведението му и бях сигурна, че нямаше да са последните.

— Хайде да приключваме с това.

Хвана ме за ръката и ме поведе към залата, като по пътя взе от една купчина две хавлиени кърпи с логото на клуба.

— Изпитвам остра нужда да те изчукам.

— Изпитвам остра нужда да бъда изчукана.

— Господи, Ева! — Стисна ръката ми така силно, че ме заболя. — С какво да започнем? Тежести? Тренажори? Пътека?

— Да започнем с пътеката. Иска ми се да потичам малко.

И той ме поведе към пътечките за бягане. Наблюдавах как жените го съпровождат — първо с очи, а после и с крака. Искаха да бъдат в онази част на залата, в която тренира той, и не можех да ги виня. Умирах от нетърпение да го видя в действие.

Стигнахме до зоната, в която се намираха пътеките, но не намерихме две съседни, които да са свободни.

Гидиън се приближи до някакъв мъж, който беше заел пътека, от двете страни на която имаше по една свободна.

— Ще съм ти много задължен, ако се преместиш.

Мъжът ме погледна и се ухили.

— Няма проблем.

Гидиън се качи на неговото място и ми направи знак да заема другата пътека. Преди да успее да нагласи програмата си, се наведох към него и прошепнах:

— Не изразходвай прекалено много енергия. Искам първо да ме чукаш в мисионерската. Не спирам да си представям как си се навел над мен и ме чукаш, докато свят ми се завие.

Погледна ме с изгарящ поглед.

— Ева, нямаш представа какво те очаква.

Леко замаяна от женската си победа и от очакването, аз се качих на пътеката и започнах с бърз ход. Докато загрявах, пуснах айпода и чух началото на Sexy Back на Джъстин Тимбърлейк, хванах ритъма и затичах. За мен тичането бе не само физическо, а и психическо упражнение. Понякога си мечтаех да мога да тичам достатъчно бързо, за да избягам от всичките си неприятности.

След двайсет минути намалих темпото, спрях и едва тогава се осмелих да хвърля поглед към Гидиън, който тичаше с лекотата на добре смазана машина. Гледаше CNN на екрана над главите ни, но се обърна към мен и ми се усмихна, докато бършех потта си в кърпата. Отпих от водата си и се преместих на тренажорите, избрах един, от който можех да го наблюдавам.

Прекара цели тридесет минути на пътеката за бягане, след това отиде да вдига тежести, като през цялото време ме държеше под око. Докато го наблюдавах как тренира — бързо и ефективно, не можех да не мисля за това колко е мъжествен. Помагаше ми фактът, че знаех какво се крие в шортите му, но дори и без това — той работеше зад бюро по цял ден, а поддържаше тялото си във форма на гладиатор.

Когато взех фитнес топката, за да направя някои упражнения за коремните мускули, един от инструкторите се приближи към мен. Както можеше да се очаква в такъв първокласен салон, беше красив и много добре сложен.

— За пръв път ли идваш? Не съм те виждал тук преди.

— Да, за първи път ми е.

— Аз съм Даниел. — Той протегна ръка и аз също му се представих. — Намери ли всичко, от което се нуждаеш, Ева?

— Засега, да. Благодаря.

— Какъв шейк за добре дошла си избра?

Смръщих вежди.

— Извинявай, не те разбрах.

— Получаваш безплатен шейк за добре дошла. — Той кръстоса ръце и бицепсите му издуха униформената фланелка. — Не си ли взе от бара долу, когато се регистрираше? Трябваше да го направиш.

— А, да — усмихнах се аз стеснително, като си мислех, че идеята е доста добра. — Не се регистрирах по обичайния начин.

— Някой разведе ли те из залата? Ако не, аз ще го направя. — Той ме докосна леко по лакътя и ми посочи стълбите. — Освен това получаваш и един безплатен час с персонален инструктор. Можеш да го вземеш още сега или да си уговорим час през седмицата. После с удоволствие ще те заведа долу в ресторанта за здравословна храна и така ще знам, че си видяла всичко.

— Всъщност не мога да го направя — отвърнах аз и сбърчих нос. — Не съм член на клуба.

— О, така ли? — смигна ми той. — Значи си с еднократен пропуск. Всичко е наред. Никой не може да очаква от теб да вземеш решение, ако не си видяла какво се предлага. Но въпреки това, мога да те уверя, че „Крос трейнър“ е най-добрият фитнес в Манхатън.

Гидиън се появи зад рамото на Даниел.

— Пълната програма е гарантирана — заяви той, докато се приближаваше до мен и обвиваше с ръка кръста ми, — когато си гадже на собственика.

Думата „гадже“ отекна в съзнанието ми и усетих огромен прилив на адреналин. Все още се опитвах да осмисля факта, че наистина имаме връзка, но това не ми попречи да се зарадвам, че използва тази дума.

— Господин Крос — Даниел се изпъна, отстъпи назад и протегна ръка, — за мен е чест да се запозная с вас.

— Даниел точно ме убеждаваше, че това е най-добрият фитнес в Манхатън — казах аз на Гидиън, докато двамата се ръкуваха.

— А аз си мислех, че вече съм те убедил.

Косата му беше мокра от пот и той миришеше разкошно. Никога не си бях представяла, че един потен мъж може да мирише толкова добре. Дланите му се плъзнаха надолу по ръцете ми, а устните му докоснаха косата ми.

— Да вървим. Ще се видим друг път, Даниел.

Махнах му с ръка, докато се отдалечавахме.

— Благодаря ти, Даниел!

— Пак заповядайте!

— Иска му се — измърмори Гидиън. — Направо не откъсна поглед от гърдите ти.

— Те са един доста симпатичен чифт гърди.

Гидиън издаде нисък, ръмжащ звук, а аз се опитах да прикрия усмивката си. Най-неочаквано ме шляпна така силно по дупето, че неволно направих крачка напред, а мястото запулсира от болка под клина.

— Тези платнени превръзки, които наричаш фланелка, не оставят много на въображението. Не се бави под душа. Съвсем скоро пак ще се изпотиш.

— Чакай.

Хванах го за ръката, преди да подмине женската съблекалня и да се отправи към мъжката.

— Ще се скандализираш ли много, ако те помоля да не се къпеш? Ако ти предложа да си намерим някое местенце съвсем наблизо, където мога да ти се нахвърля, докато потта още капе от теб?

Гидиън стисна зъби, а в погледа му се появи опасна черна сянка.

— Започвам да се безпокоя за сигурността ти, Ева. Иди си събери нещата. Има един хотел точно зад ъгъла.

И двамата не се преоблякохме и след пет минути вече бяхме на улицата. Гидиън се движеше бързо, а аз подтичвах подире му, за да не изоставам. След това спря, обърна се към мен, изви ме назад и ме целуна насред гъмжащия от хора тротоар. Бях толкова изненадана, че не можах да направя нищо друго, освен да се вкопча в него. Устните ни се притиснаха силно едни в други, неочакваната целувка беше толкова страстна и сладка, че сърцето ме заболя. Хората около нас изръкопляскаха.

Когато ме изправи, бях задъхана и приятно замаяна.

— Какво беше това? — едва успях да попитам.

— Прелюдия.

Продължихме да се движим с бърза крачка към най-близкия хотел, дори не забелязах как се казва, тъй като Гидиън ме дръпна за ръката, минахме покрай портиера, прекосихме фоайето и се озовахме пред асансьорите. Беше ясно, че хотелът е собственост на Гидиън още преди управителят да го поздрави по име, докато вратите на асансьора се затваряха.

Гидиън пусна сака си на пода и се зае със сложната задача да ме измъкне от спортното ми горнище. Опитвах се да го плесна през ръцете, но в това време асансьорът спря и той взе сака си. Пред вратата на кабината нямаше никого, нито пък по коридора. Той извади отнякъде ключ и влязохме в една от стаите.

Хвърлих се към него и мушнах ръце под потника му, за да усетя влажната кожа и твърдите мускули.

— Събличай се. Сега.

Той се засмя, събу маратонките си и издърпа потника през главата си.

О, господи… Да го видя гол… целия — когато и боксерките му се свлякоха на пода — бе буквално смъртоносно за мозъчните ми клетки. По тялото му нямаше и грам излишна мазнина, само добре изразени, стегнати мускули. Имаше страхотни плочки на корема, а мускулите на таза му образуваха онова суперсекси V, което Кари наричаше Слабините на Аполон. Гидиън не махаше космите от гърдите си както Кари, но ги поддържаше със същото внимание, което отделяше на всяка друга част от тялото си. Беше истински първичен мъжкар, олицетворение на всичко, за което бях копняла, фантазирала и мечтала.

— Имам чувството, че умрях и вече съм на небето — заявих аз и продължих невъзмутимо да го гледам.

— Ти все още си облечена.

Той се нахвърли на дрехите ми и преди да се опомня, свали горнището, което бях разкопчала. Смъкна клина ми толкова бързо, че не успях да събуя обувките си навреме, в резултат на което загубих равновесие и паднах на леглото. В следващия миг вече бе върху мен.

Претърколихме се на матрака, вплетени един в друг. Навсякъде, където ме докоснеше, оставаше огнена диря. Ароматът на кожата му след тренировката ми действаше едновременно като афродизиак и като силно упоително, възбуждаше желанието ми толкова силно, че имах чувството, че ще се побъркам.

— Толкова си красива, Ева.

Той стисна едната ми гърда с ръка и след това пое зърното й в устата си.

Извиках, обляна от горещата вълна, предизвикана от езика му, а вагината ми започна да пулсира при всяко следващо засмукване. Ръцете ми нетърпеливо се плъзгаха по потната му кожа, галеха и мачкаха, търсеха онези нежни местенца, допирът до които го караше да стене и да се задъхва. Обхванах краката му с моите, опитах се да го претърколя по гръб, но той бе прекалено силен и тежък.

Вдигна глава и ми се усмихна.

— Сега е мой ред.

Чувството, което изпитах, когато видях усмивката и копнежа в очите му, беше толкова силно, че почувствах болка. Беше прекалено бързо. Влюбвах се в него прекалено бързо.

— Гидиън…

Той ме целуна дълбоко, пусна езика си така умело, както само той умееше. Помислих си, че мога да свърша само докато ме целува, стига целувката да продължи достатъчно дълго. Всичко в него ме възбуждаше — от начина, по който изглеждаше, до начина, по който ме гледаше и докосваше. Ненаситността, с която обладаваше тялото ми, силното желание да ми достави удоволствие и сам да изпита такова, ме караха да полудявам.

Прокарах ръце през влажната коприна на косата му. Острите косъмчета на гърдите му гъделичкаха възбудените ми зърна, а докосването на твърдото му тяло до моето беше достатъчно, за да ме накара да се овлажня от желание.

— Обожавам тялото ти — прошепна той, докато движеше устни през бузата ми към врата. Ръката му галеше цялото ми тяло от гърдите до бедрата. — Не мога да му се наситя.

— Все още не си имал много възможности да опиташ — подразних го аз.

— Мисля, че никога няма да ти се наситя.

Продължи да лиже и да хапе лекичко рамото ми, а след това се спусна по-надолу и притисна със зъби зърното на другата ми гърда. Дръпна го и болката, която изпитах, ме накара да извикам и да извия гръб.

— Никога не съм желал нещо толкова силно.

— Тогава ме изчукай.

— Още не — измърмори той, смъкна се още по-надолу и прокара върха на езика си около пъпа ми. — Още не си готова.

— Какво? О, господи. Не мога да стана по-готова.

Сграбчих косата му и се опитах да го издърпам нагоре. Гидиън хвана китките ми и ги притисна в матрака.

— Долу си малка и стегната, Ева. Ще те нараня, ако не те направя мека и отпусната преди това.

През тялото ми премина мощна тръпка. Възбуждах се, когато говореше така безцеремонно за секс. След това се плъзна надолу и аз цялата се напрегнах.

— Не, Гидиън. Трябва да взема душ преди това.

Той зарови лице в цепката между краката ми и аз се помъчих да се отскубна, обзета от внезапен срам. В отговор той леко захапа вътрешната страна на бедрото ми.

— Престани!

— Моля те, недей. Не е необходимо да го правиш.

Ядосаният му поглед ме накара да спра опитите си да се отскубна.

— Какво те кара да смяташ, че аз имам по-различно отношение към твоето тяло, отколкото ти към моето? — попита той остро. — Желая те, Ева.

Облизах сухите си устни, бях така безумно възбудена от животинската му страст, че не можах да отроня и дума. Той тихо изстена и зарови лице във влажната плът между краката ми. Езикът му проникна вътре, като ближеше и разтваряше чувствителните гънки. Бедрата ми се раздвижиха неспокойно, безмълвно молейки за още и още. Беше толкова хубаво, че ми идваше да се разплача.

— Господи, Ева! Исках да заровя езика си в теб още от деня, в който те срещнах.

В момента, в който езикът му докосна набъбналия ми клитор, притиснах силно глава във възглавницата.

— Да. Харесва ми така. Накарай ме да свърша.

И той го направи, като смучеше леко клитора ми и после го ближеше силно. Гърчех се, докато спазмите на оргазма преминаваха през тялото ми, мускулите между краката ми конвулсивно се напрягаха и отпускаха, крайниците ми се разтрепериха. Езикът му навлезе във влагалището ми, което се свиваше около него и подразнено от плиткото проникване, се опитваше да го засмуче по-навътре. Стонът му отекна в цялото ми тяло, удължавайки оргазма още и още, и още. Очите ми се наляха със сълзи, които се плъзнаха надолу по слепоочието, физическата наслада разруши преградата, която до този момент държеше емоциите ми далеч.

Но Гидиън не спря дотук. Продължи да плъзга върха на езика си около трептящия отвор на тялото ми, да лиже пулсиращия ми клитор, докато отново се възбудих. Вкара два пръста в мен и започна леко да ме гали отвътре. Бях толкова възбудена, че моментално реагирах. Когато започна да смуче клитора ми с бавни ритмични движения, аз свърших отново, стенейки дрезгаво. А после усетих, че проникна с три пръста в мен и започна да ги върти и да ме разтваря.

— Не. — Мятах глава, всеки сантиметър от тялото ми гореше. — Не мога повече.

— Още веднъж — изхриптя той. — Още веднъж и после ще те чукам.

— Не мога.

— Ще можеш.

Духна леко върху влажната ми плът и хладната струя сякаш отново събуди нервните окончания по кожата ми.

— Обожавам да те гледам как свършваш, Ева. Обожавам да слушам звуците, които издаваш, да наблюдавам потръпването на тялото ти.

Той започна да масажира болезнено нежната точка между краката ми и оргазмът отново запулсира в мен като бавна и гореща вълна от удоволствие, не по-малко мощна, но по-щадяща от предишните две.

Топлината и тежестта на тялото му изчезнаха. Въпреки че бях напълно замаяна, чух как отвори някакво чекмедже и след това скъса обвивката на презерватива. Матракът се огъна, когато той се върна обратно на леглото, след това ме дръпна и ме постави в центъра. Намести се върху мен, притисна ме и обхвана бицепсите ми с ръце, притискайки ме надолу така, че не можех да помръдна.

Погледът ми бе прикован в суровото му, красиво лице. Чертите му се бяха изострили от желанието, кожата по челюстта и скулите му бе силно опъната. Ирисите му бяха потъмнели, а зениците толкова разширени, че очите му изглеждаха черни. Знаех, че се взирам в лицето на човек, преминал отвъд границата на самоконтрола си. Бе стигнал до тук заради мен — за да ми достави удоволствие и да ме подготви за онова, което предстои — и този факт означаваше много.

Свих ръце в юмруци и стиснах покривката на леглото, очакването в мен нарастваше. Вече бях получила своето. Няколко пъти. Сега беше негов ред.

— Чукай ме — заповядах аз с предизвикателен поглед.

— Ева.

Той изрева името ми и проникна целия в мен с едно-единствено мощно движение.

Изпъшках. Беше огромен, твърд като камък и толкова дълбоко в мен. Връзката помежду ни бе неочаквано силна. Емоционално. Психически. Никога не се бях чувствала така изцяло… обладана. Притежавана.

Не бих и помислила, че мога да понеса някой да ограничава движенията ми по време на секс, не и след онова, което бях преживяла, но пълното превъзходство на Гидиън издигаше желанието ми на ново, непознато ниво. Никога през живота си не съм била толкова възбудена, което беше истинско безумие, като се има предвид преживяното с него до този момент.

Вкопчих се в него, отдавайки се на чувството, че ме изпълва изцяло. Бедрата му се търкаха в моите и тласъците сякаш крещяха: „Усещаш ли ме? В теб съм. Аз те притежавам“.

Мускулите на тялото му се стегнаха, гърдите и ръцете му се изопнаха, когато почти напълно извади члена си от мен. Стягането на коремните му мускули беше единственото предупреждение, че отново ще проникне. Силно.

Извиках, а от гърдите му се изтръгна нисък, груб стон:

— Господи. Толкова си хубава.

Сграбчи ме още по-силно и започна да ме чука, приковавайки бедрата ми за матрака с мощните си тласъци. Отново усетих, че в мен се заражда вълна на удоволствие, която ставаше все по-силна с всяко негово движение в мен. „Точно така — помислих си аз. — Точно така те искам.“

Той зарови лице във врата ми и ме задържа, така че да не мога да мърдам, проникваше бързо и силно и дрезгаво шепнеше в ухото ми горещи груби думи, които ме караха да подлудявам от желание.

— Никога досега не съм го чувствал толкова огромен и твърд. Толкова дълбоко съм в теб. Чувствам го, допрян до стомаха ми, чувствам как членът ми се блъска вътре в теб.

Бях решила, че това ще бъде за негово удоволствие, но той продължаваше да мисли за мен, извиваше бедрата си така, че докосваше чувствителните ми точки и ме разтапяше. Издадох съвсем слабичък звук, малък знак, че се нуждая от него, и устните му веднага намериха моите. Желаех го отчаяно, впих нокти в движещите се бедра, опитвах се да потисна желанието да се движа така, че да посрещам тласъците на огромния му член.

И двамата бяхме плувнали в пот, телата ни бяха горещи и лепкави, гърдите ни едва си поемаха въздух. Усещах как оргазмът се заражда като буря. Всичко в мен се стегна, притискайки го. Той изруга, мушна ръка под бедрата ми и повдигна дупето ми така, че главата на члена му започна отново и отново да се търка в онази сладко-болезнена точка.

— Свършвай, Ева — заповяда грубо. — Свършвай сега.

Свърших толкова силно, че се разридах, като непрекъснато повтарях името му. Фактът, че бе притиснал тялото ми и не ми позволяваше да мръдна, допълнително усилваше усещането. Той отметна глава назад и потрепери.

— О, Ева!

Притисна ме така, че не можех да дишам, бедрата му се движеха ритмично и той свърши мощно и продължително.

Нямам представа колко дълго останахме да лежим така, проснати на леглото, устните ни се плъзгаха по раменете и вратовете ни, докато взаимно се опитвахме да се успокоим. Цялото ми тяло гореше и пулсираше.

— Еха! — Това беше единственото, което успях да кажа.

— Ще ме убиеш — измърмори той, допрял устни до бузата ми. — Накрая ще свършим, чукайки се до смърт.

— Кой, аз ли? Та аз не съм направила нищо.

През цялото време той ме контролираше изцяло и това беше дяволски секси.

— Дишаш. И това е достатъчно.

Разсмях се и го прегърнах. Той повдигна глава и потърка нос в моя.

— Ще отидем да хапнем нещо и после ще повторим сеанса.

Вдигнах учудено вежди:

— Можеш ли да го повториш?

— Мога да го правя цяла нощ.

Раздвижи бедра и усетих, че членът му все още е твърд.

— Ти си машина — отвърнах аз. — Или може би бог.

— Всичко е заради теб.

Целуна ме нежно и се отдръпна от мен. Свали презерватива, зави го в салфетка, която взе от нощното шкафче, и го хвърли в кошчето до леглото.

— Ще вземем душ и след това ще си поръчаме храна от ресторанта на хотела. Освен ако не искаш да слезем долу.

— Мисля, че не мога да ходя.

Усмихна се така, че сърцето ми спря за момент.

— Радвам се, че не съм единственият, който се чувства така.

— Изглеждаш добре.

— Чувствам се превъзходно.

Седна на ръба на леглото и отметна кичур коса от лицето ми. Гледаше ме нежно, усмивката му бе невероятно топла.

Стори ми се, че съзрях в очите му и още нещо и вероятността за това направо ме задуши. Изплаших се.

— Ела с мен под душа — предложи той и прокара ръка по рамото ми.

— Дай ми минута да си събера ума и идвам.

— Добре.

Отправи се към банята и аз отново имах шанса да огледам изваяния му гръб и стегнат задник. Въздъхнах, изпитах истинско женско задоволство от близостта с идеален представител на мъжкия род.

Чух шума на водата от душа. Успях някак да се надигна и да седна на ръба на леглото, цялата треперех. Погледът ми беше привлечен от полуотвореното чекмедже на нощното шкафче, в което се виждаха презервативи.

Стомахът ми се сви. Хотелът бе прекалено изискан, за да предлага презервативи в стаите, наред с неизбежната Библия.

С трепереща ръка отворих чекмеджето и видях завидна колекция от помощни средства, сред които дамски лубрикант и спермициден гел. Сърцето ми се разтуптя бясно. Спомних си как се бяхме озовали в хотела, гонени от страстта един към друг. Гидиън изобщо не беше попитал коя стая е свободна. Възможно е като собственик да има ключ, който отваря всички стаи, но така или иначе трябва да знае коя е свободна, преди да нахлуе… освен ако не знае предварително, че точно в тази няма никого.

Очевидно това беше неговото място — удобна секс бърлога, оборудвана с всичко необходимо, за да си прекарва добре с жените, които задоволяваха тези му нужди.

Станах и отидох до гардероба, чух как в банята стъклената врата на душкабината се отвори и след това се затвори отново. Хванах дръжките на ореховия гардероб и го отворих. Вътре имаше набор от най-необходимите мъжки дрехи — няколко официални ризи и панталони, както и спортни долнища и дънки. Усетих, че цялата изстивам, а болката изведнъж помете цялата следоргазмена еуфория.

Отдясно грижливо бяха подредени сгънати фланелки, боксерки и чорапи, а най-горното чекмедже вляво съдържаше все още неразопаковани секс играчки. Не погледнах какво има в останалите чекмеджета. Бях видяла достатъчно.

Обух клина си и задигнах една от ризите на Гидиън. Докато се обличах, през ума ми минаха стъпките, които бях научила по време на терапията: „Говори за това. Обясни на партньора си какво е предизвикало негативните емоции. Разбери причината и я отстрани“.

Може би, ако не изпитвах толкова дълбоки чувства към Гидиън, щях да постъпя точно така. Може би, ако току-що не бяхме правили невероятен секс, нямаше да съм толкова уязвима. Никога нямаше да разбера. Чувствах се малко омърсена, много използвана и ужасно наранена.

Откритието, което бях направила, ми подейства смазващо и — макар да бе детинско — исках да накарам Гидиън да почувства същото.

Взех презервативите, лубриканта и играчките и ги хвърлих на леглото. После, точно когато той закачливо ме извика по име от банята, грабнах чантата си и си тръгнах.

10

Вървях с наведена глава, докато минавах пътя на срама покрай регистратурата, и излязох през една от страничните врати на хотела. Изчервих се от неудобство, когато се сетих за управителя, който беше поздравил Гидиън до асансьора. Можех да си представя какво си мисли за мен. Без съмнение знаеше с каква цел Гидиън използва стаята. Не можех да понеса мисълта, че съм една от многото, и въпреки това бях точно това от мига, в който прекрачихме прага на този хотел.

Толкова ли щеше да му е трудно да спре на рецепцията и да вземе стая, която да е само наша?

Движех се без всякаква посока, не знаех къде отивам. Беше се стъмнило и градът придобиваше съвсем друг вид, напълно различен от този през светлата част на денонощието. По тротоара бяха разположени колички за храна, от които се вдигаше пара, на една сергия се предлагаха произведения на изкуството, на друга — някакви фланелки последна мода, третата беше покрита със сценарии на филми и телевизионни сериали.

С всяка стъпка адреналинът от бягството ми се стопяваше. Злорадството от мисълта какво ще изпита Гидиън, когато излезе от банята и види, че ме няма, а по леглото са разхвърляни секс играчки, бавно отшумяваше. Започнах да се успокоявам… И сериозно да се замислям за онова, което се бе случило.

Дали беше случайност, че Гидиън ме покани във фитнеса, който за негово най-голямо удобство се намира близо до стаичката му за секс?

Спомних си разговора, който бяхме провели по време на обяда в кабинета му, и затруднението, когато се опита да ме убеди, че не иска да се разделяме. Беше объркан и разтревожен от случващото се между нас не по-малко от мен, а аз знаех колко лесно в подобен момент човек се връща към старите си навици. В крайна сметка, бягайки, аз самата следвах стария модел. Бях посветила достатъчно години на терапевтични сеанси, за да знам, че последното нещо, което човек трябва да направи, когато страда, е да се опита да нарани другия и да избяга.

С натежало сърце влязох в някакво италианско бистро и седнах на една от масите. Поръчах си чаша червено вино и пица „Маргарита“, надявах се храната и виното да облекчат терзанията ми и да ми помогнат да разсъждавам по-ясно.

Келнерката ми донесе виното, вдигнах чашата и изпих половината, без дори да усетя вкуса му. Гидиън вече ми липсваше, липсваше ми прекрасното закачливо настроение, в което го оставих, когато си тръгнах. Усещах миризмата му по себе си — ароматът на кожата му и на страхотния дивашки секс. Очите ми горяха. Оставих няколко сълзи да се търколят по бузите ми, въпреки че бях сред много хора в препълнен ресторант. Пицата ми дойде и аз започнах да се храня. Имаше вкус на талашит в устата ми, макар че нито готвачът, нито ресторантът бяха виновни за това.

Дръпнах стола, на който бях оставила чантата си, и извадих от нея новия си мобилен телефон. Имах намерение да оставя съобщение на телефонния секретар на доктор Травис. Беше ми предложил да правим видеосеанси, докато си намеря нов психоаналитик в Ню Йорк. Канех се да му напомня за това, но тогава забелязах, че имам двадесет и едно пропуснати повиквания от Гидиън и едно съобщение: „Пак прецаках всичко. Не късай с мен. Да поговорим. Моля“.

Сълзите отново напълниха очите ми. Притиснах телефона до сърцето си, нямах никаква представа какво да правя. Не можех да изхвърля от съзнанието си образа на Гидиън с друга жена. Не можех да не си представям как чука друга на същото това легло, как използват секс играчките, как я подлудява и каква наслада извлича от тялото й…

Беше глупаво и безсмислено да мисля за всичко това, караше ме да се чувствам дребнава и жалка и предизвикваше чисто физическо гадене.

Сепнах се, когато телефонът започна да вибрира до гърдите ми, за малко щях да го изпусна. Поколебах се дали да не оставя да се включи гласовата поща, защото видях, че е Гидиън — освен това той беше единственият, който знаеше номера ми — но не можех да го игнорирам, защото очевидно бе обезумял. Колкото и да ми се искаше да го нараня преди, сега вече не можех да го направя.

— Ало. — Гласът ми бе съвсем чужд, задушен от сълзите и от емоциите.

— Ева! Слава богу! — Гидиън звучеше безумно разтревожено. — Къде си?

Огледах се наоколо, но не видях нищо, което да ми подскаже името на ресторанта.

— Не знам. Аз… съжалявам, Гидиън.

— Не, Ева, недей! Аз съм виновен за всичко. Трябва непременно да те намеря. Можеш ли да опишеш къде си? Пеша ли ходи?

— Да, пеша.

— Знам през коя врата си излязла. Накъде тръгна?

Дишаше тежко, чувах шума на трафика и клаксоните на колите около него.

— Наляво.

— След това зави ли някъде?

— Мисля, че не. Не знам. — Огледах се да попитам някой келнер. — В един ресторант съм. Италиански. Има изнесени маси на тротоара… и ограда от ковано желязо. Френски прозорци. Господи, Гидиън, аз…

Той се появи, силуетът му се очерта на вратата, все още притискаше телефона до ухото си. Познах го веднага, видях как замръзна, когато ме забеляза, седнала на маса до стената в дъното. Мушна телефона в джоба на дънките, които бе взел от хотела, подмина келнерката, която се опита да му каже нещо, и се отправи към мен. Едва успях да се изправя, когато ме дръпна към себе си и ме прегърна силно.

— Господи!

Зарових лице във врата му и усетих, че трепери.

— Ева!

Отвърнах на прегръдката му. Беше току-що излязъл от банята, което ме накара да осъзная колко силно аз самата се нуждая от душ.

— Не мога да остана тук — каза той с дрезгав глас, отдръпна се и обви лицето ми с ръце. — Не мога да съм сред хора в момента. Ще дойдеш ли с мен у дома?

Изглежда нещо в изражението на лицето ми бе издало съмненията, защото той допря устни до челото ми и прошепна:

— Няма да е като в хотела, обещавам. Майка ми е единствената жена, която някога е влизала в апартамента, ако не броим обслужващия персонал.

— Това е толкова глупаво — измърморих аз. — Аз съм толкова глупава.

— Не си.

Отметна косата от лицето ми, наведе се по-ниско и прошепна в ухото ми:

— Ако ти ме беше завела в стая, в която си се чукала с други мъже, щях да откача.

Келнерката се появи и ние се отдръпнахме един от друг.

— Да ви донеса ли менюто, сър?

— Не е необходимо. — Гидиън извади портмонето от задния джоб на дънките си и й подаде кредитната си карта. — Тръгваме си.

* * *

Взехме такси до апартамента на Гидиън, като през цялото пътуване той ме държеше за ръка. Нямах причина да съм толкова нервна, докато частният асансьор се изкачваше до мезонета на Пето авеню. Видът на високите тавани и довоенната архитектура не бяха новост за мен, а и какво може да очаква човек, когато излиза с мъж, който очевидно притежава всичко. Включително мечтаната гледка към Сентръл парк… Разбира се, че я има.

Напрежението в Гидиън обаче се усещаше съвсем ясно и ме накара да осъзная, че преживяването е изключително важно за него. Вратите на асансьора се отвориха и влязохме направо в мраморното фоайе на апартамента му. Той стисна силно ръката ми и след това я пусна. Отключи двойната входна врата и ме въведе вътре, усещах безпокойството му, докато наблюдаваше реакцията ми.

Домът на Гидиън бе не по-малко красив от него самия. Беше съвсем различен от модерния му и лъскав кабинет. Това беше неговото лично пространство, уютно и разкошно, пълно с антики, предмети на изкуството и скъпи френски килими, постлани върху пода от тиково дърво.

— Тук е… удивително — прошепнах тихо аз. Знаех, че съм една от малкото, допуснати да го видят.

Имах възможност да надникна в личния свят на Гидиън, който толкова силно исках да опозная, и той се оказа зашеметяващ.

— Хайде — подкани ме той и ме дръпна навътре в апартамента. — Искам да останеш да спиш тук тази вечер.

— Нямам нито дрехи, нито…

— Единственото, от което се нуждаеш, е четката за зъби в чантата ти. Утре сутринта ще минем през апартамента ти и ще вземем всичко, което ти трябва. Обещавам да те закарам навреме за работа. — Придърпа ме към себе си и подпря брадичката си на главата ми. — Наистина много искам да останеш, Ева. Не те обвинявам за това, че избяга от хотела, но умрях от страх, докато те открия. Сега трябва да съм сигурен, че си до мен.

— Искам да ме прегърнеш — казах аз и мушнах ръце под фланелката му, за да усетя копринената кожа на мускулестия му гръб. — Освен това няма да е лошо да взема един душ.

Той завря нос в косата ми и пое дълбоко въздух.

— Харесва ми, когато миришеш на мен.

След това ме поведе през хола надолу по един коридор, докато стигнахме до спалнята му.

— Еха! — възкликнах аз, когато запали лампата.

В центъра на стаята имаше огромна старинна спалня. Беше от тъмно дърво, очевидно такова бе предпочитанието му, с чаршафи в нежен кремав нюанс. Останалите мебели бяха в тон с леглото, с акценти от матирано злато по тях. Беше уютна мъжка стая. По стените нямаше произведения на изкуството, които да отклоняват погледа от нощния пейзаж на Сентръл парк и прекрасните жилищни сгради от другата му страна. Моята страна на Манхатън.

— Банята е тук.

Докато оглеждах тоалетката, която като че ли беше направена от старинен орехов скрин, той извади кърпи от съседния шкаф, в съвсем същия стил. Подаде ми ги с онази чувствена грациозност, на която толкова се възхищавах. Трогна ме фактът, че имам възможност да го видя в дома му, облечен толкова спортно. Знаех, че съм единствената жена, преживяла подобно нещо, и това ми въздейства дълбоко. Имах чувството, че го виждам по-разголен от когато и да било.

— Благодаря ти.

Той ме погледна и разбра, че имам предвид нещо повече от кърпите. Погледът му ме изгори.

— Чувствам се добре, когато си тук с мен.

— Нямам никаква представа как се озовах тук с теб.

Но това много, много ми харесваше.

— Има ли някакво значение? — Гидиън се приближи, наклони главата ми и ме целуна по носа. — Ще ти оставя една фланелка на леглото. Да хапнем хайвер с водка, как ти звучи?

— Ами… малко по-добре от пицата.

— Това е специалният черен хайвер на Петросян — усмихна се той.

— Веднага се поправям — отвърнах на усмивката му. — Стотици пъти по-добре от пицата.

Изкъпах се и облякох огромната фланелка с надпис „Крос индъстрис“, която ми беше оставил на леглото. След това се обадих на Кари, за да му кажа, че няма да се прибирам, и му разказах набързо за случилото се в хотела.

Той подсвирна:

— Направо не знам какво да ти кажа.

Когато Кари Тейлър останеше без думи, това наистина значеше много.

Отидох при Гидиън в хола, двамата седнахме на пода до холната масичка и ядохме скъпия хайвер, намазан върху малки препечени филийки. Гледахме повторението на един полицейски сериал, чието действие се развиваше в Ню Йорк и една от сцените беше заснета точно пред „Кросфайър“.

— Сигурно е страхотно да видиш по телевизията сграда, която притежаваш — изкоментирах аз.

— Не е лошо, стига да не затварят улицата с часове, докато снимат филма.

Чукнах го леко по рамото.

— Песимист.

В десет и половина се вмъкнахме в леглото на Гидиън и догледахме филма, сгушени един в друг. Между нас се усещаше силно сексуално напрежение, но нито той, нито аз предприехме нещо. Предположих, че иска да ми се реваншира за случилото се в хотела, като прекара известно време с мен, „без активно да се чукаме“.

Получи се. Колкото и да го желаех, ми беше добре просто да сме заедно.

Спеше гол, което бе чудесно, защото веднага се гушнах в него. Прехвърлих крак през неговия, прегърнах го през кръста и сложих глава на гърдите му. Не си спомням как свърши филмът, защото сигурно съм заспала преди това.

Когато се събудих, около мен цареше пълна тъмнина, бях в далечния край на моята половина от леглото. Надигнах се, за да погледна електронния часовник върху нощното шкафче на Гидиън, и видях, че бе едва три часа. Обикновено спях непробудно цяла нощ и предположих, че непознатата обстановка ми е попречила да заспя по-дълбоко. В този момент Гидиън изстена и се раздвижи неспокойно и тогава разбрах какво ме е събудило. Звукът, който издаваше, бе пълнен с болка, а дишането му — накъсано от някакво страдание.

— Не ме докосвай — прошепна той с дрезгав глас. — Махни си гадните ръце от мен!

Замръзнах на място, сърцето ми биеше като лудо. Думите му пронизваха мрака наоколо, изпълнени с ярост.

— Гадно копеле!

Започна да се гърчи и изрита завивките. После изви гръб и издаде стон, в който имаше нещо перверзно еротично.

— Недей! О, господи!… Боли!

Напрегна се и тялото му започна да се гърчи. Не можех да го гледам повече.

— Гидиън!

Тъй като Кари също понякога сънуваше кошмари, знаех много добре, че не трябва да го докосвам. Вместо това коленичих от моята страна на леглото и извиках:

— Гидиън, събуди се!

Изведнъж той спря да се движи, отпусна се по гръб в напрегнато очакване. Гръдният му кош се надигаше, дишаше шумно и трудно. Възбуденият му член лежеше върху корема му. Говорех му твърдо и ясно, макар че сърцето ми се късаше от мъка.

— Гидиън, сънуваш, събуди се!

Той се отпусна на матрака.

— Ева…

— Тук съм.

Отдръпнах се, така че лунната светлина падна върху лицето му, но не видях проблясване, което би издало, че очите му са отворени.

— Буден ли си?

Дишането му започна да се нормализира, но не ми отговори. Беше стиснал ръце в юмруци. Съблякох фланелката, която носех, и я пуснах на леглото. Промъкнах се предпазливо напред, протегнах внимателно ръка и го докоснах по рамото. Той не се помръдна, погалих го, като прокарах нежно пръст по твърдия му бицепс.

— Гидиън.

Изведнъж той се събуди.

— Какво? Какво става?

Седнах, свила колене под себе си, и сложих ръце върху бедрата си. Той ме погледна, премигна и прокара двете си ръце през косата. Усещах, че все още не се е отърсил от кошмара, чувствах, че тялото му е като вдървено.

— Какво има? — попита той пресипнало и се надигна на лакти. — Добре ли си?

— Желая те.

Легнах до него и притиснах голото си тяло в неговото. Допрях лицето си до потния му врат и нежно засмуках солената кожа. Знаех от собствен опит, че при кошмар имаш нужда някой да те гушне и да ти покаже, че те обича, така поне за малко можеш да прогониш тъмните сенки от миналото.

Той ме прегърна, дланите му започнаха да галят извивките на гърба ми. Въздъхна дълбоко и усетих, че се отърва от кошмара.

Бутнах го по гръб, качих се върху него и долепих устни до неговите. Възбуденият му пенис се вряза между устните на вулвата ми и аз започнах леко да се търкам в него. Ръцете му ме сграбчиха за косата, за да контролират целувката, и това веднага ме накара да се овлажня. Почувствах как кожата ми пламна. Започнах да търкам клитора си във възбуденото тяло на члена му, мастурбирайки с негова помощ, докато той не издаде онзи стон, с който показваше, че ме желае, претърколи ме и аз се озовах под него.

— Нямам никакви презервативи вкъщи — прошепна той, преди да обхване зърното на гърдата ми с устни и да започне леко да го смуче.

Хареса ми фактът, че не беше подготвен. Тук не беше бърлогата му за секс. Това беше домът му и аз бях единствената жена, която някога бе канил.

— Знам, че си говорихме да разменим медицински свидетелства, че сме здрави, когато ставаше въпрос за предпазване от бременност… Това е отговорният начин, по който се постъпва, но…

— Имам ти пълно доверие.

Той вдигна глава и ме изгледа на слабата светлина на луната. Задържа краката ми отворени и започна да прониква в мен. Членът му беше ужасно горещ и нежен като коприна.

— Ева — прошепна той, докато ме притискаше плътно до себе си. — Никога досега… О, господи, усещането е толкова прекрасно. Толкова съм щастлив, че си тук.

Притеглих главата му към себе си и го целунах по устните.

— Аз също.

* * *

Събудих се така, както бяхме заспали, Гидиън беше върху мен и вътре в мен. Гледаше ме с премрежен поглед, когато се събудих, възбудена от желание. Косата му се спускаше до раменете му и сега изглеждаше още по-секси, разрошена от съня. Но най-хубавото бе, че в очите му нямаше и следа от болката, която го преследваше насън.

— Надявам се, че нямаш нищо против — прошепна той, усмихна се закачливо и започна да се движи напред-назад. — Толкова си топла и мека. Не мога да спра да те искам.

Протегнах ръце над главата си, извих гръб и притиснах гърдите си в неговите. През тесните, подобни на арки прозорци, видях първите лъчи на слънцето.

— Ъммм… Мога да свикна да се събуждам така.

— Това си помислих и аз в три часа сутринта.

Той раздвижи бедра и проникна още по-дълбоко в мен.

— Реших да ти върна услугата.

Тялото ми се върна към живот, пулсът ми се ускори.

— Моля те, направи го!

* * *

Когато стигнахме до апартамента, Кари го нямаше, беше ми оставил бележка, в която казваше, че е излязъл по работа, но ще се върне навреме за уговорката ни с Трей да хапнем пица. Тъй като предишната вечер изобщо не успях да усетя вкуса на пицата, се надявах този път да се насладя на вечерята в приятна компания.

— Имам служебна среща довечера — каза Гидиън, който се бе навел над рамото ми и четеше бележката. — Надявах се, че ще дойдеш с мен и ще я направиш малко по-поносима.

— Не мога да изоставя Кари — опитах се да се извиня и се обърнах с лице към него. — Нали знаеш, приятелките на първо място.

Устните му потръпнаха и той ме притисна до барплота. Беше облечен за работа, в костюм „Прада“, който бях избрала аз — графитеносив, от мек, леко лъскав плат. Вратовръзката му беше синя като очите му и докато лежах в леглото и го наблюдавах как се облича, ми бяха нужни усилия на волята, за да потисна желанието да стана и да сваля всичките му дрехи.

— Кари не ти е приятелка, но разбирам какво имаш предвид. Искам да те видя тази вечер. Мога ли да дойда след вечерята и да остана да преспя тук?

Обля ме гореща вълна от нетърпение. Пригладих с ръце жилетката на костюма му с усещането, че съм посветена в някаква голяма тайна, защото знаех точно как изглежда под дрехите.

— Много ще се радвам, ако го направиш.

— Добре — отвърна той доволно и кимна. — Ще направя кафе, докато се обличаш.

— Кафето е в шкафа. Мелничката е до кафеварката — казах аз и му я посочих. — Пия кафето си с много мляко и малко подсладител.

Когато двайсет минути по-късно се появих в кухнята, Гидиън грабна две чаши с кафе за из път и тръгнахме надолу към фоайето. Пол ни отвори вратата и ни настани на задната седалка на бентлито, което ни чакаше.

Докато колата се включваше в натовареното движение, Гидиън ме огледа и заяви:

— Определено си решила да ме довършиш. Пак ли си с жартиери?

Вдигнах края на полата си и му показах ръба на черните си копринени чорапи, закачени за черния дантелен колан за жартиери.

Той изруга под нос и ме накара да се усмихна. Бях облякла черна копринена блуза с поло яка и къси ръкави, прилично къса плисирана пола в яркочервено и затворени обувки на висок ток и с каишка. Тъй като Кари не беше вкъщи, за да направи нещо интересно с косата ми, просто я бях прибрала на опашка отзад.

— Харесват ли ти?

— Надървям се — отвърна той с дрезгав глас и се понамести в панталоните. — Как, по дяволите, ще изкарам работния ден, като си те представям в тези дрехи?

— Винаги можем да се видим за обяд — предложих аз, като си представих как можем набързо да се изчукаме на дивана в кабинета му.

— Днес имам работна среща за обяд. Бях я преместил, но веднъж вече я отложих вчера.

— Отложил си среща заради мен? Поласкана съм.

Протегна ръка и докосна с пръсти бузата ми, вече започвах да свиквам с този жест, в който имаше нещо много мило и страшно интимно. Усещах, че се пристрастявам към начина, по който ме докосваше.

Наведох глава и опрях буза в дланта му.

— Ще можеш ли да ми отделиш петнайсет минути от времето си?

— Ще се опитам да го направя.

— Обади ми се, когато разбереш точно кога.

Поех дълбоко въздух, бръкнах в чантата си и взех в ръка подаръка, който не бях сигурна дали ще пожелае. Но тъй като не можех да се отърва от спомена за кошмара, който беше имал през нощта, се надявах, че това, което възнамерявам да му дам, ще му напомня за мен и за секса в три сутринта и така ще му помогне да се справи.

— Имам нещо за теб. Помислих си…

Изведнъж реших, че ще е много нагло от моя страна да му дам това, което бях приготвила.

— Какво има? — намръщи се той.

— Нищо. Просто… — Спрях и въздъхнах шумно. — Виж какво, приготвила съм нещо за теб, но изведнъж осъзнах, че такъв подарък… всъщност не е точно подарък. Вече започвам да мисля, че не е никак подходящо да ти го дам и…

Той протегна ръка.

— Дай ми го.

— Няма да ти се разсърдя, ако решиш да не го вземеш…

— Млъкни, Ева — скара ми се той и направи знак с пръст. — Дай ми го.

Извадих го от чантата си и му го подадох.

Гидиън впери поглед в рамкираната снимка и потъна в дълбоко мълчание. Рамката беше евтина, с отпечатани върху нея различни образи, свързани с дипломиране, включително един цифров часовник, който показваше 3:00. На снимката бях аз на Коронадо бийч, по червен бански и с шапка с голяма периферия. Бях щастлива, загоряла от слънцето и изпращах въздушни целувки на Кари, който се бе вживял в ролята на моден фотограф и ми подвикваше закачливо и окуражително реплики от рода на: „Прекрасно, изключително! Малко по-смело! Сега по-секси! Невероятно! А сега по-сърдито…“.

Почувствах се неудобно и се свих на седалката.

— Както ти казах, не е необходимо да…

— Аз… — започна той и се прокашля. — Благодаря ти, Ева.

— Ооо… ами добре… — С облекчение забелязах, че наближавахме „Кросфайър“. Изскочих от колата веднага щом спря до бордюра и пригладих полата си, чувствах се неудобно. — Ако искаш, мога да ти я дам по-късно.

Гидиън затвори вратата на колата и поклати глава.

— Моя е. Нямам никакво намерение да ти я връщам.

Хвана ме за ръка и посочи към въртящата се врата, като все още стискаше снимката. Стана ми приятно, когато разбрах, че възнамерява да я вземе със себе си в офиса.

* * *

Едно от най-хубавите неща на работата в рекламния бизнес е, че всеки ден е напълно различен от предишния. Бях заета цялата сутрин и точно започвах да си мисля какво да хапна за обяд, когато телефонът ми иззвъня.

— Кабинетът на Марк Герити. На телефона Ева Трамел.

— Имам новини — започна Кари, без да ме поздрави.

— Какви?

По гласа му можех да позная, че новината, каквато и да е, беше добра.

— Наеха ме за кампанията на „Грей Айълс“.

— О, боже! Това е чудесно! Дънките им са страхотни.

— Какво ще правиш за обяд?

— Ще празнувам с теб — усмихнах се аз. — Можеш ли да дойдеш в дванайсет?

— Вече идвам към теб.

Затворих телефона и започнах да се полюшвам на стола, толкова се радвах за Кари, че ми идваше да се разтанцувам. За да запълня оставащите петнайсет минути, проверих пощата си и намерих съобщението от Google с материали, в които се споменаваше името на Гидиън. Бяха повече от трийсет.

Отворих имейла и леко ми прилоша, като видях, че повечето заглавия започват с думите „мистериозна жена“. Кликнах на първия линк и попаднах на един клюкарски блог.

Веднага видях цветна снимка на Гидиън, който ме целуваше като обезумял на тротоара пред фитнеса. Статията беше кратка, но ясна:

„Гидиън Крос, най-търсеният ерген в Ню Йорк от Джон Ф. Кенеди-младши насам, бе забелязан страстно да прегръща млада дама на публично място. Източник от «Крос индъстрис» посочи, че щастливата мистериозна жена е Ева Трамел, дъщеря на мултимилионера Ричард Стантън и съпругата му Моника. На въпроса каква е връзката между Крос и Трамел нашият източник потвърди, че в момента госпожица Трамел е «най-важната жена» в живота на богатия магнат. Тази сутрин страната със сигурност е осъмнала с много разбити женски сърца.“

— По дяволите — въздъхнах аз.

11

Започнах бързо да проверявам линковете и открих, че и другите статии имат подобни заглавия и са публикували същата снимка. Облегнах се назад, силно обезпокоена, и се замислих какво означава всичко това. Ако една целувка бе достатъчна за десетки вестникарски заглавия, какъв шанс имахме да изградим нормална връзка?

Ръцете ми леко потреперваха, когато изключих компютъра. Никога не си бях представяла, че историята ни ще излезе във вестниците, а очевидно трябваше да го направя.

— По дяволите!

Анонимността беше мой съюзник. Тя ме предпазваше от миналото. Предпазваше както семейството ми, така и Гидиън от неудобни ситуации. Дори нямах профили в социалните мрежи, защото така хората, които вече не бяха част от живота ми, не можеха да ме открият.

Тънката невидима стена между мен и публичността беше изчезнала.

— Дявол да го вземе!

Бях се озовала в ужасно неприятна ситуация, която можех да избегна, ако бях използвала поне част от мозъка си да мисля и за друго, освен за Гидиън.

Освен това не знаех каква щеше да бъде неговата реакция. Потръпнах само като си помислих за това. И за майка ми. Нямаше да мине много време, преди да започне да ми звъни и…

— Мамка му!

Сетих се, че не съм й дала номера на новия си мобилен, вдигнах слушалката на служебния телефон и набрах другата си гласова поща, за да разбера дали се е опитвала да се свърже. Трепнах, когато чух, че гласовата ми поща е пълна.

Затворих, грабнах чантата си и излязох на обяд, бях сигурна, че Кари ще ми помогне да погледна на проблема от друг ъгъл. Бях толкова нервна и объркана, когато стигнах до партера, че излязох тичешком от асансьора с единствената мисъл да открия съквартиранта си. Зърнах го и се отправих към него, без да забелязвам нищо около себе си, докато Гидиън не застана пред мен и не ми препречи пътя.

— Ева.

Погледна ме намръщено. Хвана ме за лакътя и леко ме извърна към себе си. Едва тогава забелязах двете жени и мъжа, които ми бяха попречили да го видя. Успях едва-едва да им се усмихна и да ги поздравя:

— Добър ден!

Гидиън ме представи на хората, с които имаше среща. След това се извини и двамата се отдалечихме малко встрани.

— Какво има? Защо си толкова разтревожена?

— Публикували са я навсякъде — прошепнах аз. — Снимката ни!

Той кимна.

— Видях я.

Премигнах учудено, озадачена от равнодушието, с което го каза.

— Това не те ли притеснява?

— Защо да ме притеснява? За първи път пишат нещо вярно за мен.

В мен започна да се промъква известно подозрение.

— Ти си го планирал. Планирал си цялата история.

— Не е съвсем вярно — отвърна той без никакво притеснение. — Фотографът беше там случайно. Просто му дадох възможност да направи хубава снимка и казах на нашия пиар да обясни коя си и какво означаваш за мен.

— Защо? Защо ти трябваше да го правиш?

— Ти имаш свой начин да се справяш с ревността, аз имам мой. И двамата вече сме обвързани и всички го знаят. Това проблем ли е за теб?

— Безпокоях се как ще реагираш, но има и още нещо. Има някои неща, които не знаеш, и аз… — Опитах се да си поема въздух. — Нещата между нас не могат да продължават така, Гидиън. Не искам връзката ни да е публична. Не искам… По дяволите! Само неприятности ще ти докарам.

— Не можеш да ми докараш неприятности. Това е невъзможно — заяви той и отметна кичура, който се бе измъкнал от опашката ми. — Може ли да поговорим по-късно? Ако имаш нужда от мен…

— Не, всичко е наред. Върви.

Кари се приближи до нас.

Беше облечен в черни спортни панталони и бяла фланелка с шпиц деколте и пак изглеждаше изискан.

— Всичко наред ли е?

— Здрасти, Кари! Всичко е наред — отвърна Гидиън и стисна ръката ми. — Приятен обяд и не се тревожи за нищо.

Лесно му бе да го каже, защото нямаше никаква представа за какво става въпрос. А аз не бях сигурна дали, след като узнае истината, все още ще ме иска. Гидиън си тръгна, а Кари се обърна към мен.

— Какво те тревожи? Случило ли се е нещо?

— Всичко се обърка — въздъхнах аз. — Хайде да се махаме оттук, ще ти разкажа, докато обядваме.

* * *

— Е — изкоментира Кари, когато препратих линка със снимката на телефона му, — това се казва целувка. Навеждането назад е суперхрумка. Изглежда тотално погълнат от теб.

— Точно в това е проблемът — отвърнах аз и отпих глътка вода. — Наистина се е постарал.

Кари прибра телефона в джоба си.

— Миналата седмица го обвиняваше, че единственото, от което се интересува, е вагината ти. Тази седмица той публично демонстрира, че имате сериозна романтична връзка, и ти пак не си доволна. Започвам да му съчувствам на този човек. Каквото и да направи, все греши.

Това ме засегна.

— Журналистите ще започнат да се ровят, Кари, и мръсотията ще излезе наяве. И тъй като става въпрос за пикантна мръсотия, ще я развеят навсякъде и това ще постави Гидиън в много неудобно положение.

— Виж какво, бебчо — започна Кари и постави ръката си върху моята, — Стантън се постара да погребе дълбоко всичко.

Стантън. Поизправих се. Не бях помислила за втория си баща. Сигурно е видял, че се задава опасност, и е направил всичко възможно да я предотврати, защото знае как ще реагира майка ми, ако истината излезе наяве. И въпреки това…

— Ще трябва да говоря с Гидиън за това. Ще го предупредя. Има право да знае на каква опасност се излага.

Дори само мисълта за този разговор ме накара да се почувствам нещастна.

Кари много добре разбираше какво става в главата ми.

— Според мен дълбоко грешиш, ако мислиш, че ще скъса с теб и ще избяга. Гледа те така, сякаш на света не съществува никой друг.

Порових с вилицата си в салатата с риба тон.

— И него самия го преследват призраци. Сънува кошмари. Мисля, че се е изолирал от всички, защото нещо отвътре ужасно го яде.

— Но се разкрива пред теб.

Освен това вече показваше силно развито собственическо чувство по отношение на връзката ни. Приемах го донякъде, защото и аз имах същия недостатък, но все пак…

— Прекалено много се задълбочаваш и анализираш, Ева — заяви Кари. — Мислиш си, че чувствата му към теб са или щастлива случайност, или грешка. Човек като него не може да се влюби в теб заради голямото ти сърце и острия ти ум, така ли?

— Самочувствието ми не е чак толкова ниско — възразих аз.

Той отпи глътка от шампанското си.

— Така ли? Тогава ми кажи поне едно нещо, което смяташ, че той харесва в теб, но да няма нищо общо със секс или зависимости.

Помъчих се да измисля нещо, но не успях, и това ме накара да се намръщя.

— Ясно — продължи той и кимна. — А ако Крос е дори наполовина толкова сбъркан, колкото сме ние с теб, вероятно и той си мисли същото, само че за себе си. Сигурно се пита какво вижда в човек като него такава жестока мацка като теб. Ти имаш достатъчно пари, така че с какво толкова може да те привлече, освен че е истински мъжкар, който обаче непрекъснато прецаква нещата.

Облегнах се назад и се опитах да премисля всичко, което ми бе казал до момента.

— Ужасно много те обичам, Кари!

Той се ухили.

— И аз също, сладурче. Искаш ли да чуеш моя съвет? Идете на терапия за двойки. Винаги съм си представял, че ще направя точно това, когато срещна истинския човек в живота си. Освен това се опитайте да се забавлявате. Трябва да имате поне толкова хубави моменти, колкото и лоши. Иначе всичко става прекалено тежко и болезнено.

Протегнах се и стиснах ръката му.

— Благодаря ти.

— За какво? — усмихна се той и с елегантен жест и свити рамене отхвърли благодарностите. — Лесно е да анализираш живота на другите. Знаеш много добре, че нямаше да се справя с трудностите в собствения си живот, ако не беше ти.

— И ето че вече нямаш никакви трудности — вметнах аз, опитвайки се да насоча разговора към него. — Много скоро ще се появиш на някой билборд на Таймс скуеър. Не трябва ли да променим плана и вместо пица да си вземем нещо по-достойно за случая? Какво ще кажеш да отворим онова специално вино, което Стантън ни даде?

— Ето това вече е приказка!

— А филма? Какво ти се гледа?

— Ти избери. Не искам де се меся на филмовия гений в къщата.

Засмях се. Знаех си, че след един час, прекаран с Кари, ще се чувствам много по-добре.

— И, моля те, ако не се усетя, дай ми знак кога двамата с Трей искате да останете насаме.

— Ха! Не се тревожи за това. Бурният ти любовен живот ме кара да се чувствам тъп и скучен. И на мен ми се иска да се изчукам здраво с някой мъжкар.

— Не забравяй, че само преди няколко дни се чука в един килер.

Той въздъхна.

— Да, почти бях забравил. Не е ли тъжно?

— Никак даже. По погледа ти виждам, че се смееш.

* * *

Върнах се на работното си място, погледнах телефона си и видях, че съм получила съобщение от Гидиън. Казваше, че ще има петнайсет свободни минути точно в три без четвърт. През следващия час и половина едва сдържах нетърпението си. Бях решила да последвам съвета на Кари и да се позабавлявам. Съвсем скоро с Гидиън трябваше да преминем през тинята на миналото ми, но сега мислех да направя нещо, което да достави удоволствие и на двама ни.

Пуснах му съобщение точно преди да тръгна към него, за да му кажа да ме очаква. Като се има предвид с колко малко време разполагахме, не трябваше да губим и минута. Сигурно и Гидиън е мислил същото, защото Скот ме чакаше на рецепцията още щом наближих приемната на „Крос индъстрис“. Посрещна ме в момента, в който рецепционистката натисна бутона, за да ме пусне.

— Как върви работата? — попитах аз.

Той се усмихна.

— Засега прекрасно. А твоята?

— Било е и по-зле — отвърнах на усмивката му.

Когато влязох в кабинета, Гидиън говореше по телефона. Тонът му беше рязък и нетърпелив, докато нареждаше на човека от другата страна на линията да се оправя сам, а не да го чака той да решава всичко.

Гидиън вдигна пръст, с което ми даде знак да изчакам още минута. В отговор направих огромен балон с дъвката, която дъвчех, и го спуках шумно.

Той вдигна учудено вежди и натисна бутоните, за да заключи вратата и да затъмни стъклената стена.

Тръгнах бавно и с усмивка към бюрото му и се метнах отгоре, а после закачливо залюлях краката си и прокарах пръст по долната си устна. Той спука с пръст следващия балон, който направих. Престорих се, че се цупя.

— Оправете нещата — заяви той тихо, но властно на човека, с когото разговаряше. — Мога да пристигна едва следващата седмица, а това ще ни забави още повече. Стига толкова приказки. На бюрото ми има нещо, което не търпи отлагане, и ти ми пречиш да се захвана с него. Мога да те уверя, че това не се отразява никак добре на отношението ми към твоя проблем. Свърши каквото е необходимо и се обади утре да ми докладваш. — Затвори телефона, като едва потискаше яда си. — Ева…

Вдигнах ръка, за да му направя знак да замълчи, извадих дъвката от устата си, увих я в едно от лепящите листчета, което взех от бюрото му, и я изхвърлих в кошчето.

— Преди да ме упрекнете, господин Крос, държа да ви кажа, че вчера не трябваше да напускам хотела, когато преговорите относно сливането ни стигнаха до задънена улица. С това по никакъв начин не помогнах за разрешаване на проблема. Освен това не реагирах особено адекватно на маркетинговата акция със снимката. Въпреки това… Макар че се държах като непослушна секретарка, мисля, че заслужавам шанс да ви покажа колко съм добра.

Той присви очи и ме изгледа внимателно, мълниеносно преценявайки ситуацията.

— Попитах ли ви за мнение какви действия да бъдат предприети, госпожице Трамел?

Поклатих глава и го погледнах с премрежен поглед. Усещах как гневът, който телефонният разговор бе предизвикал, бавно отстъпва и на негово място се появява любопитство и възбуда.

Скочих от бюрото, промъкнах се по-близо до него и пригладих с две ръце безупречната му вратовръзка.

— Не можем ли да измислим нещо? Ще се уверите, че притежавам много и най-различни умения.

Той ме хвана за бедрата.

— И това е една от многото причини, поради които сте единствената жена, достойна за тази позиция.

Стана ми приятно топло, когато чух тези думи. Пуснах смело ръка, обхванах члена му и започнах да го опипвам през панталона.

— Може би трябва отново да се върна към задълженията си? Мога да ви демонстрирам някои сфери, в които съм особено квалифицирана и мога да окажа помощ.

Членът му се втвърди със завидна бързина.

— Каква инициативност от ваша страна, госпожице Трамел. Но следващата ми среща е след по-малко от десет минути. Освен това не съм свикнал да експериментирам с разширяване на длъжностните характеристики на подчинените си в офиса.

Разкопчах копчето на панталона му и свалих ципа. Допрях устни до бузата му и прошепнах:

— Ако смяташ, че има място, на което не мога да те накарам да свършиш, ще се наложи да си промениш мнението.

— Ева — издиша той тежко, в очите му се четеше желание и нежност. Сложи ръце на врата ми и докосна с палци брадичката ми. — Направо ме побъркваш. Наясно ли си с това? Нарочно ли го правиш?

Бръкнах в боксерките му и обвих с ръка члена му, като в същото време подложих устните си за целувка. Целуна ме с такава сила и страст, че не можах да си поема дъх.

— Желая те — изпъшка той.

Коленичих на покрития с килим под и дръпнах панталоните му достатъчно, че да освободят онова, което ми трябваше. Той въздъхна шумно:

— Ева, какво правиш…

Устните ми покриха широката главичка. Той протегна ръце и стисна ръба на бюрото така силно, че кокалчетата на пръстите му побеляха. Обхванах пениса му с две ръце, поех с устни меката кадифена главичка и започнах леко да я смуча. Нежната кожа и невероятната му миризма ме накараха да простена от желание. Усетих как тялото му се разтресе. От гърдите му се изтръгна силен стон.

Гидиън докосна бузата ми.

— Ближи го!

Възбудена от заповедта му, плъзнах език по долната страна на члена му и бях възнаградена с малко семенна течност. Стиснах основата му с едната ръка, поех го изцяло в устата си и започнах ритмично да смуча, като се надявах да получа още.

Искаше ми се да имам повече време и да не са налага да бързам. Да го подлудя…

Той издаде такъв звук, сякаш бе изпаднал в сладка агония.

— О, Ева… Устата ти… Продължавай да го смучеш… Точно така… Силно и дълбоко.

Бях толкова възбудена от удоволствието, което той изпитваше, че изстенах. Той вплете пръсти във вързаната ми коса и започна да я дърпа в корените. Харесваше ми това, че в началото започна много нежно, а после, с нарастване на желанието му, ставаше все по-груб, сякаш напълно изгубил контрола си.

Леката болка, която ми причиняваше, ме възбуждаше още по-силно. Главата ми се движеше напред-назад, докато му доставях удоволствие, местех нагоре и надолу едната си ръка и едновременно с това го смучех и ближех с устни и език. По дължината на пениса му се виждаха големи, натежали вени, накланях глава и прокарвах езика си по всяка от тях. Пенисът му набъбна, стана по-плътен и още по-дълъг. Беше ми неудобно да стоя на колене, но в момента това ни най-малко не ме интересуваше. Бях приковала поглед в Гидиън, който отметна глава, опитвайки да си поеме дъх.

— Толкова ми е хубаво да ме смучеш, Ева.

Хвана главата ми с две ръце, задържа я неподвижна и пое инициативата. Започна да движи бедрата си. Чукаше ме в устата. Беше стигнал до онова първично състояние, когато не го интересуваше нищо друго, освен да достигне до оргазъм.

Тази мисъл ме подлуди, представих си как изглеждаме отстрани — Гидиън, облечен в изискан делови костюм и застанал пред бюрото, от което управляваше цяла империя, вкарваше и изкарваше члена си в ненаситната ми уста.

Обхванах с две ръце бедрата му, които се напрягаха, започнах трескаво да движа устни и език, отчаяно исках да го накарам да свърши. Тестисите му бяха големи и тежки, ясно доказателство за безспорната му мъжественост. Взех ги в ръка, погалих ги нежно и усетих как се напрегнаха и изпънаха.

— Ах, Ева — изхриптя той и стисна още по-силно косата ми. — Ще ме накараш да свърша.

Първата струя сперма бе толкова гъста, че едва я преглътнах. Отдаден изцяло на удоволствието си, Гидиън блъскаше члена си в гърлото ми, чувствах го как пулсира и се извива в устата ми. Очите ми се напълниха със сълзи, дробовете ми горяха, но не престанах да движа стиснатата си длан по дължината на члена му. Цялото му тяло се разтресе и той мощно се изпразни в устата ми. Звуците, които издаваше, и думите на благодарност, които прошепна, ме накараха да изпитам огромно удовлетворение.

Облизах го отново, за да го почистя, удивена от факта, че членът му не бе напълно омекнал дори след невероятния оргазъм, който беше преживял. Знаех, че в момента е в състояние да ме чука до припадък и би дал всичко, за да го направи. Но нямаше време за това и аз нямах нищо против. Исках да го направя за него. За нас. Всъщност и заради самата себе си, защото трябваше да се убедя, че мога да извлека удоволствие от подобен сексуален акт, без да се чувствам употребена.

— Трябва да тръгвам — прошепнах аз, станах и докоснах устните му с устни. — Надявам се, че останалата част от деня ти ще е прекрасна, вечерята довечера също.

Понечих да тръгна, но той ме хвана за китката, вперил поглед в часовника на телефона върху бюрото. Тогава забелязах, че снимката ми е там, поставена на централно място, така че да може да я вижда непрекъснато.

— Ева… По дяволите! Чакай.

Намръщих се, когато чух тона му, звучеше разтревожено. Разочаровано.

Бързо пооправи облеклото си, прибра члена си в боксерките, опъна ризата си и закопча панталона. Имаше нещо много сладко в това да го наблюдавам как се оправя, как възстановява фасадата си за пред света, и да знам, че познавам, поне до известна степен, мъжа, който се криеше зад нея.

Гидиън ме придърпа към себе си и допря устни до челото ми. Прокара ръце през косата ми и откопча шнолата от черупка на костенурка, с която я бях вързала.

— Не те задоволих.

— Не е необходимо — отвърнах аз, обожавах допира на ръцете му върху главата си. — И така преживяването си струваше.

Беше съсредоточил цялото си внимание върху това да оправи косата ми, бузите му бяха зачервени от току-що отминалия оргазъм.

— Знам, че за теб е важно преживяванията ни да бъдат споделени — възрази той с дрезгав глас. — Не мога да те оставя да си тръгнеш с усещането, че съм те използвал.

Сладка болка прободе сърцето ми. Значи помнеше какво му бях казала. И се тревожеше за мен. Взех лицето му в ръце.

— Използва ме, но с мое разрешение, и наистина беше страхотно. Исках да го направя за теб, Гидиън. Спомняш ли си? Предупредих те. Искам да запазиш този спомен за мен.

Гидиън отвори широко очи, в които се четеше тревога.

— Защо са ми спомени, когато имам теб? Ако е заради снимката в новините, Ева…

— Млъкни и се наслаждавай на преживяването.

В момента нямахме време да разговаряме за снимката, а и не исках да навлизам в тази тема. Щеше да развали всичко.

— Дори да разполагахме с цял час, пак нямаше да ти дам да ме изчукаш. Не се състезавам с теб и не броя точки. И честно казано, ти си първият мъж, на когото мога да го кажа. Сега трябва да тръгвам. А ти трябва да работиш.

Отново понечих да тръгна и той отново ме задържа.

От микрофона прозвуча гласът на Скот:

— Извинете, господин Крос. Господата за срещата в три са вече тук.

— Всичко е наред, Гидиън — уверих го отново аз. — Нали ще дойдеш довечера?

— Нищо не може да ме спре.

Надигнах се на пръсти и го целунах по бузата.

— Тогава ще поговорим.

* * *

След като свърших работа, реших да сляза пеша до фоайето, за да не се чувствам виновна, че ще пропусна фитнеса, но докато стигна долу, вече сериозно съжалих за решението. Недоспиването от предишната вечер ме караше да се чувствам изтощена. Точно си мислех дали да не взема метрото, вместо да се прибирам пеша, когато видях бентлито на Гидиън, паркирано пред сградата. Шофьорът излезе и ме поздрави по име, а аз спрях, силно изненадана.

— Господин Крос ми нареди да ви закарам до вас — заяви той.

Изглеждаше много елегантен в шофьорската си униформа и фуражка. Беше възрастен човек с червеникава коса, която бе започнала да побелява, и светлосини очи. Говореше със странен мек акцент. Бях благодарна за предложението, краката наистина ужасно ме боляха.

— Благодаря. Извинявай, как се казваше?

— Ангъс, госпожице Трамел.

Как можах да забравя? Името беше толкова на място, че ме накара да се усмихна:

— Благодаря ти, Ангъс.

Той докосна с пръсти фуражката си.

— За мен е удоволствие.

Плъзнах се през задната врата, която ми отвори, настаних се на седалката и в този момент забелязах пистолета, който носеше в кобур, закачен на рамото. Очевидно Ангъс, също като Кланси, изпълняваше ролята и на шофьор, и на бодигард.

Колата се отдели от бордюра и аз попитах:

— Откога работиш за господин Крос, Ангъс?

— Станаха осем години.

— Доста време.

— Познавам го отпреди това — разприказва се той и улови погледа ми в огледалото за обратно виждане. — Карах го на училище, когато беше момче. Когато порасна, ме нае от господин Видал.

Отново се опитах да си представя Гидиън като дете. Без съмнение още тогава е бил красив и магнетичен.

Дали е имал „нормални“ сексуални контакти като тийнейджър? Бях сигурна, че момичетата са се хвърляли в краката му. И тъй като, изглежда, по рождение има силно развито либидо, сигурно още тогава е бил доста палав младеж.

Изрових от чантата си ключовете за вкъщи, наведох се напред и ги оставих на седалката до Ангъс.

— Би ли ги предал на Гидиън? Трябва да дойде при мен, след като приключи какъвто там ангажимент има за вечерта, и ако стане много късно, може да не чуя звънеца.

— Разбира се.

Когато стигнахме до моята сграда, Пол ми отвори вратата и поздрави Ангъс по име, напомняйки ми, че Гидиън притежава и жилището, в което живея. Махнах с ръка и на двамата, предупредих момичето на рецепцията, че Гидиън ще дойде по-късно, и се качих горе. Кари ми отвори вратата, вдигна учудено вежди и това ме накара да се разсмея.

— Гидиън ще се отбие по-късно — обясних аз, — но се чувствам толкова уморена, че може да не го дочакам. Дадох му ключовете, за да си отвори. Ти поръча ли вече?

— Поръчах. И оставих няколко бутилки от виното на Стантън да се изстудяват в хладилника.

— Ти си върхът — заявих аз и го бутнах закачливо с чантата си.

Взех душ и се обадих на майка ми от телефона в моята стая. Намръщих се, когато чух острото й:

— От дни се мъча да се свържа с теб!

— Виж какво, мамо, ако става дума за Гидиън Крос…

— Разбира се, че става дума и за него! За бога, Ева! Пишат, че си най-важната жена в живота му. Нима можеш да си помислиш, че няма да поискам да говорим за това?

— Мамо…

— Но има и друго. Нали ме помоли да уредя среща с доктор Питърсън. — Нотката на задоволство в гласа й ме накара да се усмихна. — Имаме час за четвъртък, в шест следобед. Надявам се, че ще ти е удобно. Той обикновено не поема толкова късни часове.

Отпуснах се по гръб на леглото и въздъхнах. Мислите ми бяха толкова заети с работата и с Гидиън, че съвсем бях забравила за срещата с доктор Питърсън.

— Четвъртък в шест ме урежда чудесно. Благодаря.

— А сега ми разкажи за Крос.

Когато излязох от стаята си, облечена в клин и тениска с надпис „Сан Диего стейт юнивърсити“, заварих Трей и Кари да седят в хола. И двамата се изправиха, когато влязох, а Трей ме поздрави с широка приятелска усмивка.

— Извинявай, че съм така парцалива — казах аз смутено и прокарах пръсти през мократа си опашка. — Днес слязох пеша от двайсетия етаж на работа и това за малко да ме довърши.

— Защо, асансьорите ли не работеха?

— Не. Мозъкът ми не работеше. Не знам какво си въобразих.

Нощта, прекарана с Гидиън, беше повече от добра тренировка.

Звънецът иззвъня, Кари отиде да отвори вратата, а аз се запътих към кухнята, за да донеса виното. Засякохме се до плота, където той подписваше сметката, и изражението на лицето му, когато се обърна към Трей, ме накара скришом да се усмихна.

По време на вечерята двамата непрекъснато си хвърляха такива погледи. Бях напълно съгласна с Кари, че Трей е прекрасен. Облечен в протъркани дънки и яке в същия стил и с фланелка с дълъг ръкав отдолу, бъдещият ветеринар имаше небрежен, но някак стегнат външен вид. Беше съвсем различен от мъжете, с които Кари обикновено излизаше. Изглеждаше много по-земен, не беше прекалено сериозен, но определено не беше и вятърничав. Помислих си, че ако двамата се задържат достатъчно дълго заедно, Трей ще се отрази добре на Кари.

Тримата изпихме две бутилки вино, изядохме две пици и изгледахме по-голямата част от „Разрушителят“, преди да си легна. Подканих Трей да остане да гледат „Гориво в кръвта“ и така да заформят минимаратон със Сталоун. След това отидох в стаята си и облякох черната секси нощничка, която бях получила за подарък като шаферка на една сватба. Нарочно пропуснах сатенените гащички, които вървяха с нея.

Оставих една свещ да свети за Гидиън и се строполих в леглото.

* * *

Когато се събудих, ясно долових аромата на Гидиън. Около мен бе съвсем тъмно. Светлините и шумовете на града оставаха зад звукоизолираните прозорци и плътните завеси.

Гидиън се плъзна върху мен подобно на сянка, голата му кожа бе приятно хладна. Прилепи устните си до моите и започна да ме целува бавно и дълбоко. Усетих вкус на мента, който се сливаше със собствения му уникално специфичен вкус. Плъзнах ръце по гладкия му мускулест гръб и разтворих крака, за да се настани между тях. Усещах тежестта му и това ме караше да се задъхвам и да горя от желание.

— Здрасти и на теб — едва промълвих, когато най-после ме остави да поема дъх.

— Следващия път ще дойдеш с мен — прошепна той с ниския си секси глас и лекичко ме гризна по врата.

— Така ли? — подразних го аз.

Той се присегна надолу, обхвана с ръка дупето ми, стисна го и ме повдигна с умело движение на бедрата си.

— Да, липсваше ми, Ева.

Прокарах пръсти през косата му, искаше ми се да мога да го видя.

— Не ме познаваш достатъчно дълго, че да ти липсвам.

— Само ти си мислиш така — подметна той, плъзна се надолу и зарови лице между гърдите ми. Изохках, когато устните му покриха зърното ми и започнаха да го смучат през сатенената нощница, движенията му накараха вагината ми да се присвива в спазми. Премести се към другата гърда и плъзна ръка под нощницата. Извих се като дъга, подлудена от магията на устните му, които се движеха по тялото ми. Езикът му се спря на пъпа ми, преди да се спусне надолу.

— Аз също съм ти липсвал — прошепна той с мъжко задоволство, докато върхът на средния му пръст се движеше по цепката между краката ми. — Усещам, че си влажна и готова да ме приемеш.

Вдигна краката ми и ги постави на раменете си, след това започна да лиже гънките на вулвата ми. Усещах езика му като горещо кадифе върху чувствителната ми плът. Ръцете ми сграбчиха чаршафа, а гърдите ми започнаха да се повдигат тежко, докато езикът му описваше кръгове около клитора ми, преди да докосне това свръхчувствително кълбо от нерви. Изстенах, раздвижих бедрата си, търсейки дяволското му мъчение, мускулите ми се напрегнаха от непреодолимото желание да свърша.

Леките дразнещи докосвания ме подлудяваха, бяха толкова силни, че да ме накарат да се гърча, но не и достатъчни, за да свърша.

— Гидиън, моля те!

— Още не.

Измъчваше ме, караше ме да стигам до ръба на оргазма и след това ме оставяше. Правеше го отново и отново, докато кожата ми плувна в пот, а сърцето ми започна да бие до пръсване. Езикът му се движеше умело и неуморно, майсторски се съсредоточаваше върху клитора ми, докато ме доведе до мига, в който едно-единствено движение би било достатъчно за оргазъм, и след това се насочваше надолу и проникваше в мен. Това нежно и плитко проникване ме влудяваше, движенията му върху чувствителната ми плът ме караха безсрамно да го моля.

— Моля те, Гидиън… Остави ме да свърша… трябва да свърша, моля те!

— Тихо, ангелче… ще се погрижа за теб.

Довърши ме толкова нежно, че оргазмът ме заля като огромна вълна, която се надигаше и се разплискваше в мен, заливайки ме с горещи пръски на удоволствие.

Сплете пръсти в моите и се надвеси над мен, приковавайки ме така, че да не мога да помръдна. Главата на члена му се доближи до влажния отвор на тялото ми, след това неумолимо влезе в мен. Изпъшках и размърдах бедра, за да поема силния тласък на огромния му пенис.

Гидиън дишаше тежко във врата ми, едрото му тяло се тресеше, докато внимателно проникваше.

— Толкова си мека и топла. Моята Ева. Моя си.

Обвих крака около бедрата му и така му позволих да навлезе още по-дълбоко, чувствах как мускулите му се движат под прасците ми, докато той доказваше на тялото ми, че може да го поеме целия, чак до корена.

Все още държеше ръцете ми, наведе се да ме целуне и започна бавно и умело да се движи напред-назад с равно неуморно темпо. Усещах всеки сантиметър от твърдия му като скала член, чувствах как с движенията си отново и отново ми показва, че притежава всеки сантиметър от моето тяло. Повтаряше ми го, докато не започнах да се задъхвам, да се мятам като обезумяла под него, ръцете ми изтръпнаха от силата, с която ме стискаше.

Шептеше ми горещи думи на възхита, казваше ми колко съм красива… колко добре се чувства в мен… как никога няма да спре… не може да спре. Свърших и извиках от облекчение, цялата се тресях в екстаз, а той веднага ме последва. Направи няколко бързи тласъка и шепнейки името ми, се изпразни в мен.

Отпуснах се безжизнено на матрака, бях потна, изтощена и изпълнена.

— Не съм приключил още — прошепна той заплашително и намести коленете си, за да увеличи силата на тласъците си.

Продължи да се движи в същото умерено темпо, като с всяко следващо движение заявяваше — твоето тяло съществува, за да ми служи.

Прехапах устни, опитах се да потисна стоновете на удоволствие, които можеха да нарушат тишината на нощта… и да издадат опасно дълбоките чувства, които започвах да изпитвам към Гидиън Крос.

12

На следващата сутрин Гидиън ме откри под душа. Влезе в голямата баня гол и прекрасен, с онази изискана елегантност в походката, на която се възхищавах от самото начало. Наблюдавах присвиването на мускулите му, докато се движеше, и зарязала всякакви преструвки, открито зяпнах в огромния пакет между краката му.

Въпреки горещата вода зърната на гърдите ми настръхнаха, а по кожата ми пробягнаха тръпки.

Той приближи и усмивката му бе доказателство, че много добре съзнава въздействието си. В отговор прекарах насапунисаните си ръце по цялото му тяло и след това започнах да го смуча с такъв ентусиазъм, че се наложи да се подпре с две ръце на стената на банята.

Дрезгавите му наставления продължаваха да звучат в главата ми, докато се обличах за работа. Постарах се да съм бърза, за да не му дам шанс да приключи с душа и да „ме скъса от чукане“, както се бе заканил точно преди мощно да се изпразни в устата ми.

Тази нощ не бе сънувал кошмари. Явно сексът действаше добре като успокоително и аз бях изключително щастлива от това.

— Надявам се, не си въобразяваш, че си успяла да ми се измъкнеш — заяви той, когато се присъедини към мен в кухнята, облечен в безупречен черен костюм на тънко райе. Пое чашата с кафе, която му подадох, а погледът му тежеше от купища нецензурни обещания. Гледах го в този строг и цивилизован костюм, а мислех за ненаситния мъжкар, който предишната вечер се беше вмъкнал в леглото ми. Пулсът ми се ускори. Бях леко протъркана, мускулите ми още потръпваха от изпитаното удоволствие и въпреки това мислех за още.

— Продължавай да ме гледаш по този начин — предупреди ме той, като небрежно се облегна на барплота и отпи от кафето си — и ще видиш какво ще ти се случи.

— Ще изгубя работата си заради теб.

— Ще ти намеря друга.

— Като каква? — изсумтях аз. — Като твоя сексробиня ли?

— Предложението не е никак лошо. Хайде да го обсъдим.

— Дявол — измърморих аз, изплакнах чашата си и я сложих в съдомиялната. — Готов ли си? Имам предвид за работа.

Той допи кафето си и аз протегнах ръка, за да взема чашата му, но той ме подмина и отиде да я изплакне сам. Обикновеният жест го направи да изглежда достъпен, отдалечи го от фантастичния образ, който никога не бих успяла да задържа.

Обърна се към мен:

— Искам тази вечер да те изведа на вечеря, а след това ще отидем у нас, в моето легло.

— Не искам да ти омръзна, Гидиън.

Той беше мъж, свикнал да е сам, мъж, който не бе имал значима физическа връзка от цяла вечност, ако изобщо някога е имал. Колко време ще мине, преди инстинктът му за бягство да проговори? Освен това наистина беше по-добре да не се появяваме като двойка пред обществото.

— Не се опитвай да си измислиш извинение — намръщи се той. — Остави ме сам да преценя.

Мислено се наругах за това, че съм го обидила. Виждах, че се старае, и трябваше да го подкрепя, вместо да го обезкуражавам.

— Нямах това предвид. Просто не искам да те окупирам напълно. Освен това трябва да…

— Ева — прекъсна ме той с въздишка, която сякаш го освободи от напрежението, — трябва да ми имаш доверие. Аз ти имам. Ако не беше така, сега нямаше да сме тук.

— Добре — кимнах аз и преглътнах. — Вечеря навън и после у вас. Нямам търпение.

* * *

Думите на Гидиън за доверието все още се въртяха в съзнанието ми, когато Google ме извести, че имам ново съобщение.

Този път снимките бяха повече от една. Всички статии и блогове бяха публикували по няколко снимки, на които се виждаше как двамата с Кари се прегръщаме на раздяла пред ресторанта, в който бяхме обядвали предния ден. В текстовете се изказваха предположения относно естеството на връзката ни, като в някои от тях се отбелязваше, че живеем заедно. Имаше намеци, че се опитвам да съблазня „милиардера плейбой Крос“, като едновременно с това не се отказвам от гаджето си — многообещаващ модел.

Разбрах причината за публикациите, когато сред снимките, на които бяхме двамата с Кари, видях и една снимка на Гидиън. Беше направена предната вечер, докато с Кари и Трей гледахме филми, а Гидиън уж беше на служебна вечеря. На снимката той и Магдалин Перес се усмихваха мило един на друг, а тя бе положила ръка върху неговата на излизане от ресторанта. Заглавията варираха от възхвали за способността на Гидиън да се обгражда с „ята от красавици“, до твърдения, че се опитва да удави мъката си от моята изневяра, като се среща с други жени.

„Трябва да ми имаш доверие.“

Затворих пощата, но сърцето ми продължи да бие като лудо, едва си поемах въздух. Усетих как ревността ме сграбчва. Знаех, че е невъзможно да е имал физически отношения с друга жена, както и че държи на мен, но мразех Магдалин с цялото си същество, беше ми дала достатъчно основание за това по време на разговора ни в онази тоалетна, и не можех да понеса да я виждам с Гидиън. Не можех да понеса и милия начин, по който той й се усмихваше, особено след поведението й към мен.

Отърсих се от всичко това. Затворих образа някъде в съзнанието си и се съсредоточих върху работата. Марк трябваше да се срещне утре с Гидиън, за да обсъдят началните идеи по кампанията на „Кингсман“, и моята задача бе да организирам обмена на информация между Марк и другите отдели.

— Здрасти, Ева. — Шефът ми надникна през вратата. — Със Стив отиваме да обядваме в „Брайънт парк грил“. Той пита дали ти се иска да дойдеш. Каза, че ще му е много приятно да те види отново.

— С удоволствие ще дойда.

Целият следобед започна да изглежда много по-приятен при перспективата да обядвам в един от любимите си ресторанти в компанията на двама приятни мъже. Това щеше да отклони мисълта ми от разговора за миналото, който се канех да проведа с Гидиън вечерта.

Очевидно с анонимността ми беше свършено. Трябваше да събера цялата си смелост и да разговарям с него, преди да отидем на вечеря. Преди отново да се появим заедно на публично място. Трябваше да знае на какъв риск се излага, ако започнат да свързват името му с моето.

Малко по-късно получих плик по вътрешната поща и реших, че са ми изпратили някаква закачка, свързана с рекламите на „Кингсман“. Оказа се, че е визитка на Гидиън, на която пишеше: „12 часа. Моят офис“.

— Така ли? — промърморих аз.

Подразни ме фактът, че нямаше нито поздрав, нито обръщение. За молба изобщо не можеше да се говори. А и как можех да забравя, че Гидиън не бе споменал, че е срещнал Магдалин предишната вечер?

Дали я беше поканил на среща вместо мен? Нали в крайна сметка това беше нейната роля — да е една от жените, с които се вижда извън хотелската стая. Обърнах визитката на другата страна и написах същия брой думи, без да се подписвам.

„Съжалявам. Имам други планове.“

Доста невъзпитан отговор, но той си го заслужаваше. Точно в дванайсет без петнайсет двамата с Марк се отправихме към фоайето на сградата. Направо побеснях, когато охраната ме спря, а един от гардовете се обади на Гидиън, за да му съобщи къде се намирам.

— Да вървим — подканих Марк и се отправих към въртящата се врата, без да обръщам внимание на молбите на охранителя да изчакам.

Никак не ми бе приятно да поставям човека в такава ситуация.

Видях Ангъс и бентлито, паркирано отпред, и в същия момент чух как Гидиън извика името ми, гласът му изплющя като камшик. Обърнах се, а той ни настигна на тротоара. Лицето му беше напълно безизразно, а погледът — леден.

— Отивам на обяд с шефа си — заявих аз и вирнах брадичка.

— Къде ще бъдете, Герити? — попита Гидиън, без да сваля поглед от мен.

— В „Брайънт парк грил“.

— Ще се погрижа да стигне дотам.

С тези думи той ме хвана здраво за ръката и ме поведе към задната врата на бентлито, която Ангъс вече бе отворил. Гидиън се пъхна след мен, буквално избутвайки ме навътре. Оправих тясната си рокля.

— Какво правиш? Освен че ме поставяш в неудобно положение пред шефа ми.

Той прехвърли ръката си през облегалката зад гърба ми и се наведе към мен.

— Кари влюбен ли е в теб?

— Какво? Не, разбира се!

— Спала ли си с него?

— Да не си полудял? — Почувствах се ужасно унижена.

Хвърлих поглед към Ангъс, който се правеше на глух отпред.

— Върви по дяволите, „плейбойче, заобиколено от ято красавици“.

— Значи си видяла снимките.

Бях толкова бясна, че едва си поемах въздух. Що за наглост? Извърнах глава, исках да се отърва от него и от идиотските му обвинения.

— Кари ми е като брат и ти много добре го знаеш.

— Но какво е неговото отношение към теб? Снимките са доста ясни, Ева. Не е трудно да разпознаеш любовта, когато я видиш.

Ангъс намали, за да даде път на група пешеходци, пресичащи улицата, а аз отворих вратата и се обърнах през рамо към Гидиън, така че добре да види изражението на лицето ми.

— Очевидно последното не важи за теб.

Затръшнах вратата и тръгнах бързо, водена от справедливия си гняв. Бях положила неимоверни усилия да потисна ревността си и да не задам въпросите, които ме вълнуваха, и какво получих в замяна? Един безумно вбесен Гидиън.

— Ева, спри веднага.

Показах му среден пръст зад гърба си и изтичах по стълбите към зеленината и спокойствието на Брайънт парк. В момента, в който пресякох тротоара и влязох вътре, се озовах в съвсем различен свят. Истински оазис в сърцето на града, Брайънт парк бе градина, разположена зад една красива стара библиотека, над която се издигаха зданията на съвременните небостъргачи. Тук времето сякаш е спряло, чува се само невинен детски смях от въртележката наблизо, а книгите са най-желаната компания.

За мое най-голямо нещастие, красивият трол от другия свят ме последва и в този. Гидиън ме хвана през кръста.

— Не бягай — изсъска той в ухото ми.

— Държиш се като побъркан.

— Може би защото ти ме побъркваш. — Ръцете му ме стиснаха като менгеме. — Ти си моя. Кажи ми, че Кари е наясно с това.

— Както Магдалин е наясно, че си мой. — В мига, в който го казах, ми се прииска да си отхапя езика. — Правиш сцени.

— Можехме да обсъдим това в кабинета ми, ако не беше такъв инат.

— Казах ти, че имам други планове, глупако. И в момента ти ги проваляш. — Гласът ми потрепери и в очите ми избиха сълзи, когато усетих погледите на хората наоколо. Щях да си изкарам уволнение за това, че предизвиквам сцени. — Прецакваш всичко!

Гидиън моментално пусна ръката ми, но все пак обхвана раменете ми, така че да не мога да избягам, и ме извърна към себе си.

— Господи! — Той ме притисна и зарови устни в косата ми. — Не плачи. Толкова съжалявам.

Ударих с юмрук гърдите му, но ефектът бе все едно блъснах ръката си в стена.

— Какъв ти е проблемът? Значи ти можеш да излизаш с онази злобна кучка, която ме нарича курва и си въобразява, че ще се омъжи за теб, а аз не мога да обядвам с близък приятел, който от самото начало е на твоя страна?

— Ева — той сложи ръка на тила ми и притисна бузата си до слепоочието ми, — Маги случайно беше в същия ресторант, в който вечерях с деловите си партньори.

— Не ме интересува. Говориш ми какво било изписано на лицето на Кари. А на твоето лице… Как можеш да я гледаш по този начин след всичко онова, което тя ми наговори?

— Ангелче… — Устните му започнаха страстно да се движат по лицето ми. — Изглеждах така, защото мислех за теб. Маги ме настигна точно когато излизах от ресторанта и й казах, че се прибирам вкъщи при теб. Не мога да контролирам изражението си, когато си представям, че двамата сме заедно.

— Може би очакваш да ти повярвам, че се е усмихнала, когато си й казал всичко това?

— Поръча ми да те поздравя, но прецених, че няма да го приемеш добре, а по никакъв начин не исках да си разваляме вечерта заради нея.

Пъхнах ръцете си под сакото му и го прегърнах през кръста.

— Трябва да поговорим. Тази вечер, Гидиън. Трябва да ти кажа някои неща. Ако някой журналист се сети да погледне на точното място и късметът му проработи… Трябва да държим връзката си в тайна или да я прекратим. И в двата случая ще е по-добре за теб.

Гидиън обви лицето ми в ръце и притисна челото си до моето.

— Не приемам нито едно от двете. Какъвто и да е проблемът, ще го изясним довечера.

Повдигнах се на пръсти и притиснах устните си в неговите. Езиците ни се докоснаха в дълбока и страстна целувка. Смътно съзнавах, че около нас има хора, до мен достигаха многобройни откъслечни разговори, както и шумът от непрестанния трафик, но всичко това нямаше значение, защото се чувствах на сигурно място в прегръдката на Гидиън. И знаех, че и той ме иска там. Този мъж едновременно ме измъчваше и ми доставяше огромно удоволствие, а променливите му настроения и избухливи страсти можеха спокойно да съперничат на моите собствени.

— Ето така — каза той и прокара пръсти по бузата ми. — Нека всички да видят това.

— Изобщо не ме слушаш, ти, откачен инатливко! Трябва да тръгвам.

— Довечера ще тръгнем заедно от работа.

Той се отдръпна, без да пуска ръката ми, докато разстоянието не раздели преплетените ни пръсти.

Обърнах се към обвития в бръшлян ресторант и видях, че Марк и Стивън ме чакат на входа. Бяха доста странна двойка — Марк в изискан костюм, а Стивън в изтъркани дънки и с ботуши.

Стивън беше пъхнал ръце в джобовете си, а по красивото му лице се бе разляла широка усмивка.

— Идваше ми да изръкопляскам. Това беше много по-добро от всяка романтична комедия!

Усетих, че се изчервявам, и пристъпих неспокойно от крак на крак.

Марк отвори вратата на ресторанта и ми направи знак да вляза.

— Май трябва да забравиш предишните ми приказки за Крос.

— Благодаря ти, че няма да ме уволниш — отговорих аз сухо, докато чакахме да потвърдят резервацията ни. — Или поне ще ме нахраниш преди това.

Стивън ме потупа по рамото.

— Марк не може да си позволи да те загуби.

Марк дръпна стола ми и се усмихна.

— Как иначе ще информирам Стивън за любовния ти живот? Той е вманиачен фен на сапунените сериали. Обожава любовните драми.

— Шегуваш се — изсумтях аз.

Стивън прокара ръка по брадата си и се усмихна.

— Няма начин да ме накарате да призная. Всеки си има своите тайни.

Устните ми се извиха в усмивка, но всъщност с болка си спомних тайните, които аз самата пазех, и колко малко време оставаше, преди да ми се наложи да ги разкрия.

* * *

В пет часа все още се опитвах да събера сили за това, което ми предстоеше. Бях напрегната и мрачна, когато се качихме в бентлито, и тревогата ми нарасна още повече, когато усетих, че Гидиън внимателно изучава профила ми, обърнат на другата страна. Когато вдигна ръката ми и я доближи до устните си, ми се прииска да заплача. Все още не можех да се съвзема след скандала ни в парка, а това беше най-малкият проблем, с който трябваше да се справим.

Не си казахме нито дума, докато пътувахме към апартамента му.

Когато влязохме, той ме преведе през огромния, изящно обзаведен хол и се озовахме в спалнята. Върху леглото лежаха една прекрасна коктейлна рокля с цвета на очите му и дълъг до земята черен копринен халат.

— Вчера преди вечеря имах малко време и се разходих по магазините — обясни той.

Това за миг разсея мрачното ми настроение, стана ми мило, че бе мислил за мен.

— Благодаря ти.

Той остави чантата ми на един стол пред тоалетката.

— Искам да се чувстваш добре. Можеш да облечеш халата или нещо от моите дрехи. Ще отворя бутилка вино и ще се настаним удобно. Можем да поговорим, когато си готова.

— Бих искала да взема един бърз душ.

Искаше ми се да мога да отделя случилото се в парка от това, което имах да му кажа, за да можем да обсъдим всеки един проблем поотделно, но като че ли нямах избор. С всеки изминал ден ставаше все по-вероятно някой друг да съобщи на Гидиън това, което аз сама трябваше да му кажа.

— Както искаш, ангелче. Чувствай се като у дома си.

Събух обувките си и влязох в банята. Знаех, че мълчанието ми го тревожи, но не трябваше да започвам да говоря, преди да успея да се овладея. Останах под душа дълго, в опит да установя контрол над чувствата си. За съжаление, това ме накара да си спомня случилото се тази сутрин. Дали това не беше първото ни и последно влизане под душа заедно?

Когато най-после бях готова, заварих Гидиън прав до дивана в хола. Беше свалил костюма си и бе облякъл черно копринено долнище от пижама, смъкнато доста под кръста му. Не носеше абсолютно нищо друго. В камината гореше огън, а върху ниската масичка стоеше кофичка с лед, в която бе поставена бутилката вино. В средата на масата блестяха няколко свещи с цвят на слонова кост, златистият им пламък и огънят в камината бяха единственото осветление в стаята.

— Извинявай — казах аз, застанала на прага, — търся Гидиън Крос, мъжа, който не си пада по романтиката.

Той се засмя стеснително с момчешката усмивка, която бе в пълен контраст с мъжествения сексапил на голото му тяло.

— Не гледам така на нещата. Просто се опитвам да отгатна какво би ти доставило удоволствие, правя го и се надявам да се получи.

— Ти ми доставяш удоволствие.

Тръгнах към него, полите на черния халат се вееха около краката ми. Хареса ми това, че пижамата, която бе облякъл, подхождаше на дрехата, която ми бе подарил.

— И аз искам да е така — заяви той замислено. — Опитвам се.

Застанах пред него и вперих поглед в красивото му лице. Имаше нещо толкова секси в начина, по който крайчетата на косата му докосваха раменете. Прокарах длани по бицепсите му, стиснах леко твърдите мускули, след това се приближих и притиснах лице до гърдите му.

— Хей, какво има? — промърмори той и обви ръцете си около мен. — Ядосана си, че се държах като пълен задник на обяд? Или се притесняваш от това, което трябва да ми кажеш? Кажи ми какво има, Ева, за да мога да те успокоя, че всичко ще е наред.

Зарових нос в гърдите му, усещах как острите косъмчета гъделичкат бузата ми и вдишвах познатата успокояваща миризма на неговата кожа.

— Седни. Трябва да ти разкажа някои неща за себе си. Ужасни неща.

Гидиън ме пусна неохотно и аз се отдръпнах от него. Подвих крака и седнах на дивана. Той наля от златистото вино в две чаши и се настани до мен. Наведе се, прехвърли едната си ръка върху облегалката на дивана, взе виното си в другата и ми посвети цялото си внимание.

— Добре. Започвам.

Поех дълбоко въздух, преди да заговоря. Пулсът ми беше така ускорен, че се чувствах леко замаяна. Не си спомнях кога за последен път съм била толкова нервна и притеснена.

— Майка ми и баща ми никога не са сключвали брак. Не знам как точно са се запознали, защото и двамата не обичат да говорят за това. Знам, че майка ми произхожда от богато семейство. Не толкова богато, колкото това на съпруга, който си е избрала, но все пак доста заможно. Участвала е в бала на дебютантките, сещаш се, цялата церемония с бялата рокля и представянето пред обществото. След като забременяла с мен, семейството й се отказало от нея, но тя ме задържала. — Сведох поглед към чашата си. — Наистина й се възхищавам за това. Доста са я притискали да се отърве от бебето — от мен, но въпреки това ме е родила. Което е очевидно.

Той прокара пръсти през влажната ми коса.

— Извадил съм късмет.

Стиснах дланта му и целунах кокалчетата на пръстите, след това сложих ръката му в скута си.

— Дори с дете майка ми успяла да се омъжи за милионер. Бил останал вдовец и имал син, само две години по-голям от мен, така че този брак бил идеален и за двамата. Той пътуваше много и рядко се задържаше вкъщи, а майка ми харчеше парите му и се грижеше за възпитанието на сина му.

— Разбирам стремежа на хората да притежават пари, Ева — промърмори Гидиън. — Аз също изпитвам нужда да ги имам. Парите ми дават усещането за сила. И сигурност.

Погледите ни се срещнаха. Като че ли нещо премина между нас с това малко признание. Стана ми по-лесно да изрека следващите думи:

— Бях на десет, когато доведеният ми брат ме изнасили за пръв път.

Столчето на чашата в ръката му се счупи. Последвалото движение бе толкова бързо, че една го забелязах, но той успя да притисне остатъка от чашата до бедрото си, за да не се разлее съдържанието.

Изправи се на крака и аз веднага го последвах.

— Поряза ли се? Добре ли си?

— Добре съм — отвърна рязко той.

Отиде в кухнята и изхвърли чашата, разбивайки я на още стотици парчета. Аз оставих внимателно своята чаша на масата. Ръцете ми трепереха. Чух го, че отваря и затваря някакви шкафове. След няколко минути се върна с малка чаша с някаква тъмна течност в ръка.

— Седни, Ева.

Вперих поглед в него. Държеше се сковано, погледът му беше леден. Прокара ръка през лицето си и каза малко по-меко:

— Седни… моля те.

Усетих как коленете ми се подкосяват и седнах на края на дивана, като загърнах халата плътно около себе си.

Гидиън остана прав и отпи голяма глътка от питието си.

— Каза „първия път“. Колко пъти се е случвало?

Поех дълбоко въздух, опитах се да се успокоя.

— Не знам. Не ги броях.

— Каза ли на някого? Каза ли на майка си?

— Не. Господи, ако знаеше, тя щеше да ме измъкне от там. Но Нейтън направи така, че да ме е страх да й кажа. — Опитах се да преглътна и премигнах от болка, сякаш някой бе стиснал пресъхналото ми гърло. Когато отново успях да проговоря, гласът ми звучеше като шепот. — Имаше моменти, когато беше толкова зле, че бях готова да й кажа, без да се интересувам от последствията, но той разбра. Нейтън усети, че съм готова да го направя. Затова счупи гръбнака на котката ми и я остави мъртва в леглото ми.

— Господи! — Гидиън дишаше тежко. — Той не е бил просто извратен, бил е луд. Само като си помисля, че те е докосвал… Ева.

— Прислугата вероятно е знаела — продължих аз безизразно, вперила поглед в скръстените си ръце. Исках да приключа с това, да разкажа всичко, за да мога отново да го погреба дълбоко в съзнанието си, където не можеше да ме докосне в ежедневието. — Това, че и те не казваха на никого, ме караше да мисля, че и те се страхуваха. Бяха възрастни хора и се страхуваха. А аз бях дете. Какво можех да направя аз, при положение че те не правеха нищо?

— Как се отърва от него? — попита той с дрезгав глас. — Кога приключи всичко?

— Когато бях на четиринадесет. Мислех, че ми е дошъл цикълът, но получих кръвоизлив. Майка ми се уплаши и ме заведе в спешното. Бях направила спонтанен аборт. По време на прегледа откриха следи от… други травми. Белези по вагината и ануса…

Гидиън шумно остави чашата си в края на масата.

— Съжалявам — прошепнах аз, вече започваше да ми се гади. — Бих искала да ти спестя подробностите, но се страхувам, че някой може да се добере до тези факти. От болницата информираха Службата за закрила на детето, че става въпрос за сексуално насилие. Всичко това е записано в архивите им, които не са публично достояние, но има хора, които знаят цялата история. Когато мама се омъжи за Стантън, той се погрижи нищо да не излезе наяве, плати, за да се подпишат договори за поверителност… такива неща. Но ти имаш право да знаеш, че това може да се разчуе и да те постави в неудобно положение.

— Неудобно положение? — сопна се той. Целият се тресеше от гняв. — Неудобството няма нищо общо с чувствата, които изпитвам в момента.

— Гидиън…

— Ще съсипя кариерата на всеки журналист, който се осмели да напише нещо по въпроса, а след това ще унищожа издателството, което посмее да издаде статията му. — Беше толкова ядосан, че пламтеше от гняв. — Ще открия изрода, който ти е причинил тази болка, Ева, където и да е, и ще го накарам да съжалява, че е жив.

Тръпка премина през тялото ми, защото повярвах, че наистина ще изпълни заканата. Видях го, изписано на лицето му. Усетих го в гласа му, в енергията, която струеше от него, в мрачната му решителност. Той не просто изглеждаше тъмен и опасен. Гидиън бе човек, свикнал да получава това, което иска, без значение на каква цена.

Изправих се.

— Той не заслужава усилията ти, нито пък времето ти.

— Ти ги заслужаваш. По дяволите! Всичко да върви по дяволите!

Приближих се до камината, имах нужда да се стопля.

— Освен това става въпрос и за пари. Ченгетата и журналистите винаги вървят след парите. Някой би се запитал защо след първия си развод майка ми получи два милиона долара, а дъщеря й от предишна връзка — пет милиона. — Усетих, че в стаята е настъпила пълна тишина. — Разбира се — продължих аз, — тези кървави пари сигурно значително са се увеличили през изминалите години. Никога не съм ги пипала, но Стантън управлява вложенията ми, а не е тайна, че всичко, до което се докосне той, се превръща в злато. Ако някога ти е минавало през ума, че съм с теб заради парите ти…

— Замълчи.

Обърнах се към него. Вгледах се в лицето му, в очите. Видях състрадание и ужас. Но най-много ме заболя от това, което не видях.

Най-големият ми кошмар се беше сбъднал. Страхувах се, че миналото ми може да унищожи привличането, което изпитва към мен. Бях споделила с Кари, че Гидиън може да реши да остане с мен, воден от грешните мотиви. Че може да остане до мен, но в крайна сметка да го загубя.

Изглежда, точно това се беше случило.

13

Затегнах колана на копринения си халат, за да почувствам поне малко сигурност.

— Ще се облека и си тръгвам.

— Какво? — Гидиън ме изгледа гневно. — Къде отиваш?

— Вкъщи. — Бях изморена до смърт. — Мисля, че ти трябва време, за да осмислиш всичко, което ти казах.

Той скръсти ръце.

— Можем да го направим заедно.

— Според мен не можем. — Вдигнах високо брадичка, тъгата вземаше надмощие над срама и огромното ми разочарование. — Не и докато ме гледаш с такова съжаление.

— По дяволите, Ева, не съм направен от камък! Щеше да е нечовешко, ако не ми пукаше.

Емоциите, които от обяд се трупаха в мен, пронизаха с болка гърдите ми и избухнаха с неочаквана ярост:

— Не ми трябва проклетото ти съжаление!

Той прокара ръце през косата си.

— Какво, по дяволите, искаш тогава?

— Теб! Искам теб.

— Но аз съм твой. Колко пъти трябва да ти го казвам?

— Думите не означават абсолютно нищо, когато поведението ти е съвсем различно. Искаш ме от момента, в който се видяхме за пръв път. Винаги щом ме погледнеш, става ясно, че искаш да ме скъсаш от чукане. Но вече не е същото, Гидиън. — Очите ми горяха от напиращите сълзи. — Погледът ти… вече не е същият.

— Не говориш сериозно. — Гледаше ме така, сякаш се бях превърнала в двуглаво чудовище.

— Не знам дали осъзнаваш как се чувствам при мисълта, че ме желаеш. — Обвих тялото си с ръце, покривайки гърдите си. Изведнъж имах чувството, че съм гола в най-лошия смисъл на думата. — Тази мисъл ме кара да се чувствам красива. Да се чувствам силна и жива. Не мога да остана с теб, ако вече не ме желаеш по същия начин.

— Ева, аз… — Гласът му заглъхна. Беше намръщен и далечен, ръцете му бяха свити в юмруци.

Развързах колана на халата и той се свлече около краката ми.

— Погледни ме, Гидиън. Погледни тялото ми. Това е същото тяло, на което не можеше да се наситиш предишната нощ. Същото тяло, което желаеше така отчаяно, че ме заведе в онази отвратителна хотелска стая. Ако не го искаш вече… ако не се възбуждаш, докато го гледаш…

— Това достатъчно ли ти е?

Той смъкна долнището на пижамата си и пред мен се разкри възбуденият му член, по който се виждаха множество набъбнали вени.

Спуснахме се един към друг едновременно. Устните ни се сляха, а той ме повдигна и аз обвих бедрата му с крака. Препъна се и двамата се устремихме към дивана, преди той да протегне ръка и да поеме тежестта на телата ни.

Лежах по гръб под него, хлипах останала без дъх, а той коленичи на пода и пусна език между краката ми. Беше груб и нетърпелив, нямаше и следа от предишната му нежност, но се радвах, че е така. После се наведе над мен и вкара члена си. Все още не се бях овлажнила достатъчно и изстенах от парещата болка. В следващия момент почувствах палеца му върху клитора си, масажираше ме с кръгови движения и бедрата ми започваха бурно да се повдигат.

— Да! — простенах аз и забих нокти в гърба му. Вече не се държеше ледено. Целият пламтеше. — Чукай ме, Гидиън! Чукай ме здраво!

— Ева.

Устните му покриха моите. Той стисна косата ми в юмрука си и ме задържа неподвижно, движенията му ставаха все по-силни и по-дълбоки. Ритна облегалката на дивана с единия си крак и проникна още по-навътре в мен, целият устремен към оргазъм с някаква сляпа свирепост.

— Моя… моя… моя…

Ритмичните удари на тежките му тестиси по задните ми части и повтаряното като мантра желание да ме притежава ме накараха да полудея от страст. Усещах как с болката на всяко парещо проникване вагината ми се стяга и възбудата нараства все повече.

Той свърши с дълго дрезгаво стенание. Тялото му се разтресе и той се изпразни в мен.

Държах го в прегръдките си, докато свършваше, галех го по гърба и трескаво целувах раменете му.

— Чакай — каза той, подпъхна ръцете си под мен и притисна гърдите ми до своите. Повдигна ме, седна на дивана, а аз бях в скута му, обхванала слабините му с двата си крака. Бях влажна и лепкава след неговия оргазъм и той съвсем лесно проникна отново в мен. Махна с ръце косата от лицето ми и избърса сълзите ми на облекчение. — Винаги се възбуждам, когато те видя, винаги те искам. Направо полудявам при мисълта за теб. Ако нещо можеше да промени това, щеше да го направи далеч преди да стигнем дотук. Разбра ли ме?

Прегърнах го през кръста.

— Да.

— Сега е твой ред да покажеш, че все още ме искаш. — Лицето му бе зачервено и потно, очите му — тъмни и неспокойни. — Трябва да съм сигурен, че след като загубих контрол, не съм загубил и теб.

Свалих ръцете му от лицето си и ги поставих върху гърдите си. Той ги обхвана нежно, а аз се подпрях на раменете му и раздвижих бедрата си. Членът му беше започнал да омеква, но бързо се втвърди под моите движения. Гидиън масажираше и подръпваше гърдите ми и по цялото ми тяло се разляха вълни от удоволствие. Извиках, когато ме притисна до себе си и обхвана с устни възбуденото зърно, тялото ми се възпламени в желание за още.

Стегнах мускулите на бедрата си и се надигнах леко. Затворих очи и се съсредоточих върху онова, което усещах, докато членът му се изплъзваше от мен, в следващия момент прехапах устни, защото той се надигна и отново го вкара навътре.

— Точно така — измърмори, а езикът му достигна до другата ми гърда и притисна възбуденото твърдо връхче. — Искам да свършиш, докато ме яздиш така.

Раздвижих бедрата си, усещането, че ме изпълва изцяло, беше прекрасно. Не изпитвах нито срам, нито съжаление, докато се движех нагоре-надолу по възбудения му член, променяйки ъгъла така, че набъбналата му главичка да ме докосва точно там, където исках.

— Гидиън — едвам изрекох аз. — О, да… Моля те…

— Толкова си красива. — Той хвана с една ръка задната част на врата ми, а другата постави на кръста ми, надигна се и влезе още по-дълбоко в мен. — Толкова си секси. Ще свърша още веднъж. Виж какво правиш с мен, Ева. Никога не мога да ти се наситя.

Започнах лекичко да скимтя, дълбоките ритмични движения караха сладкото напрежение в мен да нараства все повече. Дишах дълбоко, като обезумяла, и все по-бързо движех бедрата си. Протегнах се между краката си и с върха на пръстите започнах да масажирам клитора си, ускорявайки оргазма.

Той пое дълбоко въздух, отметна глава назад върху облегалката на дивана и жилите на врата му се изпънаха.

— Усещам, че скоро ще свършиш. Ставаш толкова топла и тясна, толкова ненаситна.

Гласът и думите му ме възбудиха още повече. Изкрещях, когато първата вълна на удоволствието ме обля, после отново, докато тялото ми се разкъсваше от спазми, а мускулите на вагината ми се свиваха и разпускаха около възбудения му член.

Той стисна зъби и задържа, докато спазмите ми не отминаха, след това повдигна бедрата ми с мощен тласък. Веднъж, после още веднъж. При третото дълбоко проникване изкрещя името ми и топлата му сперма се разля в мен, потапяйки завинаги и последните ми страхове и съмнения.

* * *

Не знам колко дълго останахме да лежим на дивана така — свързани и притиснати един в друг. Главата ми почиваше на неговото рамо, докато той галеше гърба ми. Гидиън притисна устни до слепоочието ми и прошепна:

— Остани.

— Добре.

Прегърна ме.

— Толкова си смела, Ева. Толкова силна и открита. Ти си истинско чудо. Моето чудо.

— Чудо на модерната психотерапия може би — казах аз с насмешка и започнах да си играя с прекрасната му коса. — И въпреки терапията доста дълго време изобщо не бях на себе си. И досега има неща, които отключват спомените. Не знам дали някога ще го преодолея напълно.

— Господи! Как ти се нахвърлих в началото… Можех да проваля всичко между нас още преди да е започнало. А и онази благотворителна вечеря… — Той потръпна и зарови лице в косата ми. — Не ми позволявай да съсипя всичко, Ева. Не ме оставяй да те прогоня.

Вдигнах глава и вперих поглед в лицето му. Беше невероятно красив. Толкова, че понякога ми бе трудно да го приема.

— Не можеш да съобразяваш всяка своя дума и постъпка с това, което Нейтън ми е причинил преди години. Това ще ни раздели, ще ни съсипе.

— Не говори така. Дори не си го и помисляй.

Погалих с пръсти смръщените му вежди.

— Иска ми се никога да не ти бях казвала. Иска ми се да не се налагаше да го знаеш.

Той хвана ръката ми и притисна връхчетата на пръстите ми до своите устни.

— Трябва да знам всичко, всяка част от теб, всяка подробност, вън и вътре в теб.

— Една жена винаги трябва да си има тайни — подразних го аз.

— Ти няма да имаш тайни от мен. — Той стисна косата ми с една ръка, а с другата обгърна бедрата ми, притисна ме до себе си, напомняйки — като че ли изобщо можех да забравя — че все още е в мен. — Ще те притежавам, Ева. Така е справедливо, защото ти вече притежаваш мен.

— Ами твоите тайни, Гидиън?

В този момент лицето му се покри от безизразна маска, промяната настъпи толкова бързо и лесно, сякаш му беше втора природа.

— Когато те срещнах, започнах от самото начало. Всичко, което си мислех, че съм, всичко, от което си представях, че се нуждая… — Той поклати глава. — Двамата заедно ще разберем кой съм аз, Ева. Ти си единственият човек, който ме познава.

Но аз не го познавах. Не истински. Откривах го малко по малко, сглобявайки парченце по парченце, но в много отношения той все още бе пълна загадка за мен.

— Ева… Просто ми казвай какво искаш… — Той замълча и преглътна. — Ще се науча, ако ми дадеш шанс. Само недей… Не ме изоставяй.

Господи! Можеше да ме обезоръжи толкова лесно. Няколко думи, отчаян поглед и бях готова. Докоснах лицето, косата, раменете му. Той пазеше дълбоки белези от миналото — също като мен, но нямах представа от какво са.

— Трябва да ми обещаеш нещо, Гидиън.

— Разбира се, само кажи какво.

— Обещай ми, че всеки ден ще ми разкриваш по нещо за себе си. Нещо, което не знам, и което отразява истинската ти същност, независимо колко е дребно. Обещай ми, че ще го направиш.

Той ме изгледа внимателно.

— И аз избирам какво да е то? — Кимнах, макар да не бях много сигурна какво точно очаквах да получа. — Добре — въздъхна той.

Целунах го нежно и така безмълвно му благодарих.

Той потърка носа си в моя и заяви:

— Хайде да вървим на вечеря. Или предпочиташ да поръчаме храна тук?

— Сигурен ли си, че е добре да излизаме?

— Искам да изляза на среща с теб.

Нямаше как да откажа на предложението му, след като знаех каква огромна стъпка представлява то за него. Всъщност беше голяма стъпка и за двама ни, като се има предвид каква катастрофа се оказа последната ни среща.

— Звучи много романтично. И неустоимо.

За награда получих щастливата му усмивка и още един споделен душ. Харесваше ми интимността на жестовете, когато миех тялото му и когато дланите му се спускаха по моето. Взех ръката му, сложих я между краката си и вкарах два от пръстите му в мен, видях топлината в очите му, когато усети лепкавата течност, която бе оставил вътре.

Целуна ме и прошепна:

— Моя.

Дума, която ме накара да обхвана члена му с ръце и да прошепна същото.

Отидохме в спалнята, взех новата си синя рокля от леглото и я прегърнах.

— Ти ли я избра, Гидиън?

— Да. Харесва ли ти?

— Прекрасна е — усмихнах се аз. — Майка ми твърди, че имаш отличен вкус… като изключим предпочитанието ти към брюнетките.

Той се обърна и ме погледна за миг, преди прекрасният му стегнат задник да изчезне в дрешника.

— Какви брюнетки?

— Не се преструвай.

— Погледни в горното дясно чекмедже — извика той.

Дали не се опитваше да отклони мислите ми от всички онези брюнетки, с които го бях виждала на снимки, включително от Магдалин?

Оставих роклята на леглото и отворих чекмеджето. Вътре имаше няколко комплекта бельо, всичките в мой размер, но в най-различни цветове. Имаше и все още неразопаковани копринени чорапи и жартиери.

Погледнах Гидиън, който се появи с дрехите си в ръка.

— Значи си имам чекмедже?

— Имаш три в скрина и две в банята.

— Гидиън — усмихнах се аз, — обикновено трябва да минат няколко месеца, преди да получа право на собствено чекмедже.

— Ти откъде знаеш? — попита той и остави дрехите си на леглото. — Живяла ли си с друг мъж, освен с Кари?

Изгледах го продължително.

— Да имаш чекмедже не означава, че живееш с някого.

— Това не е отговор.

Той се приближи и леко ме бутна настрани, за да си извади боксерки.

Усетих, че се затваря в себе си и настроението му се разваля, затова отговорих, преди да успее да се отдалечи от мен:

— Не, не съм живяла с друг.

Гидиън се наведе, целуна ме леко по челото и отново отиде до леглото. Спря там и застана с гръб към мен.

— Искам нашата връзка да означава за теб много повече, отколкото която и да е от връзките ти досега.

— Тя означава. Много, много повече — отвърнах аз и стегнах възела на хавлията между гърдите си. — Но имам известни проблеми с това. Всичко се случва доста бързо. Може би прекалено бързо. Все ми се струва, че е прекалено хубаво, за да е истина.

Той се обърна към мен.

— Може би си права. Ако е така, напълно го заслужаваме.

Отидох до него и той ме прегърна. Намирах се точно там, където исках — в обятията му.

— Никак не ми е приятна мисълта, че чакаш връзката ни да свърши — каза той и ме целуна по косата. — Точно това правиш, нали? Поне така прозвучаха думите ти.

— Съжалявам.

— Трябва да направим така, че да се почувстваш сигурна. — Той прокара пръстите си през косата ми. — Как да го постигнем?

Поколебах се за миг и след това предложих:

— Искаш ли да отидем заедно на терапия за двойки?

Пръстите му спряха да ме галят. Замълча за момент, поемаше дълбоко въздух.

— Помисли си за това — помолих го аз. — Просто проучи като начало, виж за какво става въпрос.

— Толкова ли съм зле? Имам предвид по отношение на нас, толкова ли прецаквам нещата?

Отдръпнах се и го изгледах.

— Не, Гидиън. Ти си идеален. Поне за мен си идеален. Луда съм по теб. Мисля, че си…

Той ме целуна.

— Ще го направя. Ще отидем заедно.

В този миг го обичах. Безумно. Обичах го и в мига след това. Както и по време на пътуването към романтичната среща, която се оказа прекрасна вечеря в „Маса“, един от най-скъпите суши ресторанти в света. В заведението имаше само още две заети маси, а персоналът поздрави Гидиън по име. Храната бе невероятно вкусна, виното — толкова скъпо, че ако знаех цената му, сигурно нямаше да мога да преглътна. Гидиън бе магнетично чаровен, спокоен и прелъстителен, а аз се чувствах красива в роклята, която ми беше подарил, и бях в отлично настроение. Той беше узнал най-тъмната ми тайна и все още беше с мен.

Пръстите му галеха рамото ми… описваха кръгове по шията ми… плъзгаха се надолу по гърба ми. Целуваше ме по слепоочието и минаваше зад ухото ми, леко докосвайки с език чувствителната кожа. Пъхна ръка под масата и ме стисна за бедрото, след това постави дланта си зад коляното. Усещах присъствието му толкова силно, че цялата треперех. Желаех го така безумно, че болеше.

— Как се запозна с Кари? — попита той и ме погледна над ръба на чашата.

— По време на групова терапия.

Поставих ръката си върху неговата, за да спра движението й нагоре по крака ми, усмихнах се, когато видях палавия поглед в очите му.

— Баща ми е ченге и беше чул за един лекар с необичаен подход към проблемни хлапета, каквото бях и аз. Кари също ходеше при доктор Травис.

— Необичаен подход ли? — усмихна се Гидиън.

— Доктор Травис не прилича на никой от психоаналитиците, при които съм ходила. Беше пригодил един стар физкултурен салон за свой кабинет, а политиката му към „неговите хлапета“ беше да държи вратата си винаги отворена за тях. Много повече ми харесваше да се мотая там, отколкото да лежа на кушетката. Освен това имаше едно желязно правило — „Без глупости“. Нужна бе пределна откровеност и от двете страни, или той ужасно се ядосваше. Винаги съм харесвала това, че му пука достатъчно, за да вложи емоции.

— Защо избра университета в Сан Диего? Защото баща ти живее в Южна Калифорния?

Устата ми неволно трепна — поредното късче информация, което знаеше за мен, без аз самата да съм го споделяла.

— Какво още си изровил за мен?

— Всичко, до което успях да се добера.

— Искам ли да знам до какво си се добрал?

Той вдигна ръката ми към устните си и я целуна.

— По-скоро не.

Поклатих ядосано глава.

— Да, точно заради това отидох в университета в Сан Диего. Когато бях малка, не прекарвах много време с баща си. Освен това майка ми направо ме задушаваше.

— И никога не каза на баща си какво се е случило?

— Не. — Завъртях столчето на чашата между пръстите си. — Знаеше, че съм проблемно хлапе с комплекси и ниско самочувствие, но не знаеше абсолютно нищо за Нейтън.

— Защо?

— Защото с нищо не можеше да промени случилото се. Нейтън получи законно наказание. Баща му плати огромна сума за щети. Справедливостта възтържествува.

— Не съм съгласен — възрази Гидиън хладно.

— Какво още може да очаква човек?

Той отпи голяма глътка, преди да отговори:

— Не е тема, подходяща за обсъждане на масата.

— О!

Думите му прозвучаха заплашително, особено в комбинация с ледения му поглед, затова предпочетох да се върна към храната пред мен. В „Маса“ няма меню, само омакасе[1], така че всяка хапка беше възхитителна изненада, а почти пълната липса на посетители създаваше усещането, че сме съвсем сами.

* * *

— Харесва ми да те гледам как ядеш — обади се той след малко.

— Какво означава това? — погледнах го аз учудено.

— Храниш се с удоволствие. А малките ти въздишки на наслада направо ме възбуждат.

Чукнах леко рамото си в неговото.

— Сам призна, че винаги си възбуден.

— Ти си виновна за това — отвърна той и се засмя, което ме накара и аз да се разсмея.

Гидиън подбираше храната си много по-внимателно от мен и окото му не мигна при вида на астрономическата сметка.

Преди да излезем от ресторанта, той свали сакото си, наметна го върху раменете ми и каза:

— Хайде утре да отидем в твоя фитнес.

Погледнах го учудено.

— Твоят е по-хубав.

— Разбира се! Но ще отидем там, където на теб ти харесва.

— Например във фитнес, в който няма прекалено любезен инструктор на име Даниел? — попитах аз мило.

Той ме изгледа с повдигната вежда и леко свити устни.

— Внимавай, ангелче. Ще намеря начин да си отмъстя за това, че се подиграваш със собственическото ми отношение към теб.

Забелязах, че този път не заплаши да ме напляска. Дали разбираше, че комбинацията на болка и секс връща в съзнанието ми травмиращи спомени? Припомня ми събития, които исках да забравя.

По пътя към дома на Гидиън се сгуших в него на задната седалка на бентлито, прехвърлих краката си през бедрата му и отпуснах глава на рамото му. Мислех си как издевателствата на Нейтън все още оказват влияние върху живота ми, върху сексуалния ми живот по-специално.

Дали двамата с Гидиън ще успеем да прогоним призраците, които ме преследваха? След като бях зърнала играчките в чекмеджето на хотелската му стая, бях съвсем наясно, че той има по-голям сексуален опит от мен и е по-готов да експериментира. А и удоволствието, което бях изпитала от свирепостта му на дивана тази вечер, ми доказваше, че мога да му позволя да прави с мен неща, които не бих позволила на никой друг.

— Вярвам ти — прошепнах аз.

Той ме притисна до себе си и прошепна, заровил устни в косата ми:

— Ще видиш, Ева, нещата между нас ще се получат.

Това бяха думите, които се въртяха в съзнанието ми, когато по-късно вечерта заспах в обятията му.

* * *

— Недей… Не. Недей… Моля те…

Виковете на Гидиън ме накараха да подскоча в леглото, сърцето ми биеше до пръсване. Борех се за въздух, а ужасеният ми поглед падна върху мъжа, който се мяташе в леглото.

Ръмжеше като див звяр, ръцете му бяха свити в юмруци, краката му неспокойно ритаха. Отдръпнах се назад, уплашена, че без да иска ще ме удари в съня си.

— Махни се от мен! — изпъшка той.

— Гидиън! Събуди се!

— Махни се…

Бедрата му се надигнаха и той изстена от болка. Задържа се в тази поза, стиснал зъби, гърбът му бе извит като лък, все едно леглото гореше. След това изведнъж се отпусна и матракът под него поддаде.

— Гидиън!

Протегнах се към нощната лампа, гърлото ми бе пресъхнало. Не можах да я достигна, трябваше да отметна омотаните завивки, за да се доближа до нея. Гидиън се гърчеше в агония, мяташе се толкова силно, че цялото легло се тресеше.

Най-после успях да стигна до лампата и стаята се окъпа в светлина. Извърнах се към него.

И видях, че той мастурбира с шокираща злоба.

С дясната ръка стискаше члена си толкова силно, че кокалчетата на пръстите му бяха побелели. С лявата бе сграбчил чаршафа. Красивото му лице бе изкривено от мъка и болка. Уплаших се за него, хванах го за рамото и го разтресох с две ръце.

— По дяволите, Гидиън! Събуди се!

Викът ми го извади от кошмара. Той отвори очи, изправи се в леглото и започна да се оглежда като обезумял.

— Какво? — попита задъхано, лицето му пламтеше, устните и бузите му бяха зачервени от възбудата. — Какво става?

— Господи!

Прекарах пръсти през косата си и се измъкнах от леглото, грабнах черния халат, който бях оставила наблизо.

„Какво ставаше в съзнанието му? Какво би могло да предизвика толкова брутални сексуални сънища?“

— Сънуваше кошмар. — Гласът ми трепереше. — Уплаши ме до смърт.

— Ева.

Погледна към възбудения си член и лицето му се изчерви от срам.

Наблюдавах го, застанала на сигурно място до прозореца, и силно пристегнах колана на халата си.

— Какво сънуваше?

Той поклати глава и сведе поглед от унижение. Никога не го бях виждала, нито можех да си представя, че ще го видя толкова уязвим. Като че ли в тялото на Гидиън се бе вселил друг човек.

— Не знам.

— Глупости! Има нещо, нещо те измъчва. Какво е?

Той явно се опитваше да се отърси от съня и да осъзнае какво става.

— Просто сънувах нещо, Ева. На всеки може да се случи.

Вперих поглед в него. Стана ми болно, че ми говори с такъв тон, сякаш съм побъркана.

— Майната ти!

Той изпъна рамене и преметна чаршафа върху слабините си.

— Защо си сърдита?

— Защото ме лъжеш.

Пое дълбоко дъх и после шумно издиша.

— Съжалявам, че те събудих.

Сложих ръка на челото си, усещах първите признаци на задаващо се главоболие. Очите ми пареха от някаква непреодолима нужда да плача за него, за мъката, която някога е изживял. Да плача и за нас, защото, ако не споделеше с мен, връзката ни бе обречена.

— Питам те още веднъж Гидиън: Какво сънува?

— Не си спомням. — Прокара пръсти през косата си и седна на ръба на леглото. — Имам някои проблеми в работата и вероятно те са причината. Ще отида да поработя малко в кабинета си. Ела обратно в леглото и се опитай да поспиш.

— Имаше няколко правилни отговора на въпроса ми, Гидиън. Единият от тях е: „Да поговорим за това утре“. „Да поговорим за това през уикенда“ също е възможен отговор. Можеше дори да ми кажеш: „Не съм готов да говоря за това“. Но ти предпочиташ да се преструваш, че не знаеш за какво става дума, и ми говориш така, сякаш съм се побъркала.

— Ангелче…

— Недей. — Обвих ръце около себе си. — Мислиш ли, че беше лесно да ти разкажа историята си? Мислиш ли, че беше лесно да се открия пред теб и да ти покажа грозното си минало? Много по-просто щеше да е да те отрежа и да започна да излизам с някой не толкова известен. Поех риска, защото искам да съм с теб. Може би някой ден и ти ще изпиташ същите чувства към мен.

Излязох от стаята.

— Ева! По дяволите, Ева, върни се. Какво ти става?

Забързах. Знаех много добре какво изпитва в момента, познавах усещането за празнота, което се разпростира като рак; безпомощният гняв; желанието да се свиеш някъде съвсем сам, за да събереш сили да върнеш обратно спомените в онези мрачни дълбини на подсъзнанието си, където продължават да живеят.

Но всичко това не бе извинение за лъжите и за опита му да прехвърли вината върху мен.

Грабнах чантата си от стола, на който я бях хвърлила на връщане от вечерята, излязох във фоайето и се отправих към асансьора. Вратите на кабината се затваряха, когато през открехнатата врата на апартамента го видях да влиза в хола. Беше гол и това означаваше, че не може да ме последва. Изражението в очите му пък означаваше, че аз няма как да се върна обратно. Отново беше сложил своята маска — неумолимото лице, което държеше целия останал свят на безопасно разстояние.

Облегнах се на металното перило в асансьора, за да не падна. Раздирах се между тревогата за него, която ме подтикваше да остана, и изстраданото убеждение, че никога няма да мога да приема стратегията за оцеляване, която бе избрал. За мен пътят към възстановяването минаваше през приемане на горчивите истини, а не през лъжи и отричане.

Избърсах сълзите от бузите си, докато асансьорът се движеше надолу, вдишах дълбоко няколко пъти и успях да се овладея, преди да стигна до фоайето.

Портиерът бързо спря за мен едно преминаващо такси. Действаше като абсолютен професионалист и се държеше така, сякаш съм облечена за работа, а не боса и по копринен халат. Благодарих му най-искрено.

Бях благодарна и на шофьора на таксито, който ме закара до вкъщи учудващо бързо. Дадох му щедър бакшиш и не обърнах внимание на погледите, които ми хвърли собственият ми портиер и персоналът от рецепцията на жилищната ми сграда. Не би ми пукало дори от изражението на ослепителната блондинка, която излезе от асансьора, но от нея ме лъхна парфюма на Кари и забелязах, че е облечена в една от неговите фланелки. Видя, че стоя пред нея полугола, и ми хвърли весел поглед.

— Готин халат.

— Готина тениска.

Блондинката се усмихна самодоволно и се отдалечи.

Когато слязох на моя етаж, заварих Кари да стои до отворената входна врата на апартамента ни. Разпери ръце за прегръдка:

— Ела тук, бебчо!

Отидох при него и го прегърнах силно, миришеше на женски парфюм и много секс.

— Коя е мацката, която току-що си тръгна?

— Работи като модел. Не мисли за нея сега. — Дръпна ме вътре, затвори вратата и я заключи. — Крос се обади. Каза, че си тръгнала насам, но ключовете ти са останали при него. Искаше да се убеди, че съм си вкъщи и не съм заспал, за да ти отворя. Звучеше ужасно разстроен и притеснен. Искаш ли да поговорим?

Оставих чантата си на барплота и влязох в кухнята.

— Отново имаше кошмар. Този път беше много зле. Когато го попитах какво е сънувал, първо отрече, после ме излъга и накрая се държа така, сякаш съм побъркана.

— Класика в жанра.

Телефонът иззвъня. Натиснах бутона, с който се изключва звукът, Кари направи същото с другия апарат върху плота. След това извадих мобилния си телефон, видях, че имам безброй пропуснати повиквания от Гидиън и му написах есемес: „Вкъщи съм. Надявам се, че ще спиш добре през останалата част от нощта“.

Изключих телефона и го хвърлих в чантата, след това извадих бутилка минерална вода от хладилника.

— А най-големият купон е, че му разказах историята си по-рано.

Кари учудено повдигна вежди.

— Значи си го направила? Как я прие?

— По-добре, отколкото можех да очаквам. Сега Нейтън трябва да се моли никога да не се сблъска с него — казах аз и допих водата. — Гидиън дори се съгласи да отидем на терапията за двойки, която ти предложи. Мислех, че сме направили крачка напред. Може и така да е, но накрая отново се сблъсках със стена.

— Но изглеждаш добре. — Кари се облегна на плота. — Не плачеш. Съвсем спокойна си. Трябва ли да се тревожа?

Сложих ръка на стомаха си, имах чувството, че страхът ми се е загнездил там.

— Не, добре съм. Искам просто… нещата между нас да се получат. Искам да бъда с него, но не мога да приема да ме лъже, особено когато става въпрос за сериозни неща.

Господи! Не исках дори да помислям, че отношенията между нас може да не се оправят никога. Вече бях като на тръни. Необходимостта да бъда с Гидиън ме бе обсебила напълно.

— Ти си костелив орех, бебчо. Гордея се с теб. — Кари се приближи до мен, хвана ме за ръка и загаси лампата. — Хайде да си лягаме, утре е нов ден.

— Мислех, че нещата между вас с Трей вървят добре.

— Мисля, че съм влюбен, миличка — заяви той с широка усмивка.

— В кого? — облегнах глава на рамото му. — В Трей или в блондинката?

— В Трей, глупачето ми. Блондинката беше само за загрявка.

Имах много да кажа по въпроса, но сега не беше моментът да обсъждаме способността на Кари да проваля собственото си щастие. Може би бе по-подходящо да се съсредоточим върху това колко добре се чувства с Трей.

— Значи най-после си падаш по свястно момче. Трябва да го отпразнуваме.

— Ей, това беше моята реплика.

14

Следващата сутрин ми се струваше странно сюрреалистична. Успях някак да стигна до работа, но до обяд се движех като в ледена мъгла. Непрекъснато ми беше студено, въпреки че бях облякла жилетка върху блузата и бях наметнала шал, който никак не подхождаше на останалото. Отнемаше ми доста по-дълго от обичайното време да осмисля и най-елементарния въпрос и не можех да се отърся от усещането за ужас. Гидиън не се опита да се свърже с мен.

След есемеса, който му изпратих снощи, не последва какъвто и да е отговор нито на телефона, нито на електронната ми поща. Не получих съобщение и в офиса.

Мълчанието му ме измъчваше. Особено след като видях онлайн снимките и любителските клипчета, заснети по време на сцената, разиграла се между нас в Брайънт парк. Изпитах горчиво-сладко чувство, когато видях страстта и болезнения копнеж, изписани по лицата ни, облекчението от това, че отново сме заедно.

Болката стисна още по-силно гърдите ми. Гидиън.

Ако това бе краят, дали някога щях да спра да мисля за него и да мечтая да сме заедно?

Опитвах се да овладея чувствата си. Днес Марк имаше среща с Гидиън. Може би затова той не бързаше да се свърже с мен. А може би беше прекалено зает. Нямаше никакво съмнение, че е, знаех колко претрупан е графикът му. А и доколкото си спомнях, все още имахме уговорка да отидем заедно на фитнес след работа. Въздъхнах и си казах, че нещата все някак ще се оправят. Просто трябваше да се оправят.

Точно в дванайсет без петнайсет телефонът на бюрото ми иззвъня. По номера разбрах, че ме търсят от рецепцията, въздъхнах разочаровано и вдигнах слушалката.

— Здрасти, Ева! — поздрави ме весело Мегуми. — Магдалин Перес е тук, иска да се срещне с теб.

— Така ли? — Вперих поглед в монитора, бях объркана и ядосана.

Дали снимките от Брайънт парк бяха накарали Магдалин да изпълзи от леговището си? Не ме интересуваше каква е причината да е тук, нямах никакво желание да разговарям с нея.

— Моля те, би ли я задържала при теб? Имам да свърша малко работа.

— Разбира се. Ще я поканя да седне.

Затворих, извадих мобилния си телефон и потърсих номера на офиса на Гидиън. Позвъних и изпитах огромно облекчение, когато чух гласа на Скот.

— Здрасти, Скот! Обажда се Ева Трамел.

— Здрасти, Ева! С господин Крос ли искаш да говориш? В момента е в среща, но мога да те свържа.

— Не, не го притеснявай.

— Няма да има нищо против, такива са нарежданията му.

Думите ми подействаха успокоително.

— Извинявай, че те занимавам с това, но имам една молба към теб.

— Всичко, което пожелаеш. И това е нареждане. — Веселият му тон ме накара да се почувствам още по-добре.

— Магдалин Перес чака долу на двайсетия етаж. Честно казано, единственото общо между нас с Гидиън, което само по себе си не е добре. Ако има нещо да каже, по-добре да разговаря с шефа ти. Затова би ли изпратил някой да я придружи до кабинета му.

— Никакъв проблем. Веднага ще изпратя.

— Много ти благодаря, Скот.

— За мен е удоволствие, Ева.

Затворих телефона и се отпуснах на стола, вече се чувствах по-добре и бях особено горда с това, че не се поддадох на ревността. Макар никак да не ми харесваше мисълта, че тя ще прекара време с Гидиън, не бях излъгала, когато казах, че му имам доверие. Вярвах, че изпитва искрени и дълбоки чувства към мен. Просто не бях сигурна, че са достатъчни, за да преодолеят инстинкта му за самосъхранение.

Мегуми звънна отново.

— О, господи! — възкликна тя през смях. — Само да бе видяла изражението й, когато този човек дойде да я вземе.

— Чудесно — засмях се и аз. — Предположих, че е дошла да създава неприятности. Значи я няма, така ли?

— Точно така.

— Благодаря ти.

Прекосих късия коридор и надникнах през вратата на Марк, за да попитам дали иска да му взема нещо за обяд.

— Не, благодаря. Ще съм прекалено нервен, за да ям преди срещата с Крос. А каквото и да донесеш, ще е престояло твърде дълго след нея.

— Какво ще кажеш за един протеинов шейк? Ще ти даде малко енергия преди истинското хапване.

— Звучи чудесно. — В тъмните му очи проблесна усмивка. — Вземи нещо, което върви с водка, за да вляза в подходящо настроение.

— Има ли нещо, което не обичаш? Някакви алергии?

— Няма.

— Добре. Ще се върна след час.

Знаех точно къде да отида. Мястото, което имах предвид, се намираше на няколко преки. Предлагаха шейкове, салати и доста богат избор от приготвени на място сандвичи.

Отправих се надолу, като през цялото време се опитвах да не мисля за пълното мълчание на Гидиън. Очаквах да получа някаква вест от него след случката с Магдалин. Липсата на каквато и да е реакция ме караше да се тревожа още повече. Излязох на улицата през въртящата се врата и почти не забелязах мъжа, който слезе от задната седалка на една лимузина, докато не чух да произнася името ми.

Обърнах се и видях, че срещу мен стои Кристофър Видал.

— О, здрасти! — поздравих го аз. — Как си?

— Сега, като те видях, се чувствам много по-добре. Изглеждаш фантастично.

— Благодаря. Същото важи и за теб.

Макар че бе съвсем различен от Гидиън, с червеникавокафявите си къдрици, зеленикави очи и очарователна усмивка той беше привлекателен по свой собствен начин. И изглеждаше много секси в широките дънки с огромни джобове и кремав пуловер с остро деколте.

— При брат си ли идваш? — попитах аз.

— Да, както и при теб.

— При мен ли?

— На обяд ли отиваш? Ще дойда с теб и ще ти обясня.

За момент си спомних предупреждението на Гидиън да стоя далече от Кристофър, но предположих, че вече ми има доверие. Особено по отношение на брат си.

— Отивам в една закусвалня малко по-нагоре по улицата — обясних аз. — Ще дойдеш ли с мен?

— Разбира се.

Тръгнахме.

— Защо искаш да ме видиш? — попитах аз, бях прекалено любопитна, за да изчакам.

Той бръкна в дълбокия джоб на дънките си и извади официална покана в луксозен плик.

— Дойдох да те поканя на градинското парти, което родителите ми дават в имението си в неделя. Ще бъде нещо средно между бизнес и забавление. Много от музикантите, които имат договор с „Видал рекърдс“, ще са там. Помислих си, че ще е чудесна възможност за съквартиранта ти да създаде нови връзки, външният му вид е доста подходящ за музикални клипове.

— Би било чудесно! — въодушевих се аз.

Кристофър се усмихна и ми подаде поканата.

— И двамата ще се забавлявате. Никой не умее да организира парти по-добре от майка ми.

Хвърлих бърз поглед на плика в ръката ми. Защо Гидиън не бе споменал нищо за това?

— Ако се чудиш защо Гидиън не ти е казал нищо за партито — Кристофър сякаш бе прочел мислите ми, — то е, защото той няма да дойде. Никога не идва. Въпреки че държи основния пакет акции в компанията, ми се струва, че музикалната индустрия и изобщо музикантите са твърде непредсказуеми за неговия вкус. Вече знаеш какъв е.

Мрачен и напрегнат. Неустоимо привлекателен и невероятно секси. Да, вече знаех какъв е. И знаех, че държи на всяка цена да е наясно в какво точно се забърква. В този момент стигнахме до закусвалнята, влязохме вътре и се наредихме на опашка.

— Тук мирише страхотно — каза Кристофър, докато пишеше някакво съобщение, забил поглед в телефона си.

— Вярвай ми, храната тук наистина е чудесна.

Той се засмя с очарователна момчешка усмивка, която със сигурност караше почти всяка жена да изпада във възторг.

— Родителите ми нямат търпение да се запознаят с теб, Ева.

— Така ли?

— Снимките, на които сте двамата с Гидиън, бяха истинска изненада. Приятна изненада — уточни той, когато видя, че потръпнах. — За първи път го виждаме толкова хлътнал по жената, с която излиза.

Въздъхнах при мисълта, че точно в момента едва ли е особено хлътнал по мен. Дали не допуснах ужасна грешка, като го оставих сам снощи?

Когато дойде нашият ред, поръчах препечен сандвич със зеленчуци и сирене и два шейка от нар. Помолих ги да добавят протеини в единия и да ми го дадат след около половин час, защото имах намерение да хапна на място. Кристофър си поръча същото и едва успяхме да си намерим маса в претъпканото заведение.

Разговаряхме за работа, смяхме се на едно клипче за бебешки храни, станало вайръл напоследък, както и на някои истории от кухнята за музиканти, с които Кристофър беше работил. Времето мина бързо и когато се разделихме пред входа на „Кросфайър“, вече изпитвах искрена симпатия.

Качих се на двайсетия етаж и заварих Марк все още да седи на бюрото. Усмихна се, макар да бе потънал в работата.

— Мисля, ще е по-добре да не присъствам на тази среща — започнах аз, — освен ако наистина не се нуждаеш от мен.

Видях в погледа му облекчение, макар умело да се опита да го прикрие. Това не ме обиди. Стресът беше голям и не бе необходимо Марк да се съобразява с бурната ми връзка с Гидиън, докато обсъждат важна сделка.

— Златна си, Ева, знаеш ли?

Усмихнах се и оставих чашата пред него.

— Изпий си шейка. Много е вкусен, а протеинът ще те засити за известно време. Ще бъда на бюрото си, ако ти потрябвам.

Още преди да оставя чантата си в чекмеджето, написах съобщение на Кари, в което го питах дали има някакви планове за неделя и дали би искал да отиде на партито на „Видал рекърдс“. След това отново се съсредоточих върху работата. Започнах да организирам файловете на Марк в сървъра и да ги подреждам по директории, така че лесно да съставяме портфолиа в движение.

Когато Марк тръгна за срещата с Гидиън, пулсът ми се ускори и стомахът ми се сви в тревожно очакване. Не можех да повярвам, че се вълнувам толкова само от мисълта, че знам точно какво прави Гидиън в момента и че ще си помисли за мен, когато види Марк. Надявах се да ми се обади, след като приключат. Тази мисъл доста подобри настроението ми.

Прекарах следващия час в трескаво очакване да науча как е минала срещата. Когато Марк се появи, леко подскачайки и широко усмихнат, станах от стола и му изръкоплясках.

Той направи елегантен театрален поклон.

— Благодаря ви, госпожице Трамел!

— Толкова се радвам за теб!

— Крос ме помоли да ти предам това — каза той и ми подаде запечатан кафяв плик. — Ела в кабинета ми и ще ти разкажа подробностите.

Пликът беше доста тежък и вътре нещо дрънчеше. Напипах съдържанието му и разбрах какво е още преди да го отворя, но пак се присвих като от удар, когато ключовете се изсипаха в дланта ми. Задъхвах се. Никога досега не бях изпитвала такава болка. Прочетох написаното на поставената в плика картичка:

„Благодаря ти, Ева. За всичко.

Твой: Г.“

Това беше писмо за сбогом. Нямаше как да не е. Иначе щеше да ми даде ключовете след работа, на път за фитнеса.

Ушите ми забучаха застрашително и усетих, че ми прилошава. Зави ми се свят. Загубих ориентация. Бях уплашена и наранена. Бях бясна. Освен това бях на работа.

Затворих очи и стиснах юмруци, опитвайки се да дойда на себе си и да потисна огромното си желание да се кача на горния етаж и да нарека Гидиън страхливец. Вероятно ме възприемаше като заплаха, като неканен и нежелан гост, който бе нахлул в подредения му свят и го беше объркал. Някой, който беше очаквал да получи от него нещо повече от прекрасно тяло и тлъста банкова сметка.

Събрах всички тези емоции и ги затворих зад стъклена стена в съзнанието си. Така, макар през цялото време да усещах присъствието им, успях да издържа до края на работния ден в офиса. До момента, в който станах от бюрото си и се отправих надолу, Гидиън не се беше обадил. Когато излизах от „Кросфайър“, бях такава емоционална развалина, че не чувствах нищо друго, освен острата болка на отчаянието.

Стигнах до фитнеса. Спрях да мисля за каквото и да било и вложих цялата си енергия на пътечката. Бягах от мъката, която така или иначе щеше да ме връхлети съвсем скоро. Тичах, докато по тялото и лицето ми потекоха струйки пот. Краката ми започнаха да се огъват и бях принудена да спра.

Когато влязох под душа, бях капнала от умора. След това се обадих на майка ми и я помолих да изпрати Кланси да ме вземе за срещата с доктор Питърсън. Докато се обличах, положих неимоверни усилия да събера последните си сили и да се справя със задачата, която предстоеше. След това щях да се прибера вкъщи и да се строполя в леглото.

Стоях на бордюра и чаках колата да ме вземе. Чувствах се така, сякаш между мен и заобикалящите ме хора се бе издигнала стена. Кланси спря, излезе да ми отвори вратата и аз с изненада открих, че майка ми вече се е настанила отзад. Все още беше рано. Предполагах, че колата ще ме отведе до апартамента й със Стантън и ще се наложи да я чакам поне двайсет минути да се приготви. Обикновено се случваше така.

— Здрасти, мамо! — поздравих аз вяло и се вмъкнах на седалката до нея.

— Как си могла, Ева? — Тя плачеше и бършеше сълзите си в кърпичка с монограм. Лицето й, макар и зачервено и мокро, бе все така красиво. — Защо го направи? — изхлипа тя.

Държанието й ме накара за момент да забравя собственото си нещастие.

— Какво съм направила този път? — попитах намръщено.

Едва ли новият ми мобилен телефон, ако е разбрала отнякъде за него, би могъл да предизвика такава драма. А раздялата ми с Гидиън бе настъпила само преди няколко часа, така че не би могла да знае.

— Разказала си на Гидиън Крос за това… което се случи. — Долната й устна трепереше от напрежение.

Извърнах рязко глава, бях шокирана. Откъде можеше да знае? Господи… Да не подслушваше апартамента ми? Или бе сложила някакво устройство в чантата ми?

— Какво?

— Не се прави, че не разбираш.

— Откъде знаеш, че съм му казала? — прошепнах с болка. — Разговаряхме за това едва снощи.

— Днес е ходил да говори с Ричард по този въпрос.

Опитах се да си представя изражението на Стантън по време на разговора. Бях сигурна, че не го е приел никак добре.

— Защо го е направил?

— Искал да разбере какви предпазни мерки сме взели, за да не изтича информация. Искал да знае къде е Нейтън. — Тя отново се разплака. — Настоявал е да знае всичко.

Стиснах зъби. Не бях сигурна какви бяха мотивите на Гидиън, но предположението, че ме е изоставил заради Нейтън и сега иска да се убеди, че няма да избухне скандал, ме нарани повече от всичко. Започнах да се гърча от болка, гърбът ми се изви като дъга, далеч от облегалката. Мислех, че това, което ни разделя, е неговото минало, а се оказа, че е моето.

За първи път бях доволна, че майка ми е толкова вглъбена в себе си, че не забелязва колко съм разстроена.

— Той има право да знае — едва промълвих. Сама не можах да позная гласа си. — И има право да опита да се предпази от евентуалните удари.

— Никога не си споделяла това с предишните си гаджета.

— Никога досега не съм излизала с мъж, който само като кихне и се появява на първите страници. — Вперих поглед през прозореца на колата, трафикът ставаше все по-натоварен. — Всичко, което има общо с Гидиън Крос и „Крос индъстрис“, се превръща в световна новина, мамо. Той няма нищо общо с момчетата, с които излизах в колежа.

Тя продължи да ми говори нещо, но аз изобщо не я чувах. Затворих се в себе си. Само така можех да се спася от реалността, която ми причиняваше непоносима болка.

* * *

Кабинетът на доктор Питърсън беше точно такъв, какъвто си го спомнях. Боядисана в меки пастелни тонове, стаята изглеждаше едновременно професионално и уютно. Доктор Питърсън си беше все същият — хубав мъж с прошарена коса и благ интелигентен поглед.

Покани ни в кабинета си с широка усмивка и отбеляза колко страхотно изглежда майка ми и колко много приличам на нея. Каза ми, че много се радва да ме види и че изглеждам добре, но по погледа му разбрах, че говори така само заради нея. Беше прекалено опитен, за да не забележи, че ме раздират потиснати чувства.

— И така — започна той и се настани на стола срещу дивана, на който седнахме двете, — какво ви води при мен?

Аз му разказах как тя се бе опитала да следи всяко мое движение чрез мобилния ми телефон и подчертах, че това е ужасна намеса в личното ми пространство. Тя му разказа за интереса ми към крав мага, който тя приемала като знак, че се чувствам несигурна. Аз му разказах как двамата със Стантън едва ли не превзеха студиото на Паркър, карайки ме да се чувствам буквално задушена. Тя заяви, че съм предала доверието й, разкривайки пред чужд човек дълбоко лични проблеми, което я накарало да се почувства разголена и уязвима.

През цялото време доктор Питърсън ни слушаше внимателно, водеше си бележки и почти не говореше, докато не изляхме всичко.

След като млъкнахме, той се обърна към майка ми:

— Моника, защо не ми каза, че следиш телефона на Ева?

Тя издаде брадичка напред и зае обичайната си защитна поза.

— Не виждам нищо лошо в това. Много родители следят децата си чрез мобилните телефони.

— Непълнолетните си деца — възразих аз. — Аз съм възрастен човек. Личното ми време си е само мое.

— Ако се поставиш на нейно място, Моника — намеси се доктор Питърсън, — мислиш ли, че би се чувствала по същия начин? Как би реагирала, ако разбереш, че някой следи действията ти без твое знание и разрешение?

— Не бих имала нищо против, ако този някой е майка ми и знам, че това я прави по-спокойна — не се предаде тя.

— А помисляла ли си как твоите действия се отразяват на спокойствието на Ева? — попита той благо. — Желанието ти да я предпазваш е напълно разбираемо, но трябва открито да обсъдиш с нея мерките, които възнамеряваш да предприемеш. Важно е да имаш нейното съгласие и да очакваш съдействие, само ако тя поиска да ти го даде. Трябва да уважаваш правото й сама да определя личните си граници, които може да не са толкова широки, колкото ти се иска на теб.

Майка ми изсумтя възмутено.

— Ева трябва да има свое лично пространство, Моника — продължи той, — както и усещането, че сама контролира живота си. Това право й е било отнето за много дълго време и сега трябва да й дадем възможност да си го върне по начина, по който тя желае.

— О, боже! — Майка ми мачкаше носната си кърпа между пръстите си. — Никога не бях мислила по този начин.

Видях, че долната й устна силно потрепери, протегнах се и хванах ръката й.

— Нищо не можеше да ме спре да разкажа на Гидиън за миналото си, но можех да те предупредя. Съжалявам, че не помислих за това.

— Ти си много по-силна от мен — каза майка ми, — но не мога да не се тревожа за теб.

— Моника, предлагам ти — намеси се доктор Питърсън — да отделиш малко време и внимателно да помислиш какви събития и ситуации предизвикват тревогите ти. След това седни и ги запиши.

Майка ми кимна.

— Списъкът, който ще направиш, няма да е изчерпателен, но ще е добро начало — продължи доктор Питърсън. — След това двете с Ева ще можете да обсъдете различни начини, по които да преодолеете тревогите, начини, които са приемливи и за двете ви. Например, ако Ева не ти се обади в продължение на няколко дни и това те тревожи, един есемес или мейл може да е добър компромис.

— Добре.

— Ако искате, можем тримата заедно да обсъдим списъка.

Идваше ми да се разкрещя, докато слушах тази размяна на реплики. Чувствах се обидена и наранена. Не бях очаквала доктор Питърсън да налее разум в главата на майка ми, но поне се надявах да се държи малко по-твърдо. Господ ми е свидетел, някой трябваше да го направи, някой, чийто авторитет тя уважава.

Когато часът ни свърши, помолих мама да ме изчака, за да задам един личен въпрос на доктор Питърсън насаме.

— Какво има, Ева?

Стоеше пред мен и изглеждаше безкрайно търпелив и мъдър.

— Просто се чудех… — спрях, трябваше да преглътна бучката, заседнала в гърлото ми. — Възможно ли е двама души, които са били жертви на насилие, да имат нормална романтична връзка?

— Напълно.

Мигновеният му и недвусмислен отговор ме накара да въздъхна от облекчение.

— Благодаря ви — казах аз и му подадох ръка.

* * *

Прибрах се вкъщи, отворих вратата с ключовете, които Гидиън ми беше върнал, махнах едва-едва на Кари, който правеше йога упражнения в хола, и се прибрах директно в спалнята си.

Съблякох дрехите си, отидох бързо до леглото и най-накрая се вмъкнах между хладните завивки само по бельо. Прегърнах възглавницата и затворих очи. Чувствах се уморена и празна.

Вратата зад гърба ми се отвори и след миг Кари вече седеше до мен.

Повдигна косата от мокрото ми от сълзи лице.

— Какво има, бебчо?

— Днес Гидиън окончателно ме заряза. И то по класическия начин — с бележка.

— Знаеш какво става, нали? — въздъхна Кари. — Той ще продължава да те отблъсква, защото очаква да го разочароваш както всички останали.

— А аз непрекъснато му доказвам, че е прав.

Държах се точно така, както Кари описваше. Избягах, когато положението стана напечено, защото бях сигурна, че в края на краищата всичко ще свърши зле. Единственото, което беше в моя власт, бе да го изоставя, вместо да се оставя да бъда изоставена.

— Защото се опитваш да защитиш това, което си постигнала в собственото си възстановяване.

Той легна зад гърба ми, прегърна ме и ме притисна до себе си.

Гушнах се в него, внезапно осъзнавайки колко голяма нужда имам от нечия прегръдка и успокоение.

— А може да ме е зарязал и заради моето минало, не заради неговото.

— Ако наистина е така, по-добре е, че всичко свърши. Но аз си мисля, че в крайна сметка вие двамата пак ще се съберете. Поне се надявам да стане така. — Усетих дъха му върху врата си. — Искам да има щастлив край и за прецаканите, Ева! Покажи ми, че е възможно, миличка. Накарай ме да повярвам.

15

В петък сутринта закусих заедно с Кари и Трей, който бе останал да преспи. Докато пиех първото си кафе за деня, наблюдавах интимната им размяна на усмивки и малки тайни докосвания и искрено се радвах за тях.

И аз бях имала леки връзки като тази, но не ги бях оценявала навремето. Бяха простички и безпроблемни, но по някакъв начин им липсваше истинска дълбочина.

Колко стабилна може да е една любов, ако човек не познава най-тъмните кътчета от душата на своя любим? Това бе дилемата, пред която бях изправена с Гидиън.

Започваше Ден Втори след Гидиън. Искаше ми се да отида при него и да му се извиня, че си тръгнах. Искаше ми се да му кажа, че съм на негово разположение, че съм готова да го изслушам или просто мълчаливо да го подкрепя. Но бях прекалено силно емоционално обвързана. Прекалено лесно можех да бъда наранена. Прекалено много се страхувах да не бъда отхвърлена. Знаех, че няма да ме допусне до себе си, и това ме караше да се страхувам още повече. Знаех, че дори да се сдобрим, непрекъснато ще се разкъсвам от факта, че споделя с мен само малки парченца от истината.

Поне в работата всичко беше наред. Почувствах се много щастлива, когато получих покана за официалния обяд, който шефовете даваха в чест на това, че агенцията бе спечелила сделката с „Кингсман“. Истинско щастие бе, че работех с такива прекрасни колеги. Но когато разбрах, че и Гидиън е поканен, въпреки че в действителност никой не очакваше да се появи, седнах смирено зад бюрото си и посветих останалата част от следобеда на служебните си задължения.

След работа се отбих във фитнеса, след това отидох да напазарувам. Исках да приготвя паста и крем брюле за десерт — храна за успокоение, която, да се надяваме, щеше да ме изпрати във въглехидратна кома. Следващият ден беше събота и планирах да спя до късно, за да се спася от многобройните сценарии, които мозъкът ми непрестанно разиграваше.

Двамата с Кари вечеряхме в хола, ядяхме с китайски пръчици — негова идея в опит да ме развесели. Каза, че вечерята била прекрасна, но аз не усетих вкуса й. По едно време се умълча и осъзнах, че съм ужасна компания.

— Кога започват снимките за рекламата на „Грей Айълс“? — попитах аз.

— Не съм сигурен… Но… — усмихна се той. — Нали знаеш как е при нас мъжете модели — подхвърлят ни насам-натам като презервативи по време на групов секс. Трудно е да те забележат в тълпата, освен ако не си гадже на някоя известна личност. Е, оказа се, че откакто снимките ми с теб се появиха в най-различни медии, и аз съм се озовал в последната група. Играя някаква малка роля във връзката ти с Гидиън Крос и изведнъж станах много търсен, благодарение на теб.

— Затова не ти е необходима помощта ми — засмях се аз.

— Е, въпреки това познанството ми с теб помогна. Както и да е, поканиха ме да заснема още няколко кадъра. Имам чувството, че този път ще ме искат за повече от пет минути.

— Трябва да го отпразнуваме — подразних го аз.

— Разбира се. Когато кажеш.

След вечеря останахме в хола и гледахме оригиналната версия на „Трон“. Двайсет минути след началото на филма телефонът на Кари иззвъня и чух, че разговаря с някой от агенцията си.

— Разбира се. Ще бъда там след петнайсет минути. Ще ти се обадя, когато пристигна.

— По работа ли? — попитах аз, след като той затвори.

— Да. Един от моделите се явил на нощните снимки във вид на парцал — отговори той и ме изгледа внимателно. — Искаш ли да дойдеш с мен?

— Не — отвърнах аз и се изтегнах на дивана. — Тук съм си много добре.

— Сигурна ли си?

— Имам нужда от някакво съвсем неангажиращо забавление. Изморявам се само от мисълта, че трябва отново да се обличам. — Искаше ми се през целия уикенд да си ходя по пижама и потник. Отвътре ме болеше, затова имах нужда поне отвън тялото ми да се чувства комфортно. — Не се тревожи за мен. Знам, че напоследък съм в ужасна форма, но ще се оправя. Върви и се забавлявай.

Кари излезе, а аз спрях филма и отидох в кухнята, за да си взема чаша вино. Застанах до плота за хранене и прокарах пръсти по розите, които Гидиън ми бе изпратил предния уикенд. Листенцата им се отрониха като сълзи. Поколебах се дали да не подрежа дръжките им и да сипя малко тор във водата, но нямаше никакъв смисъл да се хващам за тях като удавник за сламка. Реших на следващия ден да изхвърля букета — последното нещо, останало от обречената ми връзка.

За една седмица бях стигнала с Гидиън много по-далеч, отколкото с друг мъж бих стигнала за години. Винаги щях да го обичам за това. Или може би винаги щях да го обичам, точка. Някой ден може и да не боли чак толкова.

* * *

— Ставай от леглото, поспаланке — извика напевно Кари и дръпна завивката ми.

— Ъъъ… Махай се!

— Имаш пет минути да станеш и да затътриш задника си под душа, иначе душът ще дойде при теб.

Отворих едното око и го погледнах. Беше гол до кръста и носеше някакви широки гащи, които едва се крепяха на кръста му. Беше абсолютен експерт в събуждането.

— Защо да ставам?

— Защото, докато лежиш по гръб, не можеш да си стъпиш на краката.

— Какво дълбоко умозаключение, Кари Тейлър.

Той скръсти ръце, вдигна вежди и ме изгледа продължително.

— Трябва да отидем на пазар.

— Не! — измърморих аз и заврях глава във възглавницата.

— Да! Доколкото си спомням, спомена „неделно градинско парти“ и „събиране на рок звезди“ в едно и също изречение. Какво, по дяволите, да облека за подобен повод?

— Добре. Прав си.

— Ти какво ще облечеш?

— Ами… не знам. Мислех си, че трябва да е нещо в стил „английски чай с шапки“, но сега не съм толкова сигурна.

Той кимна отсечено.

— Добре. Хайде да вървим по магазините и да открием нещо класическо, елегантно и секси.

Мърморейки напразни протести, аз се измъкнах от леглото и отидох в банята. Беше невъзможно да стоя под душа, без да мисля за Гидиън, без да си представям перфектното му тяло и да си спомням отчаяните звуци, които издаваше, докато свършваше в устата ми. Обърнех ли се, виждах Гидиън. Дори по улиците започнаха да ми се привиждат черни бентлита. Струваше ми се, че където и да отида, виждам някое близо до мен.

Двамата с Кари обядвахме, а после се впуснахме в обиколка на целия град. Първо започнахме с по-евтините магазини в Горен Ийст Сайд и бутиците по Медисън авеню, после взехме такси и се озовахме в Сохо. По пътя ни спряха две тийнейджърки и помолиха Кари за автограф. Стори ми се, че случката развълнува повече мен, отколкото него.

— Казах ти — подвикна той.

— Какво ми каза?

— Познават ме заради снимка в един от новинарските блогове, някой от постовете за теб и Крос.

— Добре че любовният ми живот все пак се отразява положително на някого — изсумтях аз.

Кари имаше ангажимент в три часа и реших да го придружа. Следващите няколко часа прекарах в студиото на един много шумен и нахакан фотограф. Спомних си, че е събота и е време за ежеседмичния разговор с баща ми, затова отидох в далечния ъгъл на студиото и му звъннах.

— Все още ли си щастлива в Ню Йорк? — попита той.

Чувах в слушалката гласа на диспечера, който говореше нещо по радиостанцията в патрулната кола.

— Засега всичко е наред — излъгах аз, но истината нямаше да помогне на никого.

Партньорът на баща ми каза нещо, което не разбрах. Татко изсумтя:

— Чуй сега, Крис твърди, че те е видял онази вечер по телевизията. По някоя от кабеларките, дето се занимават с клюки за известните личности. Момчетата не ме е оставят на мира.

— Кажи им — въздъхнах аз, — че гледането на такива предавания не се отразява добре на мозъчните клетки.

— Значи не излизаш с един от най-богатите хора в Америка?

— Не. А твоят любовен живот как върви? — побързах да сменя темата. — Излизаш ли с някоя?

— Нищо сериозно. Изчакай малко. — Той отговори на повикване по радиостанцията и след това продължи в слушалката. — Извинявай, миличка. Трябва да тръгвам. Обичам те. Липсваш ми страшно много.

— И ти ми липсваш, татко. Пази се.

— Разбира се. Чао.

Затворих телефона и се върнах на мястото си, за да изчакам Кари да свърши. В настъпилата тишина в главата ми непрекъснато се въртяха въпроси. Къде ли е Гидиън сега? Какво прави? Дали в понеделник щях да бъда засипана от снимки, на които е с друга жена?

* * *

В неделя следобед взех назаем Кланси и една от колите на Стантън, за да ни закара до имението на Видал в Дачес каунти. Отпуснах се на седалката и вперила поглед през прозореца, се любувах на ведрия, спокоен пейзаж. Ливадите и зелените гори се простираха чак до далечния хоризонт. Осъзнах, че бях стигнала до Ден Четвърти след Гидиън. Острата болка, която изпитвах през първите дни, беше отминала и сега бе заменена от тъпо пулсиращо парене като при грип. Цялото тяло ме болеше, сякаш бях наркоман в абстиненция, а гърлото ми драскаше от непрекъснато потисканите сълзи.

— Притесняваш ли се? — попита Кари.

Извърнах се към него.

— Не съвсем. Гидиън няма да е там.

— Сигурна ли се?

— Ако не бях сигурна, нямаше да отида. Все пак и аз имам гордост.

Забелязах, че започна да потропва с пръсти по облегалката между нас. След цялото ни обикаляне вчера по магазините си бе купил само едно нещо — черна кожена вратовръзка. През цялото време не спрях да му се подигравам за нея — той, човекът с толкова изискан вкус, да се появи на парти с нещо подобно.

Кари улови погледа ми, насочен към вратовръзката.

— Какво? Все още ли не я харесваш? Мисля, че се връзва идеално с емо дънките и това сако за коктейли.

— Кари — опитах се да се усмихна, — ти изглеждаш добре каквото и да облечеш.

Беше самата истина. Можеше да носи каквото си поиска — едно от предимствата на това да имаш изваяно тяло и лице, което можеше да накара и ангелите да заплачат. Сложих ръка на пръстите му, които продължаваха да барабанят.

— Да не би ти да се притесняваш?

— Трей не ми се обади снощи — измънка той. — А обеща да го направи.

Стиснах леко ръката му в желанието си да го успокоя.

— Просто е пропуснал. Сигурна съм, че не е нещо сериозно.

— Можеше да се обади тази сутрин — възрази той. — Трей не е като други, с които съм излизал. Не може да е забравил, че обеща да звънне. Явно просто не е искал.

— Копеле! Ще се погрижа да ти направя много снимки, на които се забавляваш и изглеждаш секси и елегантен! Това ще го накара да полудее от яд в понеделник.

Той сви устни.

— О, коварството на женския ум! Колко жалко, че Крос няма да те види днес. Пишката почти ми стана, когато те видях да излизаш от стаята си в тази рокля.

— Я, стига! — Ударих го леко по рамото, преструвайки се на възмутена, а той се разсмя.

Когато видяхме роклята, и двамата решихме, че е идеална за случая. Беше класическа рокля за градинско парти, с вталено бюстие и силно разкроена пола, стигаща до коленете. Беше дори бяла и на цветя, но с това класическата й елегантност приключваше.

Ексцентричната закачка бе в това, че роклята нямаше презрамки, фустата й бе от многобройни пластове черен и червен сатен, които й придаваха обем, а черните кожени цветя по нея приличаха на някакви извратени въртележки, като спиралите на онези големи кръгли близалки. Червените обувки с ток на Джими Чу, които Кари бе избрал от дрешника ми тази сутрин, и рубинените капковидни обици придаваха завършен вид на тоалета. Решихме да оставим косата ми да пада свободно по раменете, в случай че шапките се окажат задължителни. В крайна сметка се чувствах красива и уверена.

Колата влезе през огромна порта, украсена със семеен герб, и продължи по дъговидната алея, следвайки указанията на прислугата. Двамата с Кари слязохме пред вратата на къщата и той ме хвана под ръка, защото токчетата ми потънаха в сиво-синкавия чакъл, с който беше застлана пътеката.

Влязохме в огромната къща в стил „Тюдор“ и веднага бяхме любезно посрещнати от семейството на Гидиън, подредено в редица — майката, вторият баща, Кристофър и сестрата.

Погледнах ги и си помислих, че има само един начин семейство Видал да изглежда по-добре — ако и Гидиън е там. Майка му и сестра му имаха неговия тен, същата лъскава черна коса, дълги мигли и сини очи. И двете имаха фини черти и бяха много красиви.

— Ева! — Майката на Гидиън ме притегли към себе си и допря страните си до моите. — Толкова се радвам най-после да се запозная с теб. Колко си хубава! И роклята ти е прекрасна. Много ми харесва.

— Благодаря.

Ръцете й докоснаха косата ми, обхванаха лицето ми и се спуснаха към раменете ми. Трудно понесох всичко това, защото физическият допир на непознат човек бе склонен да предизвиква у мен тревожни усещания.

— Косата ти естествено руса ли е?

— Да — отговорих аз, смутена и озадачена. Кой би задал подобен въпрос на непознат?

— Прекрасно! Е, добре дошли. Надявам се да си прекарате приятно. Радвам се, че успяхте да дойдете.

Караше ме да изпитвам странно безпокойство и затова усетих облекчение, когато насочи вниманието си към Кари.

— А ти трябва да си Кари — изчурулика тя. — До този момент си мислех, че моите две момчета са най-привлекателните мъже на света. Сега разбирам, че съм грешала. Ти си направо божествен, младежо!

Кари я удостои с най-ослепителната си усмивка.

— Мисля, че вече съм влюбен, госпожо Видал.

Тя се засмя гърлено от удоволствие.

— Моля, наричай ме Елизабет. Или Лизи, ако имаш достатъчно смелост.

Отместих поглед от тях, Кристофър Видал-старши бе хванал ръката ми. В много отношения ми напомняше за сина си, имаше същите сиво-сини очи и момчешка усмивка. В други — напълно ме изненада. Беше облечен в бежови памучни панталони, мокасини и кашмирена жилетка и ми приличаше повече на университетски професор, отколкото на изпълнителен директор на музикална компания.

— Ева. Мога ли да ви наричам Ева?

— Разбира се.

— Наричайте ме Крис. Така по-лесно се различаваме със сина ми Кристофър. — Той наклони глава на една страна и ме огледа внимателно през очилата си с метални рамки. — Разбирам защо Гидиън е така запленен от вас. Очите ви са сиви като бурята и въпреки това погледът ви е толкова честен и прям. Това са най-красивите очи, които някога съм виждал, като изключим очите на жена ми, разбира се.

— Благодаря — казах аз и се изчервих.

— Гидиън ще дойде ли?

— Не, доколкото знам.

Защо родителите му очакваха от мен отговор на този въпрос?

— Винаги се надяваме, че ще дойде. — Баща му направи знак към един от сервитьорите наблизо. — Заповядайте в градината и се чувствайте като у дома си.

Кристофър ме прегърна и ме целуна по бузата, а сестра му Айрланд ме огледа с онова смръщено изражение, което само една тийнейджърка може да постигне.

— Ти си блондинка — отбеляза тя.

Господи! Предпочитанието на Гидиън към тъмнокоси жени закон ли беше, или какво?

— А ти си прекрасна брюнетка.

Кари застана до мен и аз с облекчение го хванах под ръка. Докато се отдалечавахме, той тихичко ме попита:

— Такива ли си ги представяше?

— Майка му — да. Вторият му баща — не.

Обърнах се и огледах през рамо елегантната фигура на Елизабет Видал, облечена в тясна, дълга до земята кремава рокля. Помислих си колко малко знам за семейството на Гидиън.

— Как едно малко момче пораства, става бизнесмен и отнема семейния бизнес от втория си баща?

— Крос притежава акции от „Видал рекърдс“?

— Притежава контролния пакет.

— Така ли? Може би го е получил в замяна на външно финансиране — предположи той. — Вероятно е оказал неоценима помощ в трудни за музикалната индустрия времена.

— Защо просто не са му върнали парите? — почудих се аз.

— Сигурно защото разбира от бизнес.

Въздъхнах дълбоко, махнах с ръка и прогоних този въпрос от съзнанието си.

Бях на това парти заради Кари, не заради Гидиън, и не трябваше да го забравям.

След като излязохме навън, се озовахме в градина, в центъра на която беше опъната огромна и богато украсена шатра. Въпреки че времето бе хубаво и човек можеше да постои на слънце, предпочетох да седна на един покрит с дамаска стол под шатрата.

Кари ме потупа по рамото.

— Ти разпускай, аз отивам да се социализирам.

— Разбий ги!

Той се отдалечи в преследване на нови контакти.

Отпивах от чашата си с шампанско и общувах с всеки, който спреше до мен и завържеше разговор. Присъстваха много изпълнители, чиято музика харесвах и слушах, и аз ги наблюдавах тайно, с лека фенска еуфория. Въпреки елегантната обстановка и многобройния обслужващ персонал, атмосферата бе непринудена и приятелска.

Точно бях започнала искрено да се забавлявам, когато забелязах, че от къщата се появява личност, която се надявах никога повече да не срещна — Магдалин Перес в цялата прелест на светлорозовата си копринена рокля, която нежно се повяваше около коленете й.

Усетих как една ръка ме докосна и леко стисна рамото ми. Сърцето ми се разтуптя, защото си припомних нощта, в която двамата с Кари отидохме в клуба на Гидиън. Но мъжът, който този път се появи пред мен, бе Кристофър.

— Здрасти, Ева!

Той се настани в съседния стол, подпря лакти на коленете си и се приведе към мен.

— Забавляваш ли се? Не виждам да се срещаш с много хора.

— Прекарвам си чудесно. — „Поне до този момент.“ — Благодаря, че ме покани.

— Благодаря, че дойде. Родителите ми са много развълнувани от присъствието ти. Аз също, разбира се. — Усмивката му ме накара да се разсмея, също както и връзката му, по която имаше щамповани винилови плочи. — Гладна ли си? Хапките с раци са превъзходни. Непременно си вземи следващия път, когато келнерът мине с подноса.

— Ще го направя.

— Кажи ми, ако имаш нужда от нещо. И запази един танц за мен. — Той ми намигна, след това скочи от стола и изчезна.

Айрланд зае мястото му, настанявайки се с изисканите движения на добре обучена абитуриентка. Косата й стигаше до кръста, а красивите й очи гледаха прямо и открито. Изглеждаше по-зряла, въпреки че по изчисленията ми въз основа на разпечатките от Кари, трябваше да е едва на седемнайсет.

— Здрасти!

— Здравей!

— Къде е Гидиън?

Свих рамене, изненадана от директния въпрос.

— Не съм сигурна.

— Той обича да е сам — кимна тя многозначително.

— Винаги ли е бил такъв?

— Предполагам. Изнесе се от къщи, когато бях още малка. Обичаш ли го?

За миг дъхът ми спря. Издишах дълбоко и отвърнах просто:

— Да.

— Така си и помислих, когато видях клипчето ви в Брайънт парк. — Тя прехапа плътната си долна устна. — Забавно ли е? Нали разбираш… Да излизаш с него.

— Ами…

Господи, има ли някой на този свят, който познава Гидиън?

— Не бих казала, че е забавно, но никога не е скучно.

Оркестърът започна да свири „Come Fly with Me“ на Франк Синатра и в същия миг, като по чудо, Кари се озова до мен.

— Помогни ми да създам добро впечатление, Джинджър.

— Ще дам всичко от себе си, Фред — влязох в тона му аз, обърнах се към Айрланд и й се усмихнах. — Извини ме за минута.

— Три минути и деветнайсет секунди — поправи ме тя, демонстрирайки типичните за семейството музикални познания.

Кари ме заведе на празния дансинг и двамата се понесохме в бърз фокстрот. Трябваше ми малко време, за да вляза в ритъм, през последните дни бях буквално скована от мъка. Но с Кари танцувахме заедно от толкова отдавна, че бързо дойдох на себе си, и се понесохме с плавни движения по дансинга.

Музиката свърши и ние спряхме, останали без дъх. Бяхме приятно изненадани от ръкоплясканията, които последваха. Кари се поклони елегантно, а аз се облегнах на ръката му и направих реверанс.

Когато се изправих и вдигнах глава, видях пред себе си Гидиън. Стреснах се, отстъпих назад и залитнах. Беше съвсем неподходящо облечен — с дънки и пусната свободно бяла риза с разкопчана яка и навити ръкави, и въпреки това изглеждаше толкова дяволски добре, че слагаше всички останали мъже наоколо в малкото си джобче.

Само при вида му изпитах неописуем копнеж. Смътно осъзнах, че певицата хвана Кари за ръка и го отведе нанякъде, погледът ми обаче остана прикован в Гидиън, който не откъсваше сините си очи от мен.

— Какво правиш тук? — попита ме той остро и рязко. Тонът му ме накара да се отдръпна смутено.

— Моля?

— Не трябва да си тук. — Стисна ме силно за лакътя и ме повлече към къщата. — Не искам да си тук.

Ако ме бе заплюл в лицето, нямаше да се разстроя така. Издърпах ръката си от неговата, вирнах високо глава и бързо се отправих към къщата, молех се да успея да се добера до колата при Кланси, преди да се разплача.

Чух зад гърба си някакъв женски глас, който извика Гидиън, и мислено започнах да се моля жената да успее да го задържи достатъчно дълго, че да се измъкна без повече усложнения.

Влязох в прохладната къща и вече мислех, че съм успяла.

— Чакай, Ева!

Свих рамене, но отказах да се обърна, когато чух гласа на Гидиън.

— Махай се, мога и сама да изляза.

— Не съм приключил още.

— Но аз приключих. — Завъртях се и се изправих лице в лице срещу него. — Не можеш да ми говориш по този начин. За какъв се мислиш? Да не би да си въобразяваш, че съм дошла тук заради теб? Че тайно съм се надявала да те видя и ти да ми подхвърлиш някое кокалче… някакво жалко признание, че съществувам? Че може би ще успея да те съблазня за бързо чукане в някой ъгъл в отчаян опит да те спечеля отново?

— Млъкни, Ева. — Погледът му ме изгаряше, беше стиснал зъби. — Чуй ме…

— Тук съм, само защото ми казаха, че ти няма да си тук. Направих го заради Кари и кариерата му. Връщай се при гостите си и забрави за мен. Можеш да си сигурен, че когато изляза през тази врата, и аз ще забравя за теб.

— Затвори проклетата си уста. — Хвана ме за лакътя и ме разтресе така силно, че зъбите ми изтракаха. — Млъкни и ме остави да говоря!

Ударих му толкова силен шамар, че главата му отскочи встрани.

— Не ме докосвай!

Гидиън изпъшка, притисна ме до себе си и ме целуна с такава сила, че нарани устните ми. Стисна косата ми в юмрук, приковавайки ме на място, така че да не мога да мръдна. Ухапах езика му, когато го вкара насила в устата ми, след това долната му устна, почувствах вкуса на кръв, но това не го спря. Блъсках раменете му с всичка сила, но той не помръдваше.

„Върви по дяволите, Стантън! Ако не беше той и побърканата ми майка вече щях да съм взела няколко урока по крав мага.“

Гидиън ме целуваше така, сякаш никога нямаше да ми се насити, и съпротивата ми започна да отслабва. Уханието му беше толкова приятно, толкова познато. Зърната на гърдите ми ме издадоха, настръхнаха и се превърнаха в остри чувствителни точици, усетих как в мен се надига топлата вълна на възбудата. Сърцето ми биеше до пръсване.

Господи, колко го желаех! Копнежът по него не бе изчезвал дори за минута.

Вдигна ме. Стисна ме толкова силно в прегръдката си, че не можех да си поема въздух и главата ми започна да се замайва. Занесе ме в някаква стая, ритна вратата, за да я затвори, а аз дори не можах да протестирам.

Озовах се притисната до тежката стъклена врата в другия край на библиотеката, силното тяло на Гидиън напълно подчинило моето. Ръката, която до този момент беше на кръста ми, се спусна надолу, вмъкна се под полата и опипа извивките на дупето под дантелените боксерки, които бях обула. Притисна силно бедрата ми до своите, за да усетя колко е възбуден. Почувствах вагината си болезнено празна, трептяща от желание.

Спрях да се съпротивлявам. Отпуснах ръце и притиснах длани до стъклото. Усетих как напрежението напуска тялото му в мига, в който омекнах и се предадох, целувката му стана нежна и страстна.

— Ева — прошепна той дрезгаво, — не се съпротивлявай. Не мога да го понеса.

Затворих очи.

— Пусни ме, Гидиън.

Допря бузата си до моята, усещах тежкото му дишане в ухото си.

— Не мога. Знам, че си отвратена от това, което видя онази нощ… от това, което правех със себе си.

— Не, Гидиън! — „Господи! Нали не мислеше, че съм си тръгнала заради това?!“ — Не беше това причината.

— Губя разсъдъка си без теб. — Устните му се спуснаха надолу по врата ми, езикът му спря върху пулсиращата ми вена.

Започна да смуче кожата ми и по тялото ми преминаха тръпки на удоволствие.

— Не мога да мисля. Не мога да работя, не мога да спя. Цялото тяло ме боли от желание за теб. Мога отново да те накарам да ме пожелаеш. Позволи ми само да опитам.

Дадох воля на сълзите си и те започнаха да се търкалят по лицето ми. Падаха върху повдигнатите ми от роклята гърди и той започна да ги облизва.

Как ще успея някога да се възстановя, ако позволя да се любим сега? Как ще оцелея, ако откажа?

— Никога не съм преставала да те желая — прошепнах аз. — Не мога да спра. Но ти ме нарани, Гидиън. Способен си да ме нараниш както никой друг.

Впери поглед в лицето ми, беше удивен и объркан.

— Наранил съм те? Как?

— Излъга ме. И издигна стена между нас. — Обхванах лицето му с ръце, искаше ми се да ме разбере без повече въпроси. — Миналото ти не може да ме отблъсне от теб. Само ти си способен на това и го направи.

— Не знаех как да постъпя — каза задъхано той. — Искаше ми се никога да не ме виждаш в това състояние…

— Точно в това е проблемът, Гидиън. Искам да знам кой си, да опозная добрите и лошите ти страни, а ти се опитваш да скриеш части от себе си. Ако не направиш усилие да се разкриеш, двамата с теб в един момент ще се загубим, а аз не бих могла да го понеса. Още седмица, може би месец. Раздялата с теб ще ме съсипе.

— Мога да се открия пред теб, Ева. Опитвам се. Но когато прецакам нещо, първата ти реакция е да избягаш. Всеки път го правиш. Не мога да понеса мисълта, че в момента, в който сгреша с дума или с действие, ти си готова да хукнеш.

Целувките му отново бяха нежни, устните му леко докосваха моите. Не исках да споря повече. А и как бих могла, когато знаех, че е прав?

— Надявах се, че сама ще се върнеш при мен — прошепна той, — но повече не мога да стоя далече. Ще те изнеса на ръце оттук, ако се наложи. Ще направя всичко, което поискаш, за да седнем заедно и да обсъдим проблема.

Сърцето ми подскочи.

— Надявал си се да се върна при теб? А аз си мислех… Върна ми ключовете. Помислих, че това е краят.

Той се отдръпна от мен и ме изгледа намръщено.

— За нас краят никога няма да настъпи, Ева.

Погледнах го, сърцето ми кървеше като жива рана, беше толкова красив и така сломен от болката, за която бях допринесла и аз.

Повдигнах се на пръсти, стиснах в ръка меката му копринена коса и го целунах по зачервената от шамара ми буза.

Гидиън приклекна леко, така че да сме на една и съща височина, дишаше тежко и шумно.

— Ще направя всичко, което кажеш, всичко, което поискаш. Абсолютно всичко. Само ме приеми отново.

Може би трябваше да се уплаша от необузданата необходимост, с която ме искаше, но в този момент и аз изпитвах същото страстно безумие.

Опитах се да спра треперенето му, като прокарах ръце по гърдите му. Не му спестих горчивата истина:

— Изглежда, не можем да спрем да се нараняваме взаимно. Не искам повече да ти причинявам това, а и не мога повече да изживявам тези ужасни приливи и отливи. Имаме нужда от помощ, Гидиън. И двамата имаме сериозни проблеми.

— Срещнах се с доктор Питърсън в петък. Ще ме приеме за свой пациент и разбира се, ако си съгласна, ще ходим при него на терапия за двойки. Реших, че щом ти му имаш доверие, мога да опитам и аз.

— Доктор Питърсън ли?

Спомних си, че когато си тръгвахме от кабинета на доктор Питърсън, сърцето ми подскочи при вида на едно черно бентли. Тогава си помислих, че ми се е сторило. В края на краищата в Ню Йорк имаше безброй много черни коли.

— Значи си ме следил?

Той пое дълбоко въздух, но не отрече.

Потиснах гнева си. Можех само да си представя, колко зле се е чувствал, когато е осъзнал пълната си зависимост от нещо — от някого — когото не може да контролира. Най-важното в момента обаче бе готовността му да опита и фактът, че това не бяха само приказки. Всъщност вече бе предприел първите стъпки.

— Това ще бъде тежка работа, Гидиън — предупредих го аз.

— Не се страхувам от работа.

Докосваше ме неспокойно, ръцете му се плъзгаха по бедрата и дупето ми, като че ли допирът до голата ми кожа му бе така необходим, както и дишането.

— Единственото, от което се страхувам, е да не те загубя.

Притиснах бузата си в неговата. Двамата така добре се допълвахме. Дори и в този момент, когато ръцете му така собственически ме опипваха, усетих как омеквам отвътре, почувствах отчаяно облекчение, че най-накрая бях в прегръдките на мъжа, който разбираше и задоволяваше и най-интимните ми желания.

— Имам нужда от теб. — Устните му се плъзнаха по бузата ми надолу към врата. — Трябва да съм вътре в теб.

— Не! Господи, не тук!

Но протестът ми прозвуча неубедително дори в собствените ми уши. Желаех го навсякъде, по всяко време и по всякакъв начин.

— Трябва да го направим тук — прошепна той и се отпусна на колене. — Трябва да е сега.

Разкъса дантелените ми боксерки, като нарани кожата ми, след това повдигна роклята до кръста и започна да лиже цепката ми, езикът му разтвори гънките и се спря върху пулсиращия ми клитор.

Изохках и опитах да се отдръпна, но нямаше накъде да бягам. Зад гърба ми беше вратата, а пред мен мрачният и решителен Гидиън. С едната ръка ме държеше и не ми позволяваше да мръдна, а с другата вдигна крака ми, прехвърли го през рамо и аз останах широко отворена пред страстните му устни.

Главата ми се блъскаше във вратата, а от точката, в която той бе поставил езика си и ме подлудяваше, по цялото ми тяло се разливаха топли вълни. Притиснах с крак гърба му и така го приближих към себе си, обхванах главата му с ръце и я задържах неподвижна, докато се търках в него. Усещах копринените кичури на косата му, която докосваше чувствителната вътрешна страна на бедрата ми, това още по-силно ме възбуждаше и изостряше сетивата ми за всичко около мен.

Намирахме се в къщата на родителите на Гидиън, по средата на парти, на което присъстваха десетки известни личности, а той бе застанал на колене и издаваше звуци на задоволство, докато лижеше и смучеше влажната ми, изгаряща от желание вулва. Знаеше точно какво да направи с мен, знаеше какво обичам и от какво се нуждая. Беше разбрал същността ми, а това бе много по-важно от умението му да си служи с езика. Комбинацията беше опустошителна и водеше до пристрастяване.

Тялото ми се разтресе, клепачите ми натежаха от удоволствие.

— Гидиън… Караш ме да свършвам толкова силно.

Езикът му се движеше нагоре-надолу по стегнатия отвор на тялото ми, дразнеше ме, караше ме безсрамно да се търкам в устата му. Обхвана голото ми дупе с две ръце, притисна го към устата си и вкара езика си в мен. Имаше оттенък на благоговение в ненаситния начин, по който ми се нахвърли, не оставяше и капчица съмнение, че обожава тялото ми, че да ми доставя удоволствие и да получава удоволствие от мен е жизненоважно за него.

— Да — изпъшках аз, когато усетих наближаващия оргазъм.

Бях замаяна от шампанското, от горещото ухание на кожата на Гидиън и от собствената си възбуда. Усетих напрежение в гърдите си, сякаш сутиенът ми бе омалял, тялото ми се разтрепери на ръба на така жадуваното облекчение.

— Толкова съм близо!

Някакво движение в далечния край на стаята привлече вниманието ми и за момент замръзнах, погледът ми срещна очите на Магдалин. Бе спряла точно до вратата, стоеше с широко отворени очи и зяпнала от изненада наблюдаваше движенията, които главата на Гидиън описваше.

Но той или не я забелязваше, или се бе разгорещил така, че не му пукаше. Устните му обвиха клитора ми и силно го засмукаха. Повтаряше движението ритмично и с върха на езика си нежно масажираше тази най-чувствителна точка на тялото ми.

Всичко в мен се напрегна до болка, а след това неудържимо избухна от удоволствие.

Горещата вълна на оргазма ме заля от горе до долу. Извиках и продължих неудържимо да блъскам бедрата си в лицето му, напълно отдадена на първичната връзка между нас. Коленете ми започнаха да омекват и се наложи Гидиън да ме задържи, без да отдръпва езика си от мен, докато и последният ми спазъм не отмина.

Когато отново отворих очи, самотният ни наблюдател си беше отишъл.

Гидиън се изправи бързо, вдигна ме и ме занесе на дивана. Остави ме да легна, вдигна бедрата ми и ги подпря на страничната облегалка, така че гърбът ми се изви като лък.

Погледнах го, стоеше изправен до мен. Защо просто не ме обърна и не ме изчука отзад?

Разкопча панталона си и извади огромния си прекрасен пенис, вече не ме интересуваше в каква поза ще ме чука, просто исках да го направи. Изстенах, когато го вкара в мен, тялото ми с готовност се подчини на прекрасното усещане, че го изпълва. Надигнах бедра, за да посрещна силните му движения. Гидиън блъскаше нежните стени на вагината ми с огромния си твърд член. Погледът му бе тъмен, замъглен от желанието да ме притежава напълно, дъхът му излизаше с първично ръмжене всеки път, когато достигнеше предела ми.

Изстенах силно, мощните му движения ме възбудиха и отново изпитах никога нестихващата нужда да ме чука. Само той и никой друг.

Направи още няколко движения, отметна глава, произнесе с въздишка името ми, бедрата му продължаваха да се движат и да ме докарват до лудост.

— Стисни го, Ева. Стисни члена ми.

Изпълних желанието му и той изстена така страстно, че вагината ми отново потръпна в очакване.

— Да, ангелче, точно така…

Стегнах мускулите на вагината си по-силно около члена му и той изруга. Очите му намериха моите. Неописуемото синьо сега искреше от сексуална еуфория. Спазъм разтресе силното му тяло и той изкрещя от удоволствие. Усетих още един тласък, след това започна дълго и силно да се изпразва, изхвърляйки горещата сперма в дълбините на тялото ми.

Не успях да достигна до втори оргазъм, но това нямаше никакво значение. Наблюдавах го с благоговение и чисто женско чувство на триумф. Аз можех да го накарам да се чувства по този начин.

В моментите на оргазъм, аз го притежавах точно толкова силно, колкото и той мен.

16

Гидиън се приведе над мен, дишайки тежко, косата му падна напред и погъделичка гърдите ми.

— Господи, не мога да прекарам и един ден без това. Дори часовете на работа ми се струват прекалено дълги.

Прокарах пръсти през косата му, беше се изпотил.

— И ти ми липсваше.

Той притисна лице в гърдите ми.

— Когато не си при мен се чувствам толкова… Никога вече не бягай от мен, Ева. Няма да мога да го понеса.

Дръпна ме, така че се изправих пред него и петите ми докоснаха твърдия под, като продължаваше да държи члена си в мен.

— Ела с мен вкъщи.

— Не мога да оставя Кари.

— Тогава го вземаме с нас. Шшшт… Преди да започнеш да протестираш, не забравяй, че мога да му помогна да постигне всичко, което очаква от това парти. Нищо няма да направи, като се мотае тук.

— Може би се забавлява.

— Не искам да си тук. — Изведнъж бе станал някак далечен, а гласът му много по-контролиран.

— Знаеш ли колко дълбоко ме нараняваш така? — изплаках тихо аз, гърдите ми отново се стегнаха от болка. — Какво толкова ми има, че не искаш да бъда близо до семейството ти?

— Нищо подобно, ангелче. — Той ме прегърна и ръцете му успокоително започнаха да милват гърба ми. — Проблемът изобщо не е в теб, а в това място. Не искам… Не мога да остана повече тук. Нали искаш да разбереш какво сънувам. Сънувам тази къща.

— О! — Усетих как стомахът ми се свива от тревога. — Съжалявам. Не знаех.

Нещо в гласа ми го подтикна да ме целуне между веждите.

— Днес бях груб. Съжалявам. Това място ме прави нервен и раздразнителен, но това не е извинение.

Обвих лицето му с ръце, видях в очите му онези бурни чувства, които бе свикнал да прикрива.

— Никога не ми се извинявай за това, че разкриваш същността си пред мен. Точно това очаквам от теб. Искам да бъда твоето сигурно убежище, Гидиън.

— Ти си. Не знаеш до каква огромна степен, но ще намеря начин да ти го покажа. — Той допря челото си до моето. — Да си вървим вкъщи. Купил съм ти някои неща.

— Така ли? Обичам подаръците.

Особено когато идваха от егоцентричното ми неромантично гадже.

Започна постепенно да излиза от мен. С удивление усетих колко мокра бях, беше се изпразнил толкова обилно. Последните няколко сантиметра от пениса му се плъзнаха бързо и по вътрешната страна на бедрото ми потече сперма. След миг две капки паднаха шумно на пода между разкрачените ми крака.

— По дяволите! — изпъшка той. — Това е толкова секси, че започвам да се втвърдявам отново.

Гледах го как безсрамно показва мъжкото си достойнство и усетих, че ми става топло.

— Не можеш да започнеш отново, не и след това.

— Виж дали не мога.

Той постави ръката си върху вулвата ми и започна да разнася лепкавата течност върху мен, втривайки я в гънките на външните устни. По тялото ми се разнесе задоволство — като топлина след глътка добро питие. Чувството идваше от факта, че Гидиън намира удоволствие в мен и в моето тяло.

— Държа се като животно с теб — прошепна той. — Искам да те маркирам. Искам да те притежавам така, че да се слеем в едно.

Бедрата ми започнаха да описват плавни кръгови движения, думите и допирът му отново възбудиха желанието, предизвикано от тласъците на члена му. Исках да свърша още веднъж и знаех, че ще е ужасно, ако трябва да чакам, докато стигнем до леглото му. Аз също се превръщах в сексуално животно, между двама ни съществуваше такава физическа хармония и бях толкова убедена, че никога не би ме наранил, че се чувствах… свободна.

Хванах ръката му и внимателно я плъзнах по бедрото си, така че да ме достигне отзад. Забих леко зъби в челюстта му, събрах смелост и му прошепнах:

— Докосни ме с пръсти тук. Маркирай ме и отзад.

Той замръзна на мястото си, дишаше тежко.

— Не… — В гласа му имаше напрежение. — Не правя анален секс, Ева.

Погледнах в очите му и видях там нещо мрачно и опасно. Нещо много болезнено.

„Точно това ли трябва да е общото между нас…“

Суровата похот на страстта ни бе заменена от топлата интимност на любовта.

— Аз също — признах с огромна мъка в сърцето си. — Поне не доброволно.

— Тогава… защо?

Объркването в гласа му дълбоко ме развълнува. Прегърнах го, притиснах буза до рамото му, усетих паника в забързания ритъм на сърцето му.

— Защото вярвам, че твоят допир ще ме накара да забравя допира на Нейтън.

— О, Ева! — Той притисна бузата си в тила ми.

Гушнах се още по-плътно в него.

— Караш ме да се чувствам в безопасност.

Останахме дълго така. Чух как сърцето му започна да бие по-бавно, дишането му се успокои. Поех дълбоко въздух, опиянявайки се от миризмата му, примесена с мириса на похот и на здраво чукане.

Когато върхът на средния му пръст леко и нежно докосна отвора на ануса ми, замръзнах за миг, а после се отдръпнах, за да го погледна.

— Гидиън?

— Защо аз? — Попита той тихо, прекрасните му очи сега бяха буреносни и тъмни. — Знаеш, че аз самият имам проблеми, Ева. Видя какво… онази нощ, когато ме събуди… По дяволите, с очите си видя. Как можеш да ми вярваш толкова?

— Вярвам на сърцето си и слушам всичко, което ми каже — отговорих аз и погалих бръчката между веждите му. — Ти можеш да ми върнеш тялото, Гидиън. Дълбоко вярвам, че ти си единственият, който може да го направи.

Той затвори очи и допря потното си чело до моето.

— Имаш ли си кодова дума за сигурност, Ева?

Стреснах се и отново се дръпнах назад, за да го погледна в очите. Някои от членовете на терапевтичната група бяха разказвали за отношения, в които единият от партньорите е доминиращ, а другият подчинен. Някои искаха да имат пълен контрол, за да се чувстват сигурни по време на секса. Други бяха на съвсем противоположното мнение, според тях подчинението и унижението задоволяваха дълбоко вкоренената им нужда да почувстват болка, за да изпитат удоволствие. За тези, които имаха увлечение към садо-мазо практиките, думата за сигурност беше начин недвусмислено да кажат: „Спри!“. Не можех да разбера какво общо има всичко това с мен и Гидиън.

— Ти имаш ли?

— Нямам нужда от такава дума.

Пръстът, който ме галеше между краката престана да бъде толкова нежен. Гидиън повтори въпроса си.

— Имаш ли кодова дума?

— Не. Никога не ми е трябвала. Мисионерска поза, задна прашка или вибратор… май дотук се простират експериментите ми в секса.

Строгият израз на лицето му изчезна.

— Слава богу, не бих могъл да понеса, ако не беше така.

Пръстът му продължаваше да ме масажира и да възбужда в мен тъмни желания. Гидиън можеше да направи това за мен, можеше да ме накара да забравя миналото. Не събуждаше в мен неприятни сексуални спомени. С него нямах колебания, нито страхове. Беше ми дал сигурност. В отговор на това исках да му дам тялото си, освободено от спомените.

Големият стенен часовник започна да бие.

— Гидиън, тук сме от много дълго време. Някой ще дойде да ни търси.

Натискът върху чувствителната ми точка отзад леко се усили.

— Наистина ли ти пука от това?

Допирът на ръката му ме накара да извия бедра. Заля ме топла вълна на очакване.

— Когато ме докосваш така, не ми пука за нищо друго, освен за теб.

Зарови свободната си ръка в косата ми, стисна я здраво, така че да не мога да помръдна.

— Случвало ли се е аналната игра да ти хареса? Независимо дали случайно, или съвсем съзнателно?

— Не.

— И въпреки това ми имаш достатъчно доверие, за да поискаш да го направиш с мен.

Той ме целуна по челото и размаза спермата си назад към отвора на ануса ми. Стиснах китката на ръката му.

— Не е нужно…

— Напротив. — Гласът му беше едновременно закачлив и нетърпящ възражение. — Ако изпитваш някакво желание, аз ще бъда този, който ще го осъществи. Ще направя всичко, от което се нуждаеш, Ева. Независимо на каква цена.

— Благодаря ти, Гидиън. — Бедрата ми се движеха неспокойно, докато той продължаваше да ме овлажнява. — И аз искам да съм това, от което се нуждаеш.

— Казах ти от какво най-много се нуждая, Ева, от контрол. — Той прокара разтворените си устни по моите. — Молиш ме да направя нещо с теб, което ще събуди болезнените ти спомени, и аз ще те послушам, щом наистина имаш нужда от това. Но трябва много да внимаваме.

— Знам.

— И за двама ни е трудно да се доверяваме. А ако загубим доверието си един в друг, ще разрушим всичко. Помисли за дума, която асоциираш със сила. Това ще бъде твоята дума за сигурност, ангелче. Хайде, избери си една!

Натискът на пръста му се засили.

— Кросфайър — изстенах аз.

— Ммм… Харесва ми. Много подходящо.

Той вкара езика си в устата ми, почти не докосна моя и го извади. Пръстът му описваше кръгови движения по ануса ми и вкарваше спермата в гънките на отвора му. Гидиън изстена леко, когато усети, че той потръпва, сякаш безмълвно го моли за още.

При следващия натиск, аз свих мускула и той вкара пръста си в мен. Усещането от проникването бе неочаквано силно.

Също както преди малко почувствах, че тялото ми се предава и омеква напълно.

— Добре ли си? — попита Гидиън остро, когато се отпуснах върху него. — Да спра ли?

— Не… Не спирай.

Той вкара пръста си малко по-дълбоко и мускулите ми веднага се стегнаха около него, инстинктивна реакция срещу твърдия допир до меките тъкани.

— Толкова си стегната и изгарящо гореща — прошепна той. — И толкова мека. Боли ли?

— Не. Моля те. Искам още.

Гидиън извади връхчето на пръста си, после бавно и леко го вкара целия вътре. Потреперих от удоволствие, бях учудена колко ми харесва усещането, че нещо ме изпълва отзад.

— Как се чувстваш? — Гласът му беше дрезгав.

— Добре. Всичко, което правиш с мен, ме кара да се чувствам добре.

Той извади пръста си и после отново го вкара дълбоко. Наведох се напред, за да се отворя по-широко за него и притиснах гърдите си в неговите. Той стисна по-здраво косата ми, дръпна главата ми назад и ме целуна дълбоко. Отворените ни устни се плъзгаха една върху друга, възбудата ми нарастваше и аз ставах все по-необуздана. Усещах пръста на Гидиън в онова потайно място на удоволствието, движеше се ритмично и ме караше да извивам бедра назад, за да го посрещна, когато навлизаше.

— Толкова си красива — прошепна той с безкрайна нежност. — Толкова ми е хубаво да ти доставям удоволствие. Обожавам да гледам как оргазмът разтърсва тялото ти.

— Гидиън… — Бях напълно потънала в прекрасното усещане да съм в обятията му, да усещам любовта му. През четирите дни, в които бяхме разделени, разбрах колко ще съм нещастна, ако не успеем да оправим отношенията си, колко празен и безцветен ще е светът ми без него. — Имам нужда от теб.

— Знам. — Той прокара език по устните ми, зави ми се свят. — Тук съм. Чувствам, че трепериш и се стягаш. Усещам, че отново ще свършиш.

Протегнах се и хванах члена му с треперещи ръце, отново се беше възбудил. Вдигнах фустата на полата си и го вкарах в мократа си вагина. Няколко сантиметра от него влязоха в мен, стояхме прави и това не му позволяваше да проникне по-дълбоко, но дори и само толкава ми беше достатъчно. Обвих ръце около раменете му, сгуших глава в гърдите му, усещах как коленете ми се огъват. Лявата му ръка пусна косата ми, хвана ме за врата и ме придърпа по-плътно до себе си.

— Ева. — Пръстът му започна да се движи по-бързо. — Знаеш ли какво си способна да правиш с мен?

Той притисна бедра до мен, широкото тяло на пениса му масажираше онази нежна и сладко-болезнена точка.

— Жадните ти притискания буквално подлудяват главичката му. Ще ме накараш да се изпразня още веднъж. Когато свършиш, ще свърша и аз.

Усещах, че гърлото ми издава някакви звуци. Сетивата ми бяха претоварени от мириса на Гидиън, от топлината на тялото му, от усещането за пениса му, който се търкаше вътре в мен, и движенията на пръста му в ануса ми. Бях обгърната от него, изпълнена от него, завладяна от него по всякакъв начин и това ме караше да се чувствам прекрасно. Усетих как възбудата ми нараства все повече, пулсира и се натрупва във вътрешността на тялото. Не беше само заради физическото удоволствие, но и заради факта, че той бе готов да рискува. Още веднъж. Заради мен.

Пръстът му спря и аз изстенах в знак на протест.

— Шшшт — прошепна той. — Някой идва.

— О, господи! Магдалин влезе преди малко и ни видя. Ами ако е казала…

— Не мърдай.

Гидиън ме задържа неподвижно. Стоеше, без да променя позата си — проникнал в мен и отпред, и отзад, ръката му премина по гърба ми и оправи полите на роклята.

— Роклята ти прикрива всичко.

Бях обърната с гръб към вратата и притиснах зачервеното си лице в ризата му. Вратата се отвори. Настъпи кратко мълчание, след това някой попита:

— Всичко наред ли е?

Кристофър. Почувствах се неудобно, защото не можех да се обърна към него.

— Разбира се — отвърна Гидиън спокойно, напълно контролирайки гласа си. — Какво искаш?

За мой ужас той отново започна да движи пръста си. Не с дълбоките проникващи движения отпреди малко, а по-леко, за да не се вижда под роклята. Забих нокти във врата му, бях толкова възбудена, че всеки момент можех да свърша. Присъствието на Кристофър в стаята още повече засилваше еротичното напрежение в мен.

— Ева — обърна се Кристофър към мен.

— Да — преглътнах, преди да му отговоря.

— Добре ли си?

Гидиън смени позата си, при което членът му в мен се раздвижи, а тазът му се удари в пулсиращия ми клитор.

— Д-да. Ние просто… си говорехме. За вечерята.

Очите ми се затвориха, когато върхът на пръста на Гидиън достига до онази тънка преграда, която го отделяше от пениса му, изпълнил ме от другата страна. Ако още веднъж докоснеше клитора ми, щях да свърша. Бях толкова възбудена, че не можех да се контролирам.

Гидиън заговори и аз усетих вибрацията на гръдния му кош под бузата си.

— Ще приключим по-бързо, ако си тръгнеш, затова казвай какво искаш.

— Мама ви търси.

— Защо?

Гидиън отново се раздвижи, докосна клитора ми и едновременно с това вкара пръста си дълбоко в ануса ми.

В този миг свърших. Страхувах се, че няма да успея да спра вика на удоволствие, затова забих зъби в гърдите на Гидиън. Той изстена леко и започна да се изпразва в мен, членът му пулсираше, докато плътната струя от гореща сперма се изливаше в мен.

Кръвта в главата ми бучеше толкова силно, че не чух остатъка от разговора. Кристофър каза нещо, Гидиън му отговори и след това вратата се затвори. Вдигна ме и ме постави върху страничната облегалка на дивана, след това започна бързо да движи бедрата си между разтворените ми крака, като се триеше в тялото ми, за да доведе оргазма си докрай, и стенеше в устата ми, слагайки точка на най-първичното и ексхибиционистично сексуално изживяване в живота ми.

* * *

След това Гидиън ме хвана за ръката и ме заведе в банята, където насапуниса леко една кърпа и ме почисти между краката, а после почисти и члена си. Начинът, по който се погрижи за мен, бе мил и интимен и бе поредното доказателство, че колкото и диво и необуздано да е желанието му за мен, той ме ценеше.

— Не искам да се караме повече — заявих аз, седнала на шкафа в банята.

Той изхвърли кърпата в шахтата за мръсни дрехи и закопча панталона си. След това се приближи до мен и прокара хладните си пръсти по бузата ми.

— Ние не се караме, ангелчето ми. Просто трябва да се научим да не се страхуваме до смърт един от друг.

— Много е лесно да го кажеш — възразих аз.

Щеше да е нелепо да твърдим, че някой от двама ни е девствен, но въпреки това в емоционално отношение бяхме точно такива. Опипвахме пътя в тъмнината, бяхме прекалено нетърпеливи, бяхме смутени и не осъзнавахме какво става, едновременно с това всеки от нас се опитваше да впечатли другия и пропускахме всички едва доловими нюанси.

— Няма значение дали е лесно, или трудно. Ще се справим, щом така трябва. — Той прокара пръсти през косата ми и пооправи прическата ми. — Ще говорим, когато се приберем вкъщи. Мисля, че разбрах каква е същността на проблема.

Твърдата му решителност ме накара да забравя тревогите, които бях изпитвала през последните няколко дни. Затворих очи и се отпуснах, беше ми много приятно да си играе с косата ми.

— Майка ти много се стресна, като видя, че съм блондинка.

— Така ли?

— Моята майка също. Разбира се, не от това, че съм руса — уточних аз. — А от факта, че ти си проявил интерес към блондинка.

— Така ли?

— Гидиън!

— Дааа. — Той целуна върха на носа ми и спусна ръце по раменете ми.

— Не съм от типа жени, по които обикновено си падаш, нали така?

Той повдигна учудено вежди.

— Има само един тип, по който си падам — Ева Лорън Трамел. Това е.

— Добре. Така да е — съгласих се аз и вдигнах поглед нагоре.

— Какво значение има? Нали сега съм с теб?

— Няма никакво значение, просто ми е любопитно. Хората обикновено не изневеряват на типа, който харесват.

Той застана между разтворените ми крака и обхвана бедрата ми.

— За мое щастие, аз явно се вписвам в твоя типаж.

— Ти не се вписваш в никакъв типаж, Гидиън — възразих аз. — Ти си съвсем отделна класа.

Очите му заблестяха.

— Значи харесваш това, което виждаш, така ли?

— Знаеш, че е така, и точно поради тази причина трябва веднага да излезем оттук, преди да сме започнали отново да се чукаме като зайци.

Той притисна бузата си до моята и прошепна:

— Само ти можеш да ме накараш да направя подобно нещо на място, от което винаги са ме побивали тръпки. Благодаря ти, че си точно това, което желая и от което имам нужда.

— О, Гидиън! — Обвих крака и ръце около него и го притиснах с все сила до себе си. — Значи си дошъл тук заради мен? За да ме изведеш от това място, което толкова мразиш?

— Заради теб бих отишъл и в ада, Ева. Това, което направих днес, е почти същото — въздъхна той дълбоко. — Точно бях тръгнал към апартамента ти с намерението да те измъкна оттам, когато разбрах, че си тук. Трябва да стоиш далеч от Кристофър.

— Защо непрекъснато повтаряш това? Той изглежда много мил.

Гидиън се отдръпна назад, ръката му се измъкна от косата ми. Впери поглед в очите ми.

— При него обичайното съперничество между двама братя достига до крайности и е достатъчно неуравновесен, че да бъде опасен. Иска да се сближи с теб, защото знае, че по този начин може да ме нарани. Трябва да ми имаш пълно доверие в това отношение.

Защо Гидиън изпитваше такова подозрение към своя полубрат? Сигурно имаше основание. Още едно нещо, което не искаше да сподели с мен.

— Разбира се, че ти имам доверие. Ще стоя далече от него.

— Благодаря ти. — Хвана ме през кръста и ме свали от шкафа. — Хайде да открием Кари и да се махаме оттук.

Излязохме отново в градината, хванати под ръка. Бях леко притеснена, защото осъзнавах, че сме отсъствали прекалено дълго. Слънцето бе започнало да залязва. А освен това бях без гащи. В момента скъсаните ми боксерки се намираха в джоба на дънките на Гидиън.

Той ми хвърли бърз поглед и двамата се отправихме към шатрата.

— Трябваше да ти го кажа по-рано, но… Изглеждаш ослепително, Ева. Роклята ти стои страхотно, както и тези червени обувки, които направо крещят: „Изчукай ме!“.

— Очевидно вършат добра работа — засмях се аз и леко го бутнах с рамо. — Благодаря ти.

— За комплимента или за чукането?

— Тихо — предупредих го аз и се изчервих.

Смехът му, мек като тъмно кадифе, накара всички жени наоколо да се обърнат и да го изгледат, дори някои от мъжете направиха същото. Без да пуска дланта ми, той постави ръка на дупето ми, привлече ме към себе си и ме целуна по устните.

— Гидиън!

Майка му се носеше към нас с блеснали очи и широка усмивка на красивото си лице.

— Толкова съм щастлива, че си тук.

За миг ми се стори, че ще го прегърне, но в позата му настъпи промяна, излъчването му се промени, сякаш около нас се появи невидимо силово поле, което никой не можеше да прекрачи.

Елизабет се закова на място.

— Майко — в гласа му имаше толкова топлота, колкото в арктична буря, — можеш да благодариш на Ева за това, че съм тук. Дойдох, за да я взема.

— Но тя се забавлява чудесно, нали така, Ева? Остани заради нея. — Елизабет ме погледна умолително.

Стиснах ръката на Гидиън. Без съмнение за мен той винаги беше на първо място, но много ми се искаше да разбера каква е историята и защо се държи така студено към майка си, която очевидно го обичаше. Тя се загледа с любов в лицето, което носеше и нейните черти, така, сякаш не можеше да му се насити. Кога ли за последен път се бяха виждали?

Възможно ли бе тя да го обича прекалено много…

Мисълта ме накара да потреперя от отвращение.

— Не поставяй Ева в неудобно положение — заяви Гидиън и разтърка гърба ми с ръка. — Нали получи каквото искаше — запозна се с нея.

— Може би и двамата ще дойдете на вечеря през седмицата?

В отговор Гидиън само повдигна вежда. След това погледът му се отклони и аз последвах посоката му. Видях Кари, който се появи от нещо, наподобяващо лабиринт от жив плет, хванал под ръка една доста известна поп звезда. Гидиън му направи знак да дойде.

— О, не ни отнемайте и Кари — възрази Елизабет. — Той е душата на компанията.

— И аз си помислих, че ще ти хареса. — Гидиън оголи зъби, гримасата му никак не приличаше на усмивка. — Не забравяй, майко, че той е приятел на Ева. А това означава, че е и мой приятел.

Изпитах огромно облекчение, когато Кари дойде при нас и с непринуденото си поведение веднага разпръсна напрежението.

— Търсих те — обърна се той към мен. — Надявах се, че си готова да тръгваме. Получих телефонното обаждане, което чаках.

По блясъка в очите му разбрах, че Трей се беше свързал с него.

— Да, готови сме.

Двамата с Кари се разходихме между гостите, за да се сбогуваме и да благодарим. Гидиън ме следваше като сянка, държеше се спокойно, но преднамерено високомерно.

Точно се бяхме отправили към къщата, когато забелязах, че Айрланд стои встрани, вперила поглед в Гидиън. Спрях и се обърнах към него:

— Отиди да извикаш сестра си, за да й кажем довиждане.

— Какво?

— Ето я там, вляво.

Нарочно обърнах глава надясно, за да не разбере момичето какво говоря. Предположих, че обожава по-големия си брат и го боготвори като герой.

Гидиън махна грубо към нея и й направи знак да дойде. Тя се запъти едва-едва към нас, а по красивото й лице бе изписано добре заучено войнствено отегчение. Погледнах Кари и поклатих глава, много добре помнех дните, когато и ние се държахме като нея.

— Слушай какво — започнах аз и стиснах ръката на Гидиън, — кажи й, че съжаляваш, че двамата не успяхте да наваксате този следобед и че може да ти се обади, когато поиска.

Гидиън ме изгледа учудено.

— Какво да наваксаме?

Погалих го по бицепса и отговорих:

— Ти само й дай възможност и тя ще говори през цялото време.

— Та тя е тийнейджърка — намръщи се той. — Защо да я оставям да ми надува главата?

Вдигнах се на пръсти и прошепнах в ухото му.

— Защото тогава ще съм ти задължена.

— Наумила си нещо. — Той ме изгледа внимателно за миг, след това се наведе и ме целуна силно по устните. — Добре, да оставим нещата така и да кажем, че си ми задължена. Колко точно ще определим по-късно.

Кимнах. Кари се залюля на пети и завъртя показалците си един около друг в недвусмисления жест, който казваше: „Въртиш го около пръста си“.

„Така е честно“, помислих си аз, след като той бе завъртял и ума, и сърцето ми.

* * *

Погледнах изненадано, когато един от прислужниците донесе на Гидиън ключовете от бентлито.

— Ти ли ще караш? Къде е Ангъс?

— Има свободен ден — отговори той и допря носа си до слепоочието ми. — Толкова ми липсваше, Ева.

Седнах на предната седалка и той затвори вратата. Докато закопчавах колана, забелязах, че спря до капака на колата и погледна един от двамата мъже, облечени в черно, които чакаха до лъскав черен мерцедес, паркиран в дъното на алеята. Те кимнаха и се качиха в колата. Когато Гидиън излезе от имението на семейство Видал, мерцедесът ни последва плътно.

— Това охрана ли е? — попитах аз.

— Да. Избързах, когато разбрах, че си тук, и те ме изгубиха за известно време.

Кари си беше тръгнал с Кланси, така че ние с Гидиън се отправихме директно към апартамента му. Установих, че видът на Гидиън зад волана ми действа възбуждащо. Караше луксозната кола така, както вършеше всичко в живота си — самоуверено и агресивно, като в същото време умело държеше нещата под контрол. Караше бързо, но не безразсъдно, вземаше плавно завоите по панорамния път, който ни отвеждаше обратно в града. Нямаше почти никакво движение до момента, в който се вляхме в задръстването на Манхатън.

Първото нещо, което направихме, когато влязохме в апартамента, бе да отидем под душа. Гидиън сякаш не можеше да спре да ме докосва — първо ме изми от глава до пети, след това ме подсуши и накрая ме облече в нов копринен халат — синьо-зелен, с бродерия и с кимоно ръкави. Извади от едно чекмедже копринено долнище в подобен цвят и го облече.

— Няма ли да получа бикини? — попитах аз, мислейки си за чекмеджето, пълно със секси бельо.

— Не. На стената в кухнята има телефон. Натисни единицата и кажи на мъжа, който вдигне, че искам да донесе две порции от обичайната ми вечеря от „Питър Лугър“.

— Добре.

Излязох от хола и изпълних поръчката. След това тръгнах да търся Гидиън. Открих го в кабинета му, никога преди това не бях влизала в тази стая.

В началото не успях добре да огледам помещението, защото бе осветено само от един аплик на стената и настолна лампа на лъскавото дървено бюро. Освен това Гидиън представляваше много по-интересна гледка. Беше се отпуснал в огромното черно кожено кресло и изглеждаше неустоимо секси в тази поза. Държеше чаша с питие, което топлеше в двете си длани, а движението на бицепсите му и стройната плетеница от мускули на корема ме накараха да потръпна.

Погледът му бе втренчен в стената, осветена от аплика, привличайки и моето внимание натам. Стреснах се, когато видях картината — огромен колаж от увеличени наши снимки: целувката ни пред фитнеса… прес кадър на двама ни от благотворителната вечеря… сдобряването след скандала в Брайънт парк.

В центъра на колажа беше моя снимка, на която се виждаше как спя в собственото си легло на светлината на свещта, която бях оставила запалена за него. Беше много интимна снимка, сякаш направена от воайор, и говореше много повече за фотографа, отколкото за неговия обект.

Бях дълбоко развълнувана от това доказателство за чувствата му към мен.

Гидиън посочи към питието, което ми беше налял и оставил на ръба на бюрото.

— Седни.

Седнах, изгаряна от любопитство. Усетих в него някакво непознато напрежение, беше съсредоточен и изпълнен с решителност.

Каква бе причината за тази промяна в настроението му? И какво ли щеше да се случи през остатъка от вечерта?

След това забелязах един малък колаж, поставен в рамка, който лежеше на бюрото до чашата ми и се почувствах по-спокойно. Рамката много приличаше на онази на бюрото ми, но в тази бяха поставени три снимки на нас с Гидиън заедно.

— Искам да занесеш това в работата — каза тихо той.

— Благодаря.

За първи път през последните няколко дни бях щастлива. Притиснах с една ръка рамката до гърдите си, а с другата взех чашата. Очите му блестяха, докато ме наблюдаваше как сядам.

— През целия ден ми раздаваш въздушни целувки от снимката на бюрото ми. Мисля, че е честно и ти да имаш нещо, което да ти напомня за мен. За нас.

Въздъхнах, усетих как пулсът ми се ускорява.

— Никога не преставам да мисля за теб и за нас.

— Няма да ти позволя, дори и да се опиташ да го направиш. — Гидиън отпи голяма глътка. — Мисля, че разбрах коя беше първата ни грешка, която доведе до всички недоразумения между нас.

— Така ли?

— Отпий от коняка, ангелче. Мисля, че ще имаш нужда от него.

Опитах съвсем малка глътка, която веднага изгори гърлото ми, но после усетих вкуса на питието и реших, че ми харесва. Отпих повече. Гидиън въртеше чашата между дланите си, отпи от нея и ме загледа замислено.

— Кажи ми кой беше по-добър, Ева — сексът в лимузината, когато ти контролираше нещата, или в хотела, когато контролът беше в мои ръце?

Раздвижих се неспокойно, не можех да разбера накъде води този разговор.

— Мислех, че ти беше добре в лимузината. Имам предвид по време на секса. Не след това, очевидно.

— Беше невероятно — отговори той тихо и убедено. — Представям си те в онази червена рокля как стенеш и казваш колко ти е хубаво да ме усещаш в себе си… Мисля, че този образ ще ме съпровожда, докато съм жив. Ако решиш да си отгоре и в бъдеще, определено ще съм „за“.

Стомахът ми се сви. Мускулите на раменете ми се превърнаха във възли от напрежение.

— Гидиън, започваш да ме плашиш. Всички тези приказки за кодови думи и кой ще е отгоре… Имам чувството, че този разговор води нанякъде, докъдето не искам да стигам.

— Това е защото си мислиш за връзване и болка. А аз говоря за доброволна смяна на ролите. — Гидиън се взираше напрегнато в мен. — Искаш ли още коняк? Много си бледа.

— Така ли мислиш? — Изпих чашата си до дъно. — Струва ми се, че искаш да ми кажеш, че си доминантен тип.

— Ангелче, ти вече си наясно с това. — По устните му се изписа нежна и секси усмивка. — Това, което искам да ти кажа, е, че ти обичаш да се подчиняваш.

17

Скочих на крака, готова да си тръгна, но заповедническият му тон ме спря.

— Недей — прошепна той. — Не се опитвай да избягаш. Още не сме свършили.

— Изобщо не знаеш какво говориш! — Да позволя някой да упражнява контрол върху мен, да загубя правото да кажа „не“ — това никога нямаше да ми се случи отново. — Знаеш какво съм преживяла. Не по-малко от теб имам нужда да контролирам ситуацията.

— Седни, Ева.

Останах права, само за да му докажа думите си.

Той се усмихна широко и усетих как вътрешностите ми се разтапят.

— Имаш ли представа колко луд съм по теб? — продължи да шепне той.

— Наистина си луд, ако си въобразяваш, че ще позволя на някого да ми заповядва, особено по време на секс.

— Стига, Ева. Знаеш, че не искам да те бия, да те наказвам, да ти причинявам болка, да те унижавам или да ти заповядвам като на животно. Никой от нас не се нуждае от подобно нещо. — Гидиън се поизправи, наведе се напред и подпря лакти на бюрото. — Ти си най-важното нещо в живота ми. Толкова много те ценя. Искам да те пазя и да те карам да се чувстваш в безопасност. Ето за това водим този разговор.

Господи! Как бе възможно да е едновременно толкова прекрасен и толкова откачен?

— Нямам нужда някой да доминира над мен!

— Не, но имаш нужда от някого, на когото вярваш… Не! Замълчи, Ева. Ще изчакаш, докато приключа аз.

Протестът ми заглъхна в мълчание.

— Ти ме помоли да направя с тялото ти неща, които по-рано са ти причинявали болка и са те измъчвали. Не мога да ти опиша колко много означава за мен доверието ти, нито колко ще страдам, ако по някакъв начин не го оправдая. Не мога да поема този риск, Ева. Нямаме право на грешка.

Скръстих ръце на гърдите си.

— Очевидно съм изключително тъпа. През цялото време си мислех, че имаме страхотен сексуален живот.

Гидиън остави чашата си и продължи да говори, сякаш изобщо не ме беше чул.

— Днес ти ме помоли да направя нещо, от което се нуждаеш, и аз се съгласих. Сега заедно трябва да…

— Кажи направо, че не съм това, което искаш! — Оставих снимката и чашата си, преди да съм направила с тях нещо, за което по-късно щях да съжалявам. — Не се опитвай да замазваш нещата с…

Той заобиколи бюрото и се нахвърли върху мен, преди да успея да отстъпя и крачка. Притисна устата си в моята, прегръдката му беше като менгеме. Както бе направил и по-рано днес, ме занесе до стената и ме притисна до нея, така че да не мога да мърдам. Сграбчи китките ми и вдигна ръцете ми високо над главата.

Бях напълно обездвижена, не можех да направя нищо, когато той сви колене и започна да гали цепката между краката ми с тялото на възбудения си пенис. Веднъж. Два пъти. Коприната се търкаше в набъбналия ми клитор. Захапа зърното ми през халата и по тялото ми пробягнаха тръпки. Опияних се от миризмата на чистото му топло тяло. Въздъхнах и се отпуснах в прегръдката му.

— Виждаш ли колко лесно се подчиняваш, когато взема нещата в свои ръце? — Устните му се плъзнаха по веждата ми. — И усещането е много приятно, нали? Точно както трябва да бъде.

— Не е честно — възразих аз и вперих поглед в него.

Как очакваше да реагирам по друг начин? Колкото и да бях объркана и смутена, той все пак страхотно ме привличаше.

— Разбира се, че е честно. Освен това е и вярно.

Погледът ми се плъзна по прекрасната му черна коса и издяланите като от мрамор черти на лицето му. Копнежът ми за него бе толкова силен, че причиняваше болка. Тежката рана, скрита там някъде вътре в него, само засилваше любовта ми. В някои моменти се чувствах така, сякаш съм открила изгубената половина от себе си.

— Не съм виновна, че ме възбуждаш толкова — прошепнах аз. — Тялото ми е устроено така, че да се отпусне и да омекне, за да можеш да вкараш огромния си член в него.

— Да си говорим честно, Ева. Ти самата искаш да имам пълен контрол. За теб е важно да ми се довериш и да вярваш, че ще се погрижа за теб. В това няма нищо лошо. Обратното е валидно за мен — аз имам нужда да ми се довериш достатъчно, че да се откажеш от своя контрол.

Не можех да мисля, когато той притисна тялото си до мен, усещах всеки сантиметър от него.

— Не искам да се подчинявам.

— Искаш, когато си с мен. Ако погледнеш назад, ще видиш, че отстъпваше през цялото време.

— Добър си в леглото. И имаш повече опит от мен. Разбира се, че те оставям да правиш с мен каквото искаш. — Прехапах долната си устна, за да я спра да трепери. — Съжалявам, че аз не съм ти действала така възбуждащо.

— Стига глупости, Ева. Знаеш, че обожавам да правя любов с теб. Бих правил само това, ако беше възможно. Сега не си говорим за игрички, които биха ми действали възбуждащо.

— Значи говорим за нещата, които на мен ми действат възбуждащо, така ли?

— Да. Поне така си мисля. — Той се намръщи. — Разстроена си! Не исках да… По дяволите! Реших, че ще ни помогне, ако поговорим за това.

— Гидиън.

Очите ми се напълниха със сълзи. Той изглеждаше също толкова объркан и наранен, колкото и аз се чувствах в момента.

— Направо ми късаш сърцето!

Той пусна китките ми, отстъпи назад и ме взе в обятията си. Изнесе ме от кабинета си и спря пред една затворена врата надолу по коридора.

— Отвори вратата — каза той тихо.

Влязохме в осветена от свещи стая, в която все още слабо миришеше на боя. В следващите няколко секунди бях напълно объркана. Не можех да разбера как от апартамента на Гидиън се бяхме озовали в собствената ми спалня.

— Нищо не разбирам. — Доста меко казано, но съзнанието ми все още се бореше с усещането, че сме се телепортирали от единия апартамент в другия.

— Ти… да не си преместил вещите ми тук?

— Не съвсем.

Остави ме на земята, но все още ме притискаше с една ръка до себе си.

— Подредих тази стая така, че напълно да прилича на твоята. Гледах от снимката, която направих, докато спеше.

— Защо?

Какво, по дяволите, ставаше? Кой би постъпил по този начин? Дали не бе направил това, за да не ставам свидетел на кошмарите му?

Тази мисъл ме потресе. Сякаш с всеки следващ миг все повече се отдалечавахме един от друг.

Той прокара ръце през влажната ми коса и това ме разтревожи още повече. Искаше ми се да отблъсна ръцете му и да избягам в другия край на стаята, може би дори в другия край на съседната стая.

— Ако почувстваш нуждата да избягаш — започна той тихо, — можеш да дойдеш тук и да затвориш вратата. Обещавам ти, че няма да те безпокоя, докато не си готова. Така ти ще имаш своето убежище, а аз ще съм спокоен, че не си ме напуснала.

В главата ми се въртяха най-различни мисли и предположения, но най-важният въпрос бе:

— Ще продължаваме ли да спим в едно легло?

— Всяка нощ. — Гидиън докосна челото ми с устни. — Нима може да си представиш нещо друго? Сподели с мен, Ева. Какво се върти в прекрасната ти главичка?

— Какво се върти в моята глава ли? — сопнах се аз. — По-интересно е какво се върти в твоята. Какво се случи с теб през четирите дни, през които бяхме разделени?

Той стисна зъби.

— Ние никога не сме се разделяли, Ева.

Телефонът в другата стая иззвъня. Изругах тихо. Исках едновременно да разговарям с него и да ме остави на мира.

Той ме стисна за рамото и след това ме пусна.

— Това е вечерята.

Не го последвах, когато излезе от стаята, бях прекалено разстроена, за да вечерям. Вместо това легнах в леглото, което беше съвсем като моето, прегърнах една възглавница и затворих очи. Не чух кога Гидиън е влязъл в стаята, но почувствах присъствието му, когато спря до леглото ми.

— Моля те, не ме оставяй да вечерям сам — каза той зад гърба ми.

— Защо просто не ми заповядаш да вечерям с теб?

Той въздъхна, след това легна до мен и ме прегърна. Стана ми приятно, когато усетих топлината му, тя прогони студа, който ме бе накарал да настръхна. Мълча дълго, просто лежеше до мен и ме успокояваше с присъствието си. Или може би той се успокояваше с моето.

— Ева. — Пръстите му погалиха ръката ми през копринения халат. — Не искам да се чувстваш нещастна. Говори с мен.

— Не знам какво да кажа. Мислех, че най-после сме изгладили нещата между нас — отвърнах аз и притиснах възглавницата още по-силно.

— Не бъди така напрегната, Ева. Боли ме, когато виждам, че се отдръпваш от мен.

Имах чувството, че той ме отблъсква от себе си.

Завъртях се и го обърнах по гръб. След това се качих върху него, халатът ми се разтвори, когато яхнах бедрата му. Прокарах дланите си по широките му гърди и забих нокти в потъмнялата от слънцето кожа. Раздвижих бедрата си и започнах да търкам голата цепка на вулвата си върху члена му. Усещах как вените на пениса му започват да набъбват под тънката коприна. По замъгления поглед, леко разтворените устни и учестеното му дишане личеше, че и той усеща очертанията ми и влажната топлина, която струеше от мен.

— Това толкова ужасно ли ти се струва? — попитах аз и продължих да движа бедрата си. — Мислиш ли си, докато лежиш така, че няма да ми дадеш онова, което искам, само защото в момента аз контролирам нещата?

Гидиън постави ръце върху бедрата ми. Дори в този невинен жест имаше нещо доминиращо.

Изведнъж разбрах защо изглеждаше така провокативен и дяволски съсредоточен тази вечер — вече не се опитваше да обуздае силата на волята си.

Огромната сила, която таеше в себе си, сега бе насочена изцяло към мен като топлинна вълна.

— Казах ти и преди — заговори той дрезгаво. — Ще те имам по всеки начин, по който успея да те получа.

— Както и да е. Само не си въобразявай, че не знам, че дори и отдолу ти доминираш.

Устните му се изкривиха в усмивка, изглежда истински се забавляваше.

Плъзнах се надолу и започнах с върха на езика си да дразня плоското тъмно зърно на гърдата му. Покрих го с цялото си тяло, също както той направи с мен преди време, легнах върху бедрата и краката му, подпъхнах ръце под прекрасното му дупе и го притиснах плътно до себе си. Членът му, който се притискаше до корема ми, бе твърд като мраморна колона и това отново разпали сексуалния ми апетит.

— Ще ме накажеш с удоволствие ли? — попита той тихо. — Защото можеш да го направиш. Можеш да ме накараш да падна на колене, Ева.

Отпуснах чело върху гърдите му и въздъхнах дълбоко.

— Бих искала да мога.

— Моля те, не се безпокой толкова. Ще се справим с това, както и с всичко останало.

— Толкова си убеден, че си прав — казах аз и присвих очи. — Опитваш се да докажеш нещо.

— Ти също.

Гидиън облиза долната си устна и аз усетих как вагината ми потръпна от желание. Видях в очите му, че в момента в него се борят много емоции. Каквото и да ставаше с връзката ни, ние, без съмнение, бяхме сериозно оплетени един в друг. И сега щях да му го покажа по възможно най-плътския начин. Гидиън изви гръб, когато устните ми се плъзнаха по тялото му.

— О, Ева!

— Сега ще усетиш как целият ти свят се преобръща, господин Крос.

Усети го. Погрижих се да се случи.

* * *

Чувствах се доста глупаво от чисто женската си победа, докато седях срещу Гидиън по време на вечерята. Спомних си как изглеждаше само допреди малко — потен и задъхан, докато аз съвсем бавно се наслаждавах на прекрасното му тяло.

Той преглътна хапката си, беше се погрижил да запази пържолите топли в супермодерната си фурна.

— Ти си ненаситна — отбеляза той спокойно.

— Ами, да. Ти си страхотен, секси и много надарен.

— Радвам се, че това ти харесва. Освен това съм изключително богат.

Махнах небрежно с ръка, жестът ми обхвана целия апартамент, който сигурно струваше не по-малко от петдесет милиона долара.

— На кого му пука за това?

— Всъщност на мен ми пука — отвърна той и изкриви устни.

Забодох вилицата си в един картоф с бекон и си помислих, че храната от ресторанта „Питър Лугър“ е почти толкова хубава, колкото секса. Почти.

— Парите ти ме интересуват дотолкова, доколкото искам да знам дали би могъл да си позволиш да не работиш и просто да стоиш гол по цял ден в ролята на мой сексуален роб.

— От финансова гледна точка бих могъл да си го позволя. Но ти скоро ще се отегчиш и ще ме изоставиш, и тогава какво ще правя? — Очевидно разговорът ни го забавляваше. — Значи смяташ, че доказа, че си права?

— Искаш ли да ти го докажа отново? — отговорих аз, след като преглътнах хапката си.

— Фактът, че пак си възбудена и готова за още, доказва, че аз съм прав.

— Хм… — Отпих от виното. — Какво предлагаш?

Той ме изгледа и продължи да се храни. Това бяха най-крехките пържоли, които бях опитвала в живота си.

Събрах сили да преодолея безпокойството, поех дълбоко въздух и попитах:

— Ще ми кажеш ли, ако сексуалният ни живот не те задоволява?

— Не ставай смешна, Ева.

Какво друго можеше да го накара да повдигне тази тема след четиридневната ни раздяла?

— Сигурна съм, че това, че съм блондинка, никак не помага. Освен това не сме използвали никоя от играчките, които държиш в хотела.

— Млъкни.

— Моля?

Гидиън остави приборите си на масата.

— Няма да те слушам как правиш на пух и прах собственото си себеуважение.

— Какво? Значи ти си единственият, който има право да говори, така ли?

— Можеш да започнеш скандал, Ева, но това няма да ме накара да те изчукам.

— Кой каза…

Погледът му ме накара да млъкна. Беше прав. Все още го желаех. Исках да го почувствам върху себе си, обзет от похот, напълно контролиращ удоволствието, което ми доставяше и което сам изпитваше.

Той стана рязко от масата и заяви:

— Чакай тук.

Върна се след малко, остави до чинията ми черна кожена кутийка и седна на стола си. Почувствах се така, сякаш някой ми нанесе удар. Първо ме сграбчи леденостуден ужас. После усетих копнеж, нажежен до изгарящо бяло.

Ръцете ми се разтрепериха в скута. Сплетох пръсти и ги стиснах здраво, но осъзнах, че всъщност трепери цялото ми тяло. Не знаех как да реагирам, вдигнах поглед към Гидиън.

Той докосна бузата ми с пръсти и част от напрежение изчезна, остана само болезнено копнеещото чувство.

— Това не е онзи пръстен — прошепна той нежно. — Все още не. Не си готова за него.

Нещо в мен се пречупи. Обзе ме огромно облекчение. Беше прекалено скоро. Нито един от двама ни не беше готов. Но ако някога си бях задавала въпроса колко съм влюбена в Гидиън, сега вече знаех отговора.

Кимнах.

— Отвори я — каза той.

Взех кутийката в ръце и внимателно отворих капачето.

— О!

В черната кожена кутийка върху черното кадифе лежеше пръстен, какъвто не бях виждала никога през живота си. Златни, подобни на вериги синджирчета, бяха преплетени едно в друго, а върху тях имаше орнаменти с формата на буквата „Х“, покрити с диаманти.

— Вериги — прошепнах аз, — захванати с кръстове.

Гидиън Крос[2].

* * *

— Не съвсем. Според мен синджирчетата са символ на многото нишки, преплетени в теб, а не вериги. Но да, кръстовете хиксове съм аз и те държа. Както изглежда, само с върха на пръстите си.

Той допи виното си и отново напълни чашите.

Седях неподвижно, абсолютно зашеметена и се опитвах да проумея случващото се. Всичко, което беше направил в периода, в който бяхме разделени — снимките, пръстенът, посещението му при доктор Питърсън, точното копие на стаята ми, фактът, че ме е следил, ми говореше, че през цялото време е мислел за мен, че изобщо не ме е забравял.

— Ти ми върна ключовете — казах тихо, все още помнех болката, която бях изпитала.

Той протегна ръка и я постави върху моята.

— Има много причини за това. Избяга облечена само по халат и забрави ключовете си. Дори не исках да си помислям какво можеше да ти се случи, ако Кари не си беше вкъщи да ти отвори.

Вдигнах ръката му, допрях я до устните си и я целунах, след това я пуснах и затворих кутийката.

— Пръстенът е много красив, Гидиън. Благодаря ти. Този жест означава много за мен.

— Но няма да го носиш. — Изречението му не прозвуча като въпрос.

— След разговора тази вечер, ще имам чувството, че е нашийник.

Той замълча и след миг кимна.

— Има известна истина в думите ти.

Сърцето ме болеше, главата ми се пръскаше. През последните четири нощи бях спала неспокойно. Не можех да разбера защо въпреки поведението ми, той толкова държеше на мен. В Ню Йорк имаше хиляди жени, с които би могъл да ме замени, но имаше само един Гидиън Крос.

— Имам чувството, че те разочаровам, Гидиън. След всичко, което си казахме тази вечер. Имам чувството, че това е началото на края.

Той стана от стола, дойде при мен и докосна бузата ми.

— Не е.

— Кога ще отидем при доктор Питърсън?

— Във вторник ще отида сам. Ти ще говориш с него и ако той се съгласи да ни приеме като двойка, ще го посещаваме всеки четвъртък.

— Два часа от седмицата ти, всяка седмица! Без да включваме отиването и връщането. Това е огромен ангажимент — казах аз и повдигнах кичура коса, паднал върху бузата му. — Благодаря ти.

Гидиън взе ръката ми и целуна дланта й.

— Това не е саможертва от моя страна, Ева.

Той отиде в кабинета си да поработи малко преди лягане, а аз взех кутийката с пръстена и я отнесох в голямата спалня. Продължих да го разглеждам, докато си миех зъбите и решех косата си.

Усещах известна възбуда в тялото си, което беше невъзможно, като се има предвид колко пъти бях достигала до оргазъм през този ден. Бе по-скоро емоционална нужда от връзка с Гидиън, която да ме увери, че всичко е наред.

Взех кутийката и я оставих на нощното шкафче от моята страна на голямото легло. Исках да бъде първото нещо, което ще видя сутринта, когато отворя очите си след дълбок и дълъг сън.

Въздъхнах, свалих красивия си нов халат и си легнах. Дълго време се въртях в леглото, докато най-накрая заспах.

* * *

Събудих се посред нощ, бях задъхана, а сърцето ми биеше до пръсване. В началото не можах да разбера къде съм, останах да лежа така няколко минути в опит да се ориентирам. Когато най-после осъзнах ситуацията, замръзнах. Напрегнах слух, за да чуя дали Гидиън отново сънува кошмари и от устните ми се изтръгна въздишка на облекчение, когато установих, че лежи спокойно до мен и диша равномерно.

Кога си беше легнал? Тревожех се, че след времето, което бяхме прекарали разделени, бе почувствал нужда отново да е сам.

В този момент разбрах какво става. Бях възбудена. При това болезнено.

Усещах гърдите си уголемени и тежки, зърната им напрегнати. Вагината ми се присвиваше празна, а между краката ми бе мокро от незадоволена страст. Докато лежах в осветената от луната стая, осъзнах, че собственото ми тяло ме бе събудило със сексуалния си глад. Дали не бях сънувала еротичен сън? Или може би се дължеше на факта, че Гидиън лежи до мен?

Повдигнах се на лакти и се загледах в него. Беше избутал завивките около кръста си, така че изваяният му гръден кош и бицепсите бяха голи. Бе вдигнал дясната ръка над главата си и тя образуваше нещо като рамка около тъмната му коса. Лявата му ръка лежеше на завивката между нас, дланта му бе свита в юмрук, а вените на ръката му бяха изпъкнали. Излъчваше сила и власт дори в съня.

Усетих, че напрежението в мен нараства, имах чувството, че макар и безмълвно, огромната сила на волята му ме привлича към него. Не беше възможно да ме е накарал да се подчиня, докато спи, но имах усещането, че точно това се е случило, сякаш някакво невидимо въже ме теглеше към него.

Пулсиращата болка между краката ми стана непоносима, поставих ръката си там с надежда, че ще намалее, но от натиска тя се усили още повече.

Не можех да лежа спокойно. Отметнах завивките, стъпих на пода и реших, че ако изпия чаша мляко с малко от брендито, което Гидиън ми бе дал по-рано вечерта, ще се почувствам по-добре. Изведнъж спрях, вниманието ми бе приковано от черната кожена кутийка върху нощното шкафче, която блестеше на лунната светлина. Спомних си за бижуто, което се намираше в нея и желанието ми стана още по-силно. В този момент мисълта да бъда изцяло контролирана от Гидиън ме изпълни с необуздан копнеж.

„Просто си възбудена“, възразих сама на себе си.

Едно от момичетата в групата беше разказвало как нейният „господар“ имал правото да използва тялото й по всяко време и по всякакъв начин за свое собствено удоволствие. Не виждах нищо секси в това… докато не включих в картинката Гидиън. Обичах да го възбуждам. Обожавах да го карам да свършва. Просто така.

Прокарах върха на пръстите си по капака на кутийката. Въздъхнах леко, взех я и я отворих. След миг плъзнах хладния пръстен по безименния пръст на дясната си ръка.

— Харесва ли ти, Ева?

Тръпки преминаха през тялото ми, когато чух гласа на Гидиън, бе по-груб и по-плътен от всякога. Бил е буден и ме е наблюдавал.

Кога се беше събудил? Дали и той през цялото време усеща присъствието ми така, както аз неговото?

— Влюбих се в него.

„Влюбих се в теб.“

Оставих кутийката, обърнах се и видях, че е седнал в леглото. Очите му блестяха така, че възбудата ми нарасна до полуда, но едновременно с нея изпитах и страх. Погледът му бе съвсем открит — точно като онзи, който ме накара буквално да падна по задник при първата ни среща. Изгаряше ме с желанието да ме притежава, беше изпълнен със зловещи заплахи за необуздано удоволствие. В сянката прекрасното му лице изглеждаше сурово. Той стисна зъби, повдигна ръката ми към устните си и целуна пръстена.

Застанах на колене в леглото и обвих ръце около врата му.

— Твоя съм. Прави с мен каквото пожелаеш.

Той хвана дупето ми с ръце и го стисна.

— Как се почувства, когато изрече тези думи?

— Почти така добре, както при оргазма, до който ще ме доведеш след малко.

— О, предизвикваш ме значи?

Върхът на езика му докосна ръба на устните ми сякаш искаше да ме целуне, но в последния момент се отдръпна.

— Гидиън!

— Легни по гръб, ангелче, и стисни възглавницата с две ръце — нареди ми той и се усмихна закачливо. — В никакъв случай не я пускай. Разбра ли?

После изрита завивките от леглото.

— Разтвори краката си и сгъни коленете.

Въздъхнах дълбоко, когато усетих, че зърната на гърдите ми се втвърдяват толкова, че болят. Боже, колко секси бе Гидиън в този момент! Задъхах се от вълнение, в главата ми се блъскаха всякакви предположения, а плътта между краката ми трепереше от желание.

— О, Ева! — изстена той и прокара пръст по влажния ми отвор. — Виж само колко ненаситно ме желаеш. Малкото ти сладко местенце държи да го задоволявам непрекъснато.

Той пъхна пръста си в мен и разтвори набъбналите ми устни. Мускулите на вагината ми се стегнаха, бях съвсем близо до оргазма. Извади пръста си, вкара го в устата си и го облиза, за да усети вкуса ми. Несъзнателно бедрата ми се повдигнаха нагоре, тялото ми се стремеше към неговото.

— Ти си виновен, че толкова много те желая — изпъшках аз. — Изостави задълженията си за цели четири дни.

— Ами тогава да наваксаме пропуснатото.

Той се плъзна надолу по леглото, намести рамене под бедрата ми и започна да ближе с върха на езика си трептящия отвор на тялото ми. Езикът му описваше кръгови движения. През цялото време не докосваше клитора ми и отказваше да проникне в мен, въпреки че го молех.

— Гидиън, моля те!

— Тихо. Трябва първо да те подготвя.

— Готова съм. Бях готова още преди да се събудиш.

— Значи е трябвало да ме събудиш по-рано. Винаги съм готов да се погрижа за теб, Ева. Това е единствената задача в живота ми.

Започнах да хленча от отчаяние, движех бедрата си така, че да се притискам в езика му.

Едва когато бях толкова възбудена, че бях направо подгизнала от собствената си страст, и бях готова на всичко, за да усетя в себе си която и да е част от тялото му, той се намести между разтворените ми бедра и подпря ръце на леглото.

Впери поглед в очите ми. Членът му, горещ и твърд като камък, едва докосваше устните на вулвата ми. Желанието да го вкара в мен бе по-силно от желанието ми да дишам.

— Хайде — простенах аз. — Хайде.

С умело движение на бедрата, той го вкара толкова дълбоко в мен, че се плъзнах нагоре по леглото.

— О, господи! — изпъшках аз, мускулите ми потръпваха около твърдия му пенис, който изцяло ме беше изпълнил.

Точно от това имах нужда още от момента, когато разговаряхме в кабинета му. Точно това желаех, докато го бях възседнала и го яздех като луда преди вечеря. Това ми трябваше, дори когато се тресях в оргазъм, а огромният му член ме изпълваше докрай.

— Не свършвай — прошепна той в ухото ми, взе гърдите ми в ръце и започна да масажира зърната между пръстите си.

— Какво?

Бях сигурна, че следващия път, когато си поеме дъх, няма да мога да се въздържа и ще свърша.

— И не пускай възглавницата. — Гидиън започна да се движи съвсем бавно. — Ще ти хареса — прошепна той и докосна с устни онова особено чувствително място зад ухото ми. — Обичаш да ме сграбчваш за косата и да забиваш ноктите си в гърба ми. И малко преди да свършиш, обичаш да ме стискаш за задника и да ме вкарваш още по-дълбоко. Страхотно се възбуждам, когато се разбеснееш по този начин, когато ми показваш какво удоволствие ти доставя да те чукам.

— Не е честно — простенах аз, знаех, че нарочно ме провокира. Ритъмът на дрезгавия му глас бе в пълен унисон с безмилостните движения на бедрата му. — Така ме измъчваш.

— Хубавите неща се случват бавно.

Езикът му облиза ухото ми, а после изведнъж се плъзна вътре, в същия момент, в който ръцете му дръпнаха силно зърната на гърдите ми.

При следващия тласък на бедрата му бях готова да свърша. Гидиън познаваше тялото ми толкова добре, знаеше всичките ми тайни ерогенни зони. Движеше умело члена си в мен, като притискаше онова нервно снопче, което ме караше да треперя от удоволствие.

Въртеше бедрата си и откриваше все нови чувствителни точки. Изохках почти умолително, бях страшно възбудена и изцяло погълната от него. Впих дълбоко пръсти във възглавницата, главата ми се мяташе от необуздана нужда да свърша. Можех да го направя само като усещах как се търка вътре в мен, той бе единственият мъж, който можеше да ме накара да изпитам силен вагинален оргазъм.

— Не свършвай — повтори той дрезгаво. — Задръж така.

— Не мога. Толкова е хубаво. Господи, Гидиън… — В очите ми се появиха сълзи. — Аз… обичам… да си в мен.

Заплаках тихо, страхувах се да спра до просто „Обичам те“. Беше прекалено рано и се боях да не наруша деликатното равновесие, което точно бяхме постигнали.

— О, Ева. — Той потърка буза в мокрото ми лице. — Толкова често и толкова силно съм пожелавал да се появиш в живота ми, че нямаше начин да не се случи.

— Моля те, по-бавно — помолих го аз.

Гидиън вдигна глава и ме изгледа, в следващия момент стисна зърното на гърдата ми, предизвиквайки лека болка. Мускулите на вагината ми се свиха така силно, че той изстена при следващото движение.

— Моля те — помолих го още веднъж, треперех от усилието да потискам надигащия се в мен оргазъм. — Ако не забавиш, ще свърша веднага.

Той продължи да се взира в лицето ми, бедрата му се движеха с все същото темпо, което ме подлудяваше.

— Не искаш ли да свършиш, Ева? — попита ме с онзи прелъстителен глас, с който можеше да ме накара да го последвам и в ада. — Нали към това се стремеше през цялата нощ?

Извих тяло, когато устните му се спуснаха по врата ми.

— Само ако ми позволиш — прошепнах аз. — Само… когато кажеш.

— Ангелчето ми.

С една ръка отмести кичурите коса, залепнали по потното ми лице. Вкара езика си в устата ми и ме целуна дълбоко.

Да…

— Ела! Свърши заради мен — каза той нежно и ускори ритъма на бедрата си. — Сега, Ева!

При заповедта оргазмът ме порази като удар, разтресе цялата ми същност, толкова мощно беше усещането. Една след друга ме заливаха горещи вълни, мускулите на вагината ми силно се свиваха и разпускаха. Крещях! Първоначално от гърлото ми излизаха неясни звуци на удоволствие, граничещо с агония. След това започнах да произнасям името му. Повтарях го непрекъснато, докато той продължаваше да движи прекрасния си пенис в мен и така удължаваше оргазма ми, преди да ме накара да изпитам втори.

— Докосни ме — прошепна той дрезгаво, когато се отпуснах под него. — Прегърни ме.

Освободена от заповедта му да стискам възглавницата, притиснах потното му тяло до себе си.

Той продължаваше да движи мощно бедрата си, като с все сила се стремеше към оргазъм.

Извика и започна да свършва, отметна глава назад и дълго се изпразва в мен. Държах го в прегръдките си, докато телата ни се успокоиха и дишането ни стана равномерно.

Когато Гидиън най-после се отдръпна, бе просто, за да легне зад мен и да ме прегърне.

— А сега заспивай — прошепна той.

Не помня дали останах будна достатъчно дълго, за да отговоря.

18

Понеделник сутрин може да бъде прекрасна, когато започва с Гидиън Крос. Пътувахме към работа в колата му, бях облегнала гръб в него, а той бе прехвърлил ръка през рамото ми, така че пръстите ни лежаха вплетени един в друг.

Докато той си играеше с пръстена, който ми беше подарил, аз огледах отново класическите бежови обувки, които беше купил заедно с няколко тоалета за случаите, когато оставах да преспя при него. Днес бях избрала да започна новата седмица, облечена в черна рокля на тънко райе и с тясно синьо коланче, което ми напомняше за цвета на очите му. Трябваше да му се признае, че има отличен вкус.

Освен ако не изпращаше някоя от своите тъмнокоси „приятелки“ да пазаруват вместо него…

Отпъдих тази неприятна мисъл от съзнанието си.

Когато погледнах в чекмеджетата, които ми бе отделил в банята, намерих вътре козметиката, която обикновено използвах, като дори гримовете бяха в любимите ми цветове. Не посмях да попитам откъде знаеше тези подробности, страхувах се, че отговорът може да ме изплаши. Предпочетох да погледна на този факт като на доказателство за неговата съобразителност. Беше помислил за всичко.

Най-страхотният миг от сутринта ми обаче, не бяха собствените ми приготовления, а когато помогнах на Гидиън да облече един от своите суперсекси костюми. Аз закопчах копчетата на ризата му, той я пъхна в панталоните си. Аз закопчах панталона му, той завърза вратовръзката си. Той облече елека на костюма, а аз пригладих гънките на финия вълнен плат върху не по-малко фината материя на ризата. Беше невероятно, но факт — да го обличам се оказа точно толкова секси, колкото и събличането. Все едно опаковах собствения си подарък.

Целият свят може да види красотата на опаковката, но само аз знаех колко прекрасен и ценен е мъжът, скрит в нея. Усмивките му, дълбокият му дрезгав смях, нежният допир и огнената му страст бяха запазени единствено за мен.

Бентлито леко подскочи, когато премина през дупка на пътя, и Гидиън стисна по-силно ръката ми.

— Какви са плановете за след работа?

— Днес започвам тренировките по крав мага — казах аз с неприкрито вълнение в гласа.

— Чудесно — отвърна той и докосна с устни слепоочието ми. — Ще трябва да дойда и да те наблюдавам по време на упражненията. Само като си помисля за това и започвам да се възбуждам.

— Нали вече установихме, че всичко те кара да се възбуждаш? — подразних го аз и го смушках с лакът.

— Всичко, свързано с теб. Което си е цяло щастие, защото ти си ненаситна. Пусни ми есемес, когато свършиш, и ще се срещнем в апартамента ти.

Порових в чантата си, извадих мобилния си телефон да проверя дали е зареден и установих, че имам съобщение от Кари. Отворих го и видях, че ми е изпратил видеоклип и следния текст: „Х знае ли какъв боклук е брат му? Стой далече от КВ, бебчо. Цунки“.

Пуснах клипчето, но ми трябваше известно време, за да се ориентирам. Замръзнах на място, когато разбрах какво всъщност гледам.

— Какво е това? — попита Гидиън, заровил устни в косата ми.

Усетих как настръхна и разбрах, че гледа през рамото ми.

Кари бе заснел клипа по време на градинското парти в имението на семейство Видал. Високият жив плет, който се виждаше в дъното, показваше, че действието се развива в лабиринта, а листата в близък план ме караха да си мисля, че той се е скрил. Звездите в клипа бяха двама души в страстна прегръдка. Красивата жена плачеше, а мъжът я целуваше, говореше й страстно и се опитваше да я успокои, като я галеше нежно.

Ставаше дума за мен и за Гидиън, говореха си как използвам тялото си, за да сложа ръка върху милионите му.

— Не се безпокой — успокояваше Кристофър разстроената Магдалин. — Знаеш, че на Гидиън бързо му омръзва.

— С нея се държи различно. Мисля… мисля, че е влюбен.

Кристофър я целуна по челото.

— Тя не е негов тип.

Стиснах още по-здраво ръката на Гидиън.

Наблюдавахме как държанието на Магдалин постепенно се променяше. Започна да се натиска в Кристофър, гласът й стана нежен, а устните й сякаш търсеха неговите. За всеки би станало ясно, че той добре познава тялото й, знае къде да я докосне и къде да я погали. Когато тя започна да се поддава на умелите му опити да я прелъсти, той вдигна роклята й и я изчука. Съвсем очевидно беше, че се възползва от нея. Личеше по презрителното му и победоносно изражение, докато я чукаше. Накрая тя се отпусна в ръцете му.

Не можех да позная този Кристофър, когото виждах на екрана. Лицето, стойката, гласът… сякаш принадлежаха на съвсем друг човек.

Въздъхнах с облекчение, когато батерията съвсем се изтощи, и екранът угасна. Гидиън ме прегърна.

— Уффф… — прошепнах аз погнусено и се притиснах в него, като внимавах да не оставя грим по ревера на сакото му. — Това беше отвратително. Жал ми е за нея.

— Това е истинският Кристофър — въздъхна Гидиън дълбоко.

— Задник! И само как самодоволно гледаше… Уф! — потреперих аз.

Гидиън докосна косата ми с устните си и прошепна:

— Мислех, че Маги е в безопасност с него. Майките ни се познават открай време. Но забравям колко много ме мрази той.

— Защо те мрази?

За момент се почудих дали кошмарите на Гидиън не са свързани по някакъв начин с Кристофър, но бързо отпъдих тази мисъл. Нямаше никаква логика. Гидиън беше няколко години по-голям и физически много по-силен. Можеше много лесно да се справи с Кристофър.

— Според него, когато сме били малки, аз съм получавал цялото внимание на майка ни — Гидиън говореше с отегчение, — тъй като всички били прекалено загрижени как ще ми се отрази самоубийството на баща ми. Затова той иска всичко, което е мое. Всичко, до което може да се докопа.

Обърнах се към Гидиън, мушнах ръце под сакото му, за да го почувствам по-близо до себе си. Имаше нещо в гласа му, което ме караше да изпитвам болка за него. Беше споделил, че домът, в който е израснал, е населен с кошмари, и бе безкрайно отдалечен от семейството си.

Никога никой не го беше обичал. С това простичко и едновременно толкова сложно нещо се изчерпваше всичко останало.

— Гидиън.

— Да?

Дръпнах се назад и го изгледах внимателно. Протегнах ръка и прокарах пръст по веждата му.

— Обичам те.

По цялото му тяло премина тръпка. Беше толкова силна, че разтресе и мен.

— Не искам да те плаша — побързах да го успокоя и извърнах глава, за да не го притеснявам. — Не е необходимо да реагираш по какъвто и да е начин. Просто не исках да минава нито минута повече, без да знаеш как се чувствам. А сега да забравим какво съм казала.

Той стисна врата ми с една ръка, а с другата силно, почти болезнено ме хвана през кръста. Притисна ме до себе си, не ми даде възможност да помръдна, като че ли се страхуваше, че в следващия миг мога да изчезна. Дишаше трудно, сърцето му биеше като лудо. Не каза нищо повече, докато не стигнахме до работа, но и не свали ръцете си от мен.

Възнамерявах един ден в бъдеще отново да му го кажа, но мисля, че като за първи път и двамата се справихме добре.

* * *

В десет часа изпратих в кабинета на Гидиън две дузини червени рози с бележка: „В чест на червените рокли и разходките с лимузина“.

Десет минути по-късно получих плик, на картичката в него бе написано: „Да го направим отново. Скоро“.

В единадесет часа изпратих в кабинета му букет от черно-бели кали със следната бележка: „В чест на черно-белите градински рокли и отвличанията в библиотеката…“.

Десет минути по-късно получих отговора му: „Ще те отвлека отново много скоро…“.

В дванайсет часа излязох по магазините. Търсех пръстен. Обиколих шест магазина, преди да открия идеалния. Беше изработен от платина с инкрустирани в нея черни диаманти, дизайнът му бе някак индустриален и навяваше асоциации с власт и сила. Беше пръстен, който се набива на очи, дързък и мъжествен. Наложи се да го купя на лизинг, защото цената беше сериозна, но прецених, че си заслужава вноските през следващите няколко месеца.

Позвъних в кабинета на Гидиън и поговорих със Скот, който ми обеща да намери петнайсет минути в изключително натоварената програма на шефа си, за да се срещна с него.

— Благодаря ти за помощта, Скот.

— Няма защо. Беше много приятно да наблюдавам реакцията му, докато получаваше цветята ти днес. Никога не съм го виждал да се усмихва така.

Усетих как ме облива вълна от удоволствие. Исках да накарам Гидиън да се почувства щастлив. Както се бе изразил той, това бе целта на живота ми. Върнах се на работното си място, като се усмихвах през цялото време. В два часа изпратих в кабинета на Гидиън букет от тигров лилиум, последван от лична бележка в отделен плик: „С благодарност за необуздания дивашки секс“.

Отговорът му бе: „Зарежи часа по крав мага. Потренирай с мен“.

Когато стана три и четиридесет, пет минути преди срещата ми с Гидиън, установих, че ме обзема нервност. Изправих се, краката ми трепереха, тръгнах бавно към асансьора, който щеше да ме качи на неговия етаж. Сега, когато беше настъпил моментът да му дам подаръка си, започнах да се безпокоя, че може би той не харесваше пръстени… не го бях виждала да носи.

Не беше ли много самонадеяно и нахално от моя страна да очаквам от него да ходи с пръстен, само защото аз го правех?

Червенокосото момиче на рецепцията изобщо не ме попита къде отивам, а Скот скочи от стола и ме поздрави с широка усмивка, когато ме видя по коридора. Влязох в кабинета на Гидиън и Скот затвори вратата зад гърба ми.

Вниманието ми бе веднага привлечено от прекрасното ухание на цветята, помислих си колко уют създават в строгия, модерно обзаведен кабинет.

Гидиън откъсна поглед от монитора и вдигна учудено вежди, когато ме видя пред себе си. Скочи веднага на крака.

— Какво има, Ева? Нещо не е наред ли?

Видях как превключва от професионалното към дълбоко личното си изражение. Почувствах топлината в погледа му, когато ме видя.

— Не. Просто… — Поех дълбоко въздух и се приближих към него. — Имам подарък за теб.

— Още един ли? Да не би да съм пропуснал някакъв специален случай?

Поставих кутийката с пръстена в центъра на бюрото му. След това се обърнах, леко замаяна. Вече сериозно се съмнявах, че бях постъпила разумно, като реших така прибързано да му направя подарък. В момента идеята изглеждаше ужасно глупава.

Какво можех да кажа, за да не почувства вина, ако откаже да носи пръстена? Като че ли не беше достатъчно, че днес сутринта пуснах бомбата с признанието, че го обичам, а сега му дадох и проклетия пръстен! Сигурно вече имаше чувство, че влачи верига с гюле. И че примката се стяга все повече.

Чух, чу кутийката се отвори, и Гидиън рязко си пое дъх.

— Ева.

Долових тъмни и опасни нотки в гласа му. Обърнах се бавно и присвих очи, когато забелязах строгото изражение на лицето му и суровия му поглед. Стискаше кутийката така силно, че всеки момент щеше да я смачка.

— Прекалих ли? — попитах аз пресипнало.

— Да. — Той остави кутийката и заобиколи бюрото си. — По дяволите, наистина прекали. Не мога да стоя на едно място, не мога да се концентрирам. Непрекъснато мисля за теб. Чувствам се неспокоен, а това никога не ми се случва, когато съм на работа. Толкова неща трябва да свърша, а ти ме държиш под обсада.

Чудесно знаех колко е напрегната работата му и въпреки това изобщо не се сетих за това, когато днес реших да се поддам на поривите да го изненадвам отново и отново.

— Съжалявам, Гидиън. Не помислих.

Приближи към мен с онази секси походка, която намекваше за това колко добър беше в леглото.

— Не съжалявай. Днес беше най-хубавият ден в живота ми.

— Наистина ли? — Видях, че сложи пръстена на безименния пръст на дясната си ръка. — Исках да ти доставя удоволствие. Става ли ти? Не знаех…

— Идеален е. Ти си идеална.

Гидиън хвана ръката ми и целуна пръстена ми, а след това проследи с поглед как аз повторих жеста с неговия пръстен.

— Как само ме караш да се чувствам, Ева… направо боли.

— Толкова ли е лошо? — изплаших се аз.

— Чудесно е.

Той хвана лицето ми в ръце, усетих студения пръстен върху бузата си. Целуна ме страстно, впи жадни устни в моите и умело вкара езика си в устата ми.

Исках още, но се опитах да се въздържа, съзнавах, че днес вече бях прекалила достатъчно. Освен това се бях появила така неочаквано, че той дори не бе затъмнил стъклената стена и сега всички ни виждаха.

— Повтори това, което ми каза в колата — прошепна той.

— Ами… не знам.

Докоснах леко жилетката на костюма му. Страхувах се да му кажа отново, че го обичам. Не му беше лесно да приеме думите ми първия път, съмнявах се, че дори сега осъзнава напълно какво означават за нас. За него.

— Знаеш ли, че си абсурдно красив? Всеки път, когато те видя, буквално ми спира дъхът. Както и да е. Не искам да те плаша.

Той се наведе напред и допря челото си до моето.

— Съжаляваш за онова, което каза, нали? Цветята и пръстенът.

— Харесва ли ти наистина? — попитах нетърпеливо, дръпнах се назад и го изгледах внимателно, исках да разбера дали ми казва истината. — Не го носи само заради мен, ако не ти харесва.

Пръстът му описа извивките на ухото ми.

— Идеален е. Той е отражение на твоята представа за мен. Ще го нося с гордост.

Бях толкова щастлива, че е разбрал идеята. Но, естествено, причината бе, че разбира мен.

— Ако се опитваш да смекчиш удара от факта, че се отричаш от думите си… — започна той с изненадваща тревога в погледа и аз не успях да устоя на молбата в очите му.

— Не се отричам от нито една своя дума, Гидиън.

— Ще те накарам да го кажеш отново — заплаши ме той с похотлив шепот. — Ще те накарам да го изкрещиш с всички сили.

Усмихнах се и отстъпих назад.

— Връщай се към работата си, дяволче!

— Ще те взема в пет — каза той, без да сваля поглед от мен, докато се отдалечавах към вратата. — Искам да си мокра и гола там долу, когато дойдеш в колата. Но ако започнеш да се пипаш, не стигай докрай, защото ще има последствия.

Последствия. През тялото ми премина тръпка, изпитах известна доза страх, но прецених, че мога да се справя с него. Имах достатъчно доверие в Гидиън, разчитах, че знае докъде да спре.

— Очаквам и ти да си го вдигнал.

По устните му се появи крива усмивка.

— Винаги съм го вдигнал, когато си до мен. Благодаря ти за днешния ден, Ева. За всяка минута от него.

Изпратих му въздушна целувка и забелязах, че погледът му се замъгли. Този образ остана в съзнанието ми до края на работния ден.

* * *

Беше шест часа, когато най-после успях да се прибера в апартамента след поредната доза здраво чукане. Разбрах какво ме очаква, веднага щом на излизане от работа видях, че до бордюра е паркирана лимузината на Гидиън, а не бентлито. Той ме придърпа още докато се качвах отзад, след това силно ме притисна на седалката и с невероятен ентусиазъм започна да демонстрира изключителните си умения с език.

За щастие, бях във форма. В противен случай неутолимият сексуален апетит на Гидиън и нескончаемата му енергия щяха направо да ме изтощят. Не че се оплаквах. Просто отбелязвах фактите.

Когато влязох тичешком във фоайето на блока си, забелязах, че Кланси вече е там и ме чака. Не спомена нищо, дори да бе забелязал ужасно измачканата ми рокля, зачервените бузи и разрошената коса. Преоблякох се набързо и се отправихме към студиото на Паркър. Надявах се тренировката да започне с нещо по-лесно, защото все още усещах краката си омекнали след два разтърсващи оргазма.

Когато пристигнахме в стария склад в Бруклин, който Паркър беше превърнал в свое студио, вече бях развълнувана и готова за обучението. Заварих десетина души, които правеха различни упражнения, а Паркър ги напътстваше и окуражаваше. Видя ме, че влизам, дойде при мен и ме заведе в далечния край на залата, където можех да тренирам под прякото му ръководство.

— Е, как вървят нещата? — попитах аз, за да се отърся от обзелото ме напрежение.

Той се усмихна с малко странен израз на лицето си.

— Нервна ли си?

— Малко.

— Ще работим за подобряване на физическата ти сила и издръжливост, както и за концентрация на вниманието. Освен това ще те науча какво да правиш, за да не се стъписваш, в случай на неочаквано нападение.

Преди тренировката си мислех, че съм с доста добра физическа сила и издръжливост, но се оказа, че има още много да уча. В началото ми показа залата и уредите, които щяхме да използваме, след това ми обясни основните техники и различните позиции. Загряхме с някои основни упражнения, след това преминахме към техника, при която всеки един от нас се опитваше да докосне раменете или коленете на противника си, застанал лице в лице с него, като в същото време се стремеше да блокира противодействието.

Разбира се, Паркър беше изключително добър в това, но и аз започнах да схващам. Най-голяма част от времето посветихме на основните принципи за самозащита, в които вложих огромно старание. Много добре знаех какво е да се чувстваш притиснат и безпомощен.

Дори да бе забелязал необузданата страст, която вложих, Паркър се въздържа от коментар.

* * *

Когато по-късно вечерта Гидиън се появи в апартамента ми, ме завари във ваната. Цялото тяло ме болеше. Личеше си, че току-що е взел душ след тренировката с личния си инструктор, но въпреки това се съблече, плъзна се във ваната зад мен и ме обгърна с ръце и крака. Започна да ме полюлява леко и аз замърках от удоволствие.

— Добре ли ти е така? — попита той и нежно гризна ухото ми.

— Кой би помислил, че е толкова изтощително да се търкаляш по пода с привлекателен мъж?

Кари се оказа прав, крав мага наистина причиняваше наранявания. По тялото ми вече се бяха появили няколко синини, а сериозните тренировки все още не бяха започнали.

— Можеше и да изревнувам — измърмори Гидиън и притисна гърдите ми, — ако не знаех, че Смит е женен и има деца.

Изсумтях, ето още едно нещо, което не би трябвало да знае.

— А знаеш ли номера на обувките му?

— Все още не.

Той се разсмя на раздразнението ми и аз не успях да сдържа усмивката си, толкова рядко чувах смеха му.

Скоро щеше да се наложи да си поговорим за манията му да събира информация, свързана с мен, но сега не беше моментът за това. Напоследък се карахме прекалено много и в съзнанието ми все още се въртеше забележката на Кари, че хубавите ни моменти трябва да са поне толкова, колкото лошите.

Започнах да си играя с пръстена на Гидиън, като едновременно с това му разказвах за разговора, който миналата събота бях провела с баща си. Споделих как колегите му непрекъснато го разпитвали дали има нещо вярно в клюката, че съм гадже на известния Гидиън Крос.

— Съжалявам — въздъхна той.

Обърнах се към него и го погледнах.

— Не си виновен, че непрекъснато си в новините. Нямаш никаква вина, че си невероятно привлекателен.

— Съвсем скоро ще трябва да реша дали външният ми вид не е проклятие — отвърна сухо той.

— Ако мнението ми се брои за нещо, външният ти вид доста ми допада.

Гидиън изкриви устни и докосна бузата ми.

— Твоето мнение е единственото, което се брои. Както и това на баща ти. Искам той да ме хареса, Ева, а не да си мисли, че излагам личния живот на дъщеря му на показ.

— Ще го спечелиш. Той иска само да съм в безопасност и да се чувствам щастлива.

Гидиън видимо се успокои и ме притегли към себе си.

— Щастлива ли си с мен?

— Да — отговорих аз и положих глава върху сърцето му. — Хубаво ми е с теб. Искам непрекъснато да сме заедно.

— Каза, че не искаш да се караме повече — прошепна той, заровил устни в косата ми. — Това ме притеснява. Омръзна ли ти непрекъснато да прецаквам нещата?

— Не прецакваш нещата непрекъснато. И аз имам вина. Трудно е да поддържаш връзка, Гидиън. А повечето хора нямат такъв страхотен сексуален живот като нас. Според мен сме големи щастливци.

Той взе вода в шепата си и поля гърба ми, топлата струя се плъзна надолу и ми подейства успокояващо.

— Не си спомням баща си много добре.

— Така ли?

Опитах се да прикрия изненадата си от тези му думи. Както и вълнението и огромното си желание да науча повече. Никога преди не бе споменавал семейството си. С усилие се въздържах да не задавам въпроси, не исках да го притискам, не знаех дали е готов да говори.

Гърдите му се надигнаха и той въздъхна дълбоко. Имаше нещо в тази въздишка, което ме накара да се обърна и да забравя за намерението си да бъда предпазлива.

Погалих с ръка силните му гърди.

— Искаш ли да си поговорим за онова, което си спомняш?

— Спомням си само… отделни моменти. Повечето време отсъстваше от вкъщи. Работеше много. Предполагам, че съм наследил и това си качество от него.

— Може би и ти като него си работохолик, нали така се казва? Но с това общите ви черти се изчерпват.

— Откъде знаеш? — отвърна той предизвикателно.

Протегнах се и отмахнах кичура коса от лицето му.

— Съжалявам, че трябва да го кажа, Гидиън, но баща ти е бил страхливец, който е постъпил егоистично, като е избрал лесния път. Ти не би действал така.

— Не, наистина не бих. — Той замълча за момент и след това продължи: — Мисля, че той никога не се научи как да контактува с хората, как да се интересува от нещо друго, освен от собствените си нужди.

Загледах се внимателно в него.

— Мислиш ли, че и ти си такъв?

— Не знам — отговори той тихо.

— Е, аз знам, не си — заявих аз и целунах леко върха на носа му. — Ти се грижиш за хората около себе си.

— Дано наистина е така — каза той и ме прегърна още по-силно. — Не мога да си те представя с друг, Ева. Самата мисъл, че друг мъж може да те види така, както те виждам аз, да те докосва… Пред очите ми причернява и не мога да отговарям за действията си.

— Това никога няма да се случи, Гидиън.

Знаех много добре как се чувстваше. Нямаше да понеса, ако научех, че има интимни отношения с друга жена.

— Ти промени целия ми свят. Не бих понесъл да те загубя.

Прегърнах го.

— И аз изпитвам съвсем същото.

Гидиън наведе главата ми назад и ме целуна страстно.

Беше съвсем ясно, че след малко ще разплискаме водата от ваната из цялата баня, затова лекичко се отдръпнах.

— Остави ме, дяволче, трябва първо да хапна, преди да започнем отново!

— И казваш това, докато търкаш в мен мокрото си голо тяло? — отвърна той със закачлива усмивка.

— Хайде да си поръчаме евтина китайска храна и да ядем с клечки направо от кутиите.

— Хайде да си поръчаме скъпа китайска храна и да го направим.

19

Кари дойде при нас и тримата се настанихме в хола, хапвахме вкусна китайска храна, пиехме сладко китайско вино и гледахме телевизия. Докато прехвърляхме каналите и се смеехме на нелепите заглавия на някои телевизионни риалита, аз наблюдавах с крайчеца на окото си как двамата най-важни мъже в живота ми се бяха отпуснали и искрено се забавляваха в компанията един на друг. Разбираха се прекрасно, дразнеха се и си подхвърляха пиперливи забележки както само мъжете умеят. Никога не бях виждала Гидиън в такава светлина и искрено му се радвах.

Бях се разположила на целия диван, а те седяха със свити крака на пода и се хранеха от холната масичка. И двамата бяха облечени в широки анцузи и тесни фланелки и гледката определено си струваше. Дали не бях истинска късметлийка?

Кари изпука кокалчетата на ръката си и с драматичен вид се подготви да разчупи своята бисквитка с късметче.

— Я да видим какво ще ми се падне? Дали ще забогатея? Или ще стана известен? А може би ще срещна някоя прекрасна госпожица или господин? Пътешествие до далечни острови? На вас какво ви се падна?

— Моето е тъпо — отвърнах аз. — „Накрая всичко ще се разкрие“. И без късметче е ясно, че ще стане така.

Гидиън отвори своето и прочете:

— „Богатството скоро ще почука на вратата ти“.

Аз изсумтях. Кари ми хвърли красноречив поглед.

— Чудно, нали? Май си взел чужда бисквитка, Крос.

— По-добре да не се навърта около чуждите бисквитки — обадих се аз сухо.

Гидиън се протегна и измъкна от ръката ми половината от моята.

— Не се притеснявай, ангелче. Твоята бисквитка е единствената, която искам. — Смигна ми и пъхна сладката в устата си.

— Гадост! — измърмори Кари. — Вървете да се натискате другаде! Той отвори със замах късметчето си и изруга: — Какво, по дяволите!

— Какво пише? — попитах аз и се наведох да прочета.

— Конфуций казва — започна да си измисля Гидиън, — „Мъжът с ръка в джоба цял ден ходи надървен“.

Кари хвърли половината от бисквитката си към Гидиън, който я хвана и се разсмя.

— Дай да видя!

Грабнах късметчето от ръката на Кари и го прочетох. След това избухнах в смях.

— Разкарай се, Ева!

— Какво пише? — полюбопитства Гидиън.

— „Вземи си друга бисквитка“.

— Бисквитката ти разказа играта.

Кари хвърли ядосано останалата половинка.

Припомних си други подобни вечери, прекарани с Кари, докато следвах в университета в Сан Диего. Това ме накара да се зачудя какъв ли е бил Гидиън в колежа. Във вестниците бях прочела, че е учил в Колумбийския, но го напуснал, за да се съсредоточи върху бизнеса.

Дали е излизал с останалите студенти? Участвал ли е в разни общества, правил ли е безразборен секс, напивал ли се е безпаметно? Винаги беше толкова сдържан, че ми беше трудно да си го представя като безгрижен студент, но сега се държеше с Кари точно като такъв.

Той вдигна поглед към мен и сърцето в гърдите ми подскочи. За първи път не изглеждаше по-възрастен, отколкото е, изглеждаше млад, прекрасен и напълно нормален. В този момент бяхме просто двадесет и няколко годишна двойка, която разпуска заедно със съквартиранта си и дистанционното на телевизора. Той бе просто гаджето ми, дошло да преспи вкъщи. Всичко беше толкова просто и прекрасно, че илюзията ми се стори абсолютно трогателна.

Домофонът иззвъня и Кари отиде да види кой е. Преди това се обърна към мен и се усмихна.

— Може да е Трей.

Направих му знак, че стискам палци.

Но когато малко по-късно Кари отвори, на вратата стоеше дългокраката блондинка от онази нощ.

— Здравейте — поздрави тя и огледа остатъците от вечерята по масата.

Изгледа Гидиън с преценяващ поглед, а той любезно се надигна от пода по онзи негов предизвикателно-грациозен начин. Тя ме изгледа самодоволно, след това се обърна към Гидиън и по лицето й се разля ослепителната усмивка на супермодел.

— Татяна Черлин — представи се тя и му подаде ръка.

— Гаджето на Ева — заяви той, поемайки дланта й.

Вдигнах учудено вежда, когато чух как се представи. Дали криеше самоличността си? Или пазеше личното си пространство? Каквато и да бе причината, отговорът му ми хареса. Кари се върна в стаята, носеше бутилка вино и две чаши.

— Хайде — подкани я той и й направи знак да го последва в спалнята му.

Татяна махна закачливо с ръка и тръгна пред Кари. Погледнах го стреснато зад гърба й и попитах без глас:

— Какво правиш?

Той ми намигна и прошепна:

— Вземам си друга бисквитка.

Малко след това и ние с Гидиън се отправихме към стаята ми. Докато се приготвяхме да си лягаме, го попитах нещо, което от известно време се въртеше в главата ми:

— И в колежа ли имаше тайно местенце за чукане?

Той точно събличаше фланелката си.

— Моля?

— Знаеш какво имам предвид. Като онази хотелска стая. Ти си падаш по секса, Гидиън. Чудех се дали още докато си бил в колежа си имал подобно място.

Той поклати отрицателно глава, а аз вперих влюбен поглед в прекрасно изваяното му тяло и мъжествените бедра.

— Откакто се запознах с теб, съм се чукал повече, отколкото през последните две години, взети заедно.

— Не е вярно.

— Работя усилено и тренирам още по-усилено, така че през по-голямата част от времето се чувствам приятно изтощен. Понякога получавах по някое предложение, на което не можех да откажа, но като цяло сексът не значеше особено много за мен до момента, в който те срещнах.

— Глупости — не можах да повярвам на думите му.

Той ме изгледа предупредително и се отправи към банята с черна кожена тоалетна чантичка в ръка.

— Продължавай да се съмняваш в мен, Ева, и ще видиш какво ще ти се случи.

— Какво? — последвах го аз, не можех да откъсна поглед от стегнатия му задник. — Ще ми докажеш, че сексът не значи много за теб, като ме изчукаш още веднъж, така ли?

— За това са необходими двама.

Той отвори чантичката, извади от нея нова четка за зъби, свали опаковката й и я остави до моята.

— Ти проявяваш желание за секс не по-малко от мен. Нуждаеш се от контакта между нас точно толкова, колкото и аз.

— Прав си. Просто…

— Просто какво?

Той отвори едно чекмедже, намръщи се като видя, че е пълно и отвори друго.

— При другата мивка.

Усмихнах се, защото очевидно беше сигурен, че и аз съм му отделила чекмеджета, и се подразни, когато не можа да ги открие.

— Всичките там са за теб.

Гидиън отиде при втория умивалник и започна да вади тоалетните си принадлежности от чантичката и да ги подрежда.

— Просто какво? — повтори той, извади шампоана и душ гела си и ги остави при душа.

Облегнах се на умивалника, скръстих ръце и го наблюдавах как маркира цялата ми баня.

Нямаше никакво съмнение, че правеше точно това. Както и нямаше съмнение, че всеки, който влезе тук, ще е наясно, че в живота ми има мъж.

Дойде ми на ум, че и аз се бях разположила в неговия апартамент по подобен начин. Държах обслужващият персонал да знае, че шефът им има сериозна връзка. Тази мисъл доста ме развълнува.

— По-рано, докато вечеряхме — продължих аз, — се питах какъв си бил в колежа. Представях си как бих се почувствала, ако те бях срещнала там. Сигурно щях да съм тотално обсебена от теб. Щях непрекъснато да обикалям кампуса, само за да те срещна и да се наслаждавам на гледката. Щях да се опитвам да се запиша в същите курсове, за да мога да те наблюдавам и да си мечтая как ти свалям панталоните.

— Секс маниачка. — Той целуна върха на носа ми и отиде да си измие зъбите. — И двамата знаем какво щеше да стане в момента, в който те видех.

Сресах косата си, измих си зъбите и лицето и попитах отново:

— И така, имаше ли си тайно местенце за чукане в редките случаи, когато някоя щастлива кучка успее да те завлече в леглото си?

Той се загледа в насапунисаното ми лице, отразено в огледалото.

— Винаги съм използвал хотела.

— Значи това е единственото място, където си правил секс, преди да ме срещнеш?

— Единственото място, където съм правил доброволен секс — отвърна той тихо. — Преди да те срещна.

— Господи!

Сърцето ме заболя.

Приближих се към него и го прегърнах както беше с гръб към мен. Потърках буза в гърба му.

Легнахме си и се притиснахме един в друг. Зарових лице във врата му, гушнах се и вдишах дълбоко аромата му. Тялото му бе твърдо, но усещането от допира с него бе толкова приятно.

Беше топъл и силен, невероятно мъжествен. Трябваше само да си помисля за него и веднага започвах да го желая.

Плъзнах крак върху бедрото му и се повдигнах над него, подпрях ръце върху корема му. Беше тъмно. Не виждах лицето му, но и не ми бе необходимо. Колкото и да харесвах прекрасното му лице, срещу което той от време на време негодуваше, това, което истински ме пленяваше, беше начинът, по който ме докосваше и шепнеше в ухото ми. Като че ли за него бях единствената на света и нямаше нищо, което да желаеше повече.

— Гидиън. — Не бе необходимо да казвам нищо повече.

Той седна, взе ме в прегръдките си и ме целуна дълбоко. След това ме плъзна под себе си и прави любов с мен с такава обсебваща нежност, че разтрепери душата ми.

* * *

Събудих се стресната от изненада. Нещо тежко ме притискаше, някакъв дрезгав глас шептеше в ухото ми грозни мръсни думи. Обзе ме паника, не можех да дишам.

„Не отново! Не… Моля те, недей…“

Ръката на доведения ми брат запуши устата ми и насила разтвори краката ми. Усетих онова ужасно твърдо нещо между краката му, което се блъскаше в мен и искаше да проникне в тялото ми. Опитах се да извикам, но викът ми бе приглушен от дланта, която притискаше устата ми. Свих се от страх, сърцето ми биеше толкова силно, че всеки момент щеше да се пръсне. Нейтън беше толкова тежък. Толкова тежък и силен. Не можех да го отблъсна. Не можех да го избутам.

„Спри! Махай се. Не ме докосвай. О, господи… Моля те, не прави това с мен… Не го прави отново.“

Къде е Мама? Мамо!

Изкрещях, но ръката на Нейтън запуши устата ми. Притисна ме и главата ми потъна във възглавницата. Яростната ми съпротива го възбуждаше още повече. Дишаше тежко като куче и блъскаше бедрата си в мен… опитваше се да вкара члена си вътре…

— Сега ще разбереш какво е усещането.

Замръзнах. Познавах този глас. Не беше гласът на Нейтън.

Не беше сън. Но пак бе кошмар.

Господи, не! Примигвах силно в тъмнината, опитвах се да видя. Кръвта бучеше в ушите ми. Не чувах нищо.

Но разпознавах мириса на кожата му. Разпознавах допира му, макар сега да бе жесток. Разпознавах тялото му върху своето, дори когато се опитваше да ме нарани.

Възбуденият член на Гидиън се блъскаше в гънката на бедрото ми. Паникьосах се, събрах цялата си сила и се надигнах. Успях да се освободя от ръката, която затискаше лицето ми.

Поех дълбоко въздух и изкрещях.

Гърдите му се надигнаха и той изръмжа.

— Не е никак приятно, когато чукат теб, нали?

— Кросфайър — едва успях да промълвя.

Светлината от лампата в хола ме заслепи и в същия миг с облекчение усетих, че се освобождавам от тежестта на тялото на Гидиън. Изтърколих се на една страна, хлипайки. Сълзите се стичаха по бузите ми, но дори през тях успях да видя как Кари избута Гидиън в другия край на стаята и го блъсна в стената така силно, че гипсокартонът поддаде.

— Ева! Добре ли си?

Кари запали нощната лампа и изруга, когато ме видя да се треса, свита в ембрионална поза. Гидиън се изправи, но Кари вече беше застанал пред него и не му позволяваше да помръдне.

— Ако се опиташ да направиш нещо, преди полицията да е дошла, ще те размажа от бой.

Изправих се и седнах в леглото, опитах се да преглътна, но гърлото ми гореше. Вперих поглед в очите на Гидиън, видях как сънят се отдръпва от тях и го заменя неописуем ужас.

— Сънува — едва промълвих аз и спрях ръката на Кари, която се протягаше към телефона. — Той сънува.

Кари погледна Гидиън, който бе коленичил на пода гол като диво животно, и отпусна ръце.

— Господи! — въздъхна той. — А аз си мислех, че аз съм с проблеми.

Измъкнах се от леглото и станах, краката ми трепереха, все още ми призляваше от страх. Коленете ми се огънаха и Кари ме прихвана, двамата седнахме на пода и аз се разревах в прегръдката му.

* * *

— Ще легна на дивана.

Кари прекара ръка през разрошената си от съня коса и се облегна на стената в хола. Вратата към стаята ми беше отворена и Гидиън все още стоеше вътре. Беше блед, сякаш обладан от призрак.

— Ще извадя одеяло и възглавница за него. Не мисля, че е добра идея да се прибира вкъщи сам. Съсипан е.

— Благодаря ти, Кари — казах аз и още по-силно обвих ръце около себе си. — Татяна тук ли е?

— Не, по дяволите! Ние само се чукаме.

— Ами Трей? — попитах разсеяно, мисълта ми бе изцяло заета с Гидиън.

— Обичам Трей. Мисля, че той е най-прекрасният човек, когото някога съм познавал, след теб, разбира се. — Наведе се и ме целуна по челото. — А това, което не знае, не може да го нарани. Престани да се тревожиш за мен и помисли за себе си.

Вдигнах поглед към него, очите ми бяха пълни със сълзи.

— Не знам какво да правя.

Кари въздъхна, зелените му очи бяха станали много сериозни.

— Мисля, че сама трябва да решиш какво да предприемеш, бебчо. Някои хора никога няма да станат нормални. Погледни мен, например. Имам връзка с прекрасен човек и въпреки това чукам момиче, което дори не мога да понасям.

— Кари… — Протегнах ръка и докоснах рамото му.

Той хвана ръката ми и я стисна.

— Тук съм, ако имаш нужда от мен.

Когато се върнах в стаята, заварих Гидиън да закопчава сака си. Погледна ме и усетих как стомахът ми се сви от страх. Страхувах се не за себе си, а за него. Никога не бях виждала толкова опустошен, толкова съсипан човек. Изплаши ме отчаяният поглед в прекрасните му очи. В него сякаш нямаше и капчица живот. Беше пребледнял като смъртник, а по красивото му лице се стелеха дълбоки сенки.

— Какво правиш? — попитах шепнешком.

Той отстъпи назад, сякаш искаше да се отдалечи от мен колкото е възможно повече.

— Не мога да остана.

Облекчението, което почувствах при мисълта да остана сама, ме изплаши.

— Нали се разбрахме — никой няма да бяга.

— Това беше, преди да те нападна! — изплющя гласът му и за първи път през последния час той прояви някаква емоция.

— Не съзнаваше какво правиш.

— Никога повече няма да бъдеш жертва, Ева. Господи… какво щях да направя…

Обърна се с гръб към мен, раменете му бяха така приведени, че гледката ме изплаши не по-малко от нападението.

— Ако си тръгнеш, ние губим и миналото ни печели.

Усетих, че думите ми попаднаха право в целта. Всички лампи в стаята бяха запалени, сякаш силната електрическа светлина можеше да прогони сенките от миналото.

— Страхувам се, че ако си тръгнеш сега, ще ти е по-лесно да ме изоставиш, а аз по-лесно ще ти позволя да го направиш. Тогава всичко между нас ще свърши, Гидиън.

— Как бих могъл да остана? Защо би искала да съм тук? — Обърна се към мен и ме погледна с такъв копнеж, че очите ми отново се напълниха със сълзи. — По-скоро бих умрял, отколкото да те нараня.

Това беше един от най-големите ми страхове. Много трудно можех да си представя онзи Гидиън, когото познавах — със силната и непреклонна воля — да посегне на живота си, но този Гидиън, който сега стоеше пред мен, бе съвсем различна личност. А и бе дете на баща-самоубиец.

Пръстите ми усукаха ръба на фланелката ми.

— Ти никога не би ме наранил.

— Страхуваш се от мен — каза той с дрезгав глас. — Виждам го изписано на лицето ти. Аз самият се страхувам от себе си. Страхувам се да спя в едно легло с теб, защото мога да извърша нещо, което да съсипе и двама ни.

Беше прав. Страхувах се. Ужасът се бе свил на топка в стомаха ми.

Вече знаех, че в него се таи насилие. Носеше в себе си толкова гняв. А между нас пламтеше истинска страст. Самата аз му бях ударила шамар на градинското парти, бях готова за физическа саморазправа, а аз никога не постъпвах така.

Връзката ни беше толкова страстна и емоционална, толкова земна и първична. Доверието, което изпитвахме един към друг, ни свързваше, но и ни правеше толкова открити, че ставахме лесно раними и в същото време опасни. Знаех, че преди нещата да се оправят, ще стане още по-зле.

Той прокара ръка през косата си.

— Ева, аз…

— Обичам те, Гидиън.

— Господи!

В погледа му имаше нещо подобно на отвращение. Трудно бе да преценя дали е насочено към него, или към мен.

— Как можеш да кажеш подобно нещо?

— Казвам го, защото е истина.

— Ти виждаш само това… — Той посочи с ръка красивото тяло. — Не виждаш каква шибана развалина съм отвътре?

Поех дълбоко въздух.

— Как можеш да ми кажеш това? Когато много добре знаеш каква развалина съм аз отвътре.

— Може би нещо в теб те кара да се привързваш към мъже, които се държат отвратително — промълви той с горчивина.

— Престани. Знам, че те боли, но ако продължиш да ме нападаш, болката ще стане много по-силна.

Хвърлих поглед към часовника, беше четири сутринта. Приближих се към него. Трябваше да преодолея страха да го докосна и да бъда докосната от него. Той вдигна ръка, сякаш искаше да ме спре.

— Отивам си вкъщи, Ева.

— Остани да спиш на дивана. Нека не се караме за това, Гидиън. Моля те. Ще умра от притеснение, ако си тръгнеш.

— Ще се притесняваш много повече, ако остана.

Впери поглед в мен, изглеждаше така изгубен и гневен и пълен с трескав копнеж. Очите му ме молеха за прошка, но той щеше да откаже да я приеме, дори ако бях опитала да му я дам.

Отидох до него и хванах ръката му, полагайки усилие да потисна страха, който ме обзе, когато го докоснах. Нервите ми все още бяха изпънати, гърлото ми — все още пресъхнало. Споменът за опита му да проникне в мен — по същия начин като Нейтън — бе болезнено пресен.

— Ще го преодолеем — обещах му аз. Ядосах се, че гласът ми трепереше. — Ще отидеш при доктор Питърсън и ще започнем оттам.

Той вдигна ръка и понечи да докосне лицето ми.

— Ако Кари не беше тук…

— Но беше. И аз ще съм добре. Обичам те. Ще преодолеем всичко заедно.

Пристъпих към него и го прегърнах, плъзнах ръцете си под фланелката му, за да докосна голото му тяло.

— Няма да позволим на миналото да застане между нас.

Не бях много сигурна кого от двама ни се опитвах да убедя.

— Ева — той ме прегърна толкова силно, че останах без дъх. — Съжалявам. Не можеш да си представиш колко ми е тежко. Моля те! Прости ми… Не мога да те загубя.

— Няма да ме загубиш.

Затворих очи, концентрирах вниманието си върху усещането от допира му. Върху мириса му. Спомних си, че преди не се страхувах от нищо, когато бях с него.

— Толкова съжалявам. — Треперещите му ръце се плъзнаха по извивката на гръбнака ми. — Ще направя всичко, което…

— Тихо. Обичам те. Всичко ще бъде наред.

Той извърна глава и ме целуна нежно.

— Прости ми, Ева. Имам нужда от теб. Страхувам се от това, в което ще се превърна, ако те загубя.

— Тук съм, няма да ме загубиш.

Кожата ми настръхна под непрекъснато движещите се ръце по гърба ми.

— Никъде няма да ходя. И никакво бягане повече.

Той спря, усещах дъха му върху лицето си. След това наклони глава и впи устни в моите. Тялото ми откликна на нежния повик на целувката му. Против волята си се огънах в ръцете му и го притиснах по-плътно до себе си.

Той сложи ръце върху гърдите ми, започна леко да ги мачка и да масажира зърната им с пръсти, докато настръхнаха от възбуда и се свиха от сладката болка. Простенах от страх и копнеж и звукът накара тялото му да потръпне.

— Ева…

— Аз… не мога.

Споменът от случилото се тази нощ бе твърде жив в съзнанието ми. Болеше ме, че трябва да го отхвърля, защото знаех, че в момента той има нужда от същото, от което се нуждаех и аз, след като му разказах за Нейтън — доказателство, че желанието не си е отишло, че грозните белези от миналото не засягат това, което сме един за друг.

Но не можех да му го дам. Все още не. Чувствах се прекалено наранена и уязвима.

— Само ме прегърни, Гидиън. Моля те.

Той кимна и ме обгърна с ръце.

Накарах го да легнем заедно на пода, надявах се, че ще успее да заспи. Гушнах се в него, прехвърлих крак върху неговия и притиснах ръка към корема му. Той ме притисна леко, целуна ме по челото и не престана да шепне колко много съжалява.

— Не ме изоставяй — прошепнах аз. — Остани.

Гидиън не отговори, не обеща нищо, но и не ме изпусна от прегръдката си.

* * *

Събудих се след известно време, чувах как сърцето на Гидиън бие. Всички лампи все още светеха, а постланият с мокет под беше твърд и неудобен.

Гидиън лежеше по гръб, красивото му лице бе необикновено младежко в съня. Фланелката му се бе вдигнала и разкриваше голия пъп и добре очертаните мускули на корема.

Това беше мъжът, когото обичах. Това беше мъжът, чието тяло ме изпълваше с удоволствие и чиито малки жестове на внимание ме бяха трогвали толкова пъти. Все още беше тук. И съдейки по смръщеното му чело, все още страдаше.

Мушнах ръка под ластика на анцуга му. За първи път, откакто бяхме заедно, не почувствах члена му като нажежена стомана в ръцете си. Но той бързо набъбна и се втвърди, когато започнах нежно да го масажирам от корена към главичката. Страхът все още бе тук — трепкаше точно под вълните на възбудата, но се страхувах повече от това да го загубя, отколкото от това да живея с демоните от неговото минало.

Той се размърда и ме притисна към себе си.

— Ева…?

Сега вече му казах това, което нямах сили да изрека по-рано.

— Да забравим всичко — прошепнах аз. — Направи така, че да забравим.

— Ева.

Той се завъртя и се надвеси над мен, свали внимателно тениската ми. Аз също започнах да събличам дрехите му съвсем бавно. Докосвахме се така, сякаш бяхме направени от стъкло. Точно сега връзката между нас беше толкова крехка. И двамата го съзнавахме и се страхувахме за бъдещето и за раните, които можехме да си нанесем. Всеки от нас имаше толкова много остри ръбове.

Обхвана с устни зърното на гърдата ми и започна нежно да го смуче. Усещането беше толкова приятно, че поех дълбоко въздух и се извих като дъга в ръцете му. Започна да ме гали от гърдите до бедрата и обратно, отново и отново, докато сърцето ми не започна да препуска като лудо.

Начерта с целувки пътечка от едната ми гърда до другата, като продължаваше да шепне извинения, гласът му бе задавен от мъка и от разкаяние. После езикът му докосна настръхналото ми зърно, обиколи го бавно и го засмука между влажните му устни.

— Гидиън.

Леките подръпвания умело разпалиха желанието в объркания ми мозък. Тялото ми вече му се бе отдало и жадно търсеше удоволствието, което неговото тяло можеше да му даде.

— Не се страхувай от мен — прошепна той. — Не се отдръпвай.

Целуна пъпа ми и устните му започнаха да се спускат надолу, косата му галеше корема ми, когато устата му спря между краката ми. Разтвори цепката ми с треперещи ръце и докосна клитора ми с език. Леките и плавни движения на езика му, който разтваряше гънките ми и навлизаше навътре във вагината ми, ме водеха към ръба на лудостта.

Гърбът ми се изви. Започнах да му се моля с дрезгав глас. Напрежението обзе цялото ми тяло, всичко в мен се изпъна, имах чувството, че всеки момент ще се скъсам. И точно в този миг той ме докара до оргазъм с най-нежното докосване на езика си.

Извиках, а топлата вълна на облекчението заля от горе до долу раздираното ми от спазми тяло.

— Не мога да ти позволя да ме изоставиш, Ева. — Гидиън се надвеси над мен, докато още треперех от удоволствие. — Не мога.

Избърсах сълзите от лицето му и се загледах в зачервените му очи. Сърцето ме болеше, като виждах как се измъчва.

— Няма да ти позволя да го направиш, дори да опиташ.

Той взе члена си в ръка и бавно и внимателно го вкара в мен. Усещах твърдия под, докато той навлизаше все по-дълбоко в мен и обладаваше тялото ми сантиметър след сантиметър.

Когато поех цялата му дължина, започна да се движи с отмерени и предпазливи тласъци. Затворих очи и се съсредоточих във връзката между нас. Тогава той се отпусна над мен, стомахът му притисна моя и изведнъж ме обхвана паника. Обзе ме страх, не знаех какво да правя.

— Погледни ме, Ева.

Не можех да позная дрезгавия му глас. Вдигнах поглед и видях ада в очите му.

— Люби ме — помоли ме той с едва чут шепот. — Прави любов с мен. Докосни ме, ангелче. Сложи ръцете си върху мен.

— Да!

Притиснах длани към гърба му, след това започнах да галя потрепващите мускули на задните му части. Стиснах стегната плът в ръцете си и го накарах да се движи по-бързо, да навлезе по-дълбоко в мен.

Ритмичните тласъци на огромния му пенис в дълбините на стегната ми вагина предизвикаха в мен горещи вълни на екстаз. Усещането беше толкова приятно. Обгърнах с крака припряно движещите се бедра, дишането ми се ускори, усещах как студеното кълбо от нерви в мен започна да се топи и да изчезва. Погледите ни се срещнаха.

По слепоочията ми се стичаха сълзи.

— Обичам те, Гидиън.

— Моля те… — прошепна той и затвори очи.

— Обичам те.

Водеше ме към оргазъм с умелите движения на бедрата си, които направляваха члена му в мен. Вагината ми се стегна в опит да го задържи, да го притисне още по-дълбоко в себе си.

— Свършвай, Ева — прошепна той, допрял устни до шията ми.

Опитах се да достигна до оргазъм, опитах се да се отърся от усещането за страх, породено от това, че ме бе притиснал под себе си. Изпитвах едновременно тревога и желание и това ме държеше на ръба. Той издаде дълбок гърлен звук, изпълнен с болка и съжаление.

— Трябва да свършиш, Ева. Трябва да те усетя. Моля те.

Сложи ръце под дупето ми, надигна бедрата ми и започна отново и отново да търка онази чувствителна точка вътре в мен. Беше неуморим, неумолим, чукаше ме дълго и силно, докато съзнанието ми изгуби контрол върху тялото ми и аз свърших. Забих зъби в рамото му, за да възпра виковете си, докато цялата се тресях под него, всяко мускулче в мен трептеше в екстаз. Той изстена силно, издавайки звук на дълбоко изстрадано удоволствие.

— Още — нареди ми той и тласъците му станаха още по-силни и по-дълбоки, карайки ме да изпитвам познатата приятна болка. Фактът, че си позволяваше да ми я причини, означаваше, че доверието между нас се беше върнало, и това прогони и последните ми задръжки. Колкото и да се доверявахме един на друг, бяхме започнали да се учим да се доверяваме на инстинктите си.

Свърших отново. Още по-яростно. Пръстите на краката ми свирепо се сгърчиха. Почувствах познатото напрежение, което обхвана Гидиън, и стиснах по-силно бедрата му, исках да ускоря оргазма му, отчаяно чаках да усетя как се изпразва в мен.

— Не!

Той се отдръпна назад, падна по гръб и закри очите си с ръка. По този начин наказваше тялото си, не му позволяваше да изпита удоволствието, което бе доставил на моето.

Гърдите му се надигаха бързо, целите облени в пот. Пенисът му лежеше върху корема, изглеждаше направо страшен с широката, тъмночервена главичка и вените, пулсиращи до пръсване.

Взех го в ръце и после го обхванах с уста, без да обръщам внимание на ругатните на Гидиън. С една ръка притиснах раменете му към пода, а с другата бързо започнах да помпам члена му, като в същото време смучех ненаситно чувствителната му глава. Бедрата му се извиваха, краката му ритаха неспокойно.

— По дяволите, Ева! По дяволите! — За момент застина неподвижно, след това завря ръце в косата ми и изви бедра. — Мамка му! Смучи го силно… О, господи…

Експлодира с такава мощна струя, че за малко да се задавя, спермата му изпълни устата ми. Поех я цялата, ръката ми продължаваше да се движи безмилостно по цялата дължина на пулсиращия му пенис, смучех и не спирах да преглъщам, докато той не потръпна от прекомерното удоволствие и не ме помоли да спра.

Изправих се, Гидиън седна до мен и ме прегърна. След това отново ме сложи да легна на пода, зарови лице във врата ми и плака до сутринта.

* * *

Във вторник сутринта облякох панталон и черна копринена блуза с дълги ръкави, усещах необходимост да създам някаква преграда между себе си и околния свят. Стояхме в кухнята, Гидиън обхвана лицето ми с ръце и допря устните си до моите със спираща сърцето нежност. По погледа му разбрах, че все още е разстроен.

— Да обядваме заедно? — предложих аз. Имах чувството, че непременно трябва да останем свързани.

— Имам делови обяд — отговори той и прокара пръсти през свободно падащата ми коса. — Искаш ли да дойдеш? Ще накарам Ангъс да те върне навреме за работа.

— Ще дойда с удоволствие.

Спомних си, че ми беше изпратил програмата си на телефона. Тя включваше вечерни срещи, събрания и най-различни други ангажименти.

— А утре вечер сме на благотворителна вечеря в „Уолдорф Астория“, нали така?

Погледът му стана по-мек. Облечен в костюм, той изглеждаше мрачен, но спокоен. Знаех много добре, че външността му заблуждава.

— Значи наистина няма да се откажеш от мен? — попита той тихо.

Вдигнах дясната си ръка и му посочих пръстена.

— Няма да се отървеш от мен, Крос. Свиквай с тази мисъл.

Докато пътувахме към работа, той ме гушна в скута си, същото направи и по обед, на път към ресторанта „Жан Жорж“. По време на самия обяд не си отворих устата повече от десет пъти, предпочетох да се насладя на прекрасната храна, която Гидиън ми поръча.

Седях тихо до него, лявата ми ръка лежеше върху бедрото му, прикрита от покривката на масата. Исках по този начин безмълвно да му покажа, че съм изцяло отдадена на него. На нас. Докато обсъждаше развитието на нови строителни проекти на Вирджинските острови, той постави ръката си върху моята, беше силна и топла. Останахме така по време на целия обяд, всеки един от нас предпочете да се храни с една ръка, вместо да се раздели с другия.

Усещах как с всеки изминал час ужасът от изминалата нощ постепенно изчезва. Преживяното снощи щеше да остави още един белег в съзнанието му, още един горчив спомен, който никога нямаше да забрави. Спомен, който щях да споделям и аз и да се страхувам заедно с него. Но случилото се не беше по-силно от нас. Нямаше да допуснем да бъде.

* * *

В края на работния ден Ангъс ме чакаше, за да ме закара вкъщи. Гидиън щеше да остане да работи до късно и после щеше да отиде направо в кабинета на доктор Питърсън. Докато пътувахме, се опитвах да се подготвя психически за тренировката с Паркър. По едно време мислех да я прескоча, но после реших, че е важно да се придържам към обичайното си ежедневие. В момента толкова голяма част от живота ми бе напълно извън моя контрол. Спазването на ангажиментите от личната ми програма бе сред малкото неща, които зависеха изцяло от мен.

След като прекарах цял час в тежки упражнения в студиото на Паркър, изпитах облекчение, когато видях Кланси, който бе дошъл да ме закара вкъщи, и гордост, че бях отишла на тренировка, макар че в момента това беше последното нещо, което ми се правеше.

Влязох във фоайето на сградата и заварих Трей да разговаря с момичето зад бюрото.

— Здрасти — поздравих го аз. — Качваш ли се?

Той се обърна и ме погледна, усмихваше се, светлокафявите му очи ме гледаха топло. Имаше нещо много благо и добронамерено в него, беше прям почти до наивност и това силно го различаваше от всички други, с които Кари беше имал връзки. Или може би Трей просто бе „нормален“, което не може да се твърди за повечето хората в моя живот, както и в този на Кари.

— Кари не си е вкъщи — отговори той. — Преди малко провериха.

— Ако искаш можеш да се качиш с мен и да го почакаш. Не мисля да излизам.

— Щом няма да ти преча. — Той пристъпи към мен, обърна се да махне с ръка на момичето зад бюрото и се отправихме към асансьорите. — Донесъл съм му нещо.

— Разбира се, че няма да ми пречиш — успокоих го аз и му се усмихнах мило.

Той погледна клина и потника, в които бях облечена.

— От фитнеса ли се връщаш?

— Да. Макар че днес е от онези дни, в които бих предпочела да правя каквото и да било друго.

Той се засмя и се качи в асансьора след мен.

— Познато ми е това чувство.

Мълчахме, докато асансьорът се изкачваше нагоре. Тишината започна да става тягостна.

— Всичко наред ли е? — не се сдържах и попитах.

— Ами… — Трей намести раницата, която носеше през рамо. — Напоследък Кари ми се струва малко странен.

— Така ли? — възкликнах аз и прехапах долната си устна. — В какъв смисъл?

— Не знам. Трудно е да се обясни. Имам чувството, че с него става нещо, което не разбирам.

Сетих се за блондинката и вътрешно потръпнах.

— Може би е под напрежение заради новата реклама на „Грей Айълс“ и не иска да те занимава. Знае, че си имаш достатъчно ангажименти с ученето и работата си.

Видимо му олекна.

— Може би е така. Би било разбираемо. Благодаря ти.

Отключих вратата на апартамента, поканих го вътре и му казах да се чувства като у дома си. Той се запъти към стаята на Кари, за да остави раницата си, а аз отидох да проверя съобщенията на телефонния секретар.

Крясъкът от дъното на коридора ме накара да се протегна към телефона по съвсем друга причина. Сърцето ми заблъска силно, защото помислих, че в апартамента са влезли крадци и сме в опасност. Последваха още викове, единият от гласовете определено принадлежеше на Кари.

Въздъхнах с облекчение. Отидох да разбера какво става, все още стиснала телефона в ръка. Татяна изхвърча иззад ъгъла на коридора, закопчавайки блузата си, и за малко да ме повали.

— Опа! — възкликна тя и се захили безсрамно. — Чао!

Не чух кога затвори входната врата, крясъците на Трей бяха твърде силни.

— Майната ти, Кари! Нали се разбрахме за това? Ти обеща.

— Престани да преувеличаваш — излая в отговор Кари. — Не е това, което си мислиш.

Трей изхвърча от стаята на Кари толкова бързо, че трябваше да долепя гръб до стената, за да не се сблъскам с него в коридора. Кари го последва, омотал един чаршаф около кръста си. Изгледах го злобно, докато минаваше край мен, в отговор на което той ми показа среден пръст.

Оставих ги насаме и потърсих убежище под душа. Бях ядосана, защото Кари за пореден път проваляше нещо хубаво в живота си. Все се надявах, че ще престане да си причинява това, но той, изглежда, не можеше да се отърси от този си навик.

Когато отидох в кухнята половин час по-късно, в апартамента цареше абсолютна тишина. Съсредоточих се върху приготвянето на вечерята. Реших да направя свинско печено с пресни картофки и аспержи, в случай че Кари остане да вечеря с нас и се нуждае от утеха — беше едно от любимите му ястия.

Точно слагах тавата във фурната, когато с изненада видях, че Трей се измъква по коридора. Стана ми тъжно. Беше ужасно да го гледам как си тръгва зачервен, разрошен и облян в сълзи. А съжалението ми премина в огромно разочарование, когато малко по-късно Кари дойде при мен в кухнята. Миришеше на мъжка пот и секс. Подмина ме начумерено и се запъти към хладилника с вино.

Скръстих ръце пред гърдите си.

— Нищо няма да постигнеш, като изчукаш съкрушения си любовник на същите чаршафи, на които преди малко те е хванал да му изневеряваш.

— Млъквай, Ева!

— В този момент той сигурно се ненавижда, че ти се е поддал.

— По дяволите, казах ти да млъкнеш!

— Добре.

Обърнах му гръб и започнах старателно да овкусявам картофите, които щях да сложа във фурната заедно с месото. Кари извади две чаши за вино от шкафа.

— Усещам осъдителния ти поглед. Спри. Трей въобще нямаше да е толкова ядосан, ако ме беше хванал да се чукам с мъж.

— Значи той е виновен за всичко, така ли?

— Да ти съобщя последната новина: и твоят любовен живот не е перфектен.

— Това беше удар под кръста, Кари. Нямам намерение да се превръщам в боксова круша, върху която да си изкараш яда. Направи гаф и после оплеска нещата още повече. Отговорността си е изцяло твоя.

— По дяволите, не ми се прави на много велика! Спиш с човек, който може всеки момент да те изнасили.

— Не е така!

Той изсумтя и се облегна на барплота, зелените му очи бяха пълни с болка и гняв.

— И не мисли да го оправдаваш с това, че е спал, защото в такъв случай това ще важи и за пияниците и наркоманите. Те също не знаят какво правят.

Истината в думите му ми подейства като удар, както и фактът, че съвсем съзнателно се опитваше да ме нарани.

— Човек може да се откаже от пиенето. Но не може да се откаже от съня.

Кари се изправи, отвори бутилката, която бе избрал, наля вино в две чаши и плъзна едната към мен.

— Никой не знае по-добре от мен какво означава да имаш връзка с човек, който те наранява. Влюбена си в него и искаш да го спасиш. Но кой ще спаси теб, Ева? Няма непрекъснато да съм около теб, когато сте заедно, а той е истинска бомба със закъснител.

— Искаш да говорим за връзка, която причинява болка, така ли, Кари? — отговорих остро, не можех повече да слушам горчивите истини, които излизаха от устата му. — Защо изчука Трей? За да предпазиш себе си ли? Сигурно си решил, че е по-добре да го отблъснеш, преди и той да те е разочаровал по някакъв начин.

Устните на Кари се изкривиха в горчива усмивка. Той докосна леко чашата си в моята, която все още стоеше на плота.

— Да пием за нас, сбърканите! Поне двамата с теб все още сме заедно.

Излезе от стаята с наперена стъпка и аз съвсем се скапах. Предчувствувах, че ще се случи подобно нещо — всичко, което ставаше с нас напоследък, беше прекалено хубаво, за да е вярно. В моя живот щастието и удовлетворението траеха само по няколко мига и в повечето случаи бяха напълно илюзорни.

Винаги имаше нещо скрито, което дебнеше и чакаше подходящ момент, за да разруши всичко.

20

Гидиън пристигна, точно когато вадех печеното от фурната. В едната ръка носеше чанта за дрехи, а в другата лаптоп. Тревожех се, че след сеанса при доктор Питърсън ще се прибере вкъщи сам, затова изпитах огромно облекчение, когато ми се обади, за да ми каже, че пътува към мен. Въпреки това, когато отворих вратата и го видях да стои на прага, през тялото ми премина нервна тръпка.

— Здравей — поздрави ме той тихо и ме последва в кухнята. — Мирише страхотно.

— Дано да си гладен. Приготвих толкова много храна, а Кари надали ще иска да вечеря с нас.

Гидиън остави багажа си върху плота и колебливо пристъпи към мен, внимателно взирайки се в лицето ми.

— Донесох си някои неща, смятам да преспя при теб, но ако имаш нещо против, ще си тръгна. Мога да го направя по всяко време. Трябва само да ми кажеш.

Въздъхнах дълбоко, твърдо решена да не оставя страха да ръководи действията ми.

— Искам да останеш.

— И аз искам да бъда с теб — отвърна той и спря до мен. — Мога ли да те прегърна?

Обърнах се към него и го стиснах здраво.

— Моля те.

Притисна бузата си до мен и ме прегърна силно. В прегръдката ни липсваше обичайната естественост и лекота. Между нас се усещаше стеснителност, каквото никога преди не бяхме изпитвали.

— Как си? — прошепна той.

— Добре съм, когато си до мен.

— Но все още си нервна. — Той докосна с устни челото ми. — И аз съм малко нервен. Не знам как изобщо ще можем да заспим един до друг.

Отдръпнах се леко от него и го огледах внимателно. Точно от това се страхувах и аз, а разговорът с Кари беше задълбочил страха ми още повече. „Той е истинска бомба със закъснител…“

— Ще измислим нещо — отвърнах аз.

Настъпи дълго мълчание.

— Нейтън някога опитвал ли се е да се свърже с теб?

— Не.

Дълбоко в себе си таях истински ужас, че един ден, независимо дали случайно, или нарочно, отново ще се изправя лице в лице с него. Той беше някъде тук, дишаше същия въздух.

— Защо питаш?

— Днес си мислех за това.

Вгледах се внимателно в лицето му и в гърлото ми заседна бучка, когато видях колко много страда.

— Защо?

— Защото носим огромен товар на плещите си.

— И мислиш, че няма да се справим?

Гидиън поклати глава:

— Не искам да мисля по този начин.

Не знаех как да реагирам. Какви обещания можех да му дам, след като не бях сигурна, че любовта ми към него и неговата потребност да е с мен ще са достатъчни, за да имаме истинска връзка?

— За какво мислиш? — попита той.

— За печеното във фурната. Умирам от глад. Ще отидеш ли да попиташ Кари дали иска да вечеря с нас и да сядаме на масата.

* * *

Гидиън каза, че заварил Кари да спи, така че двамата вечеряхме на свещи в трапезарията. Обстановката беше доста официална, въпреки че и двамата бяхме по пижами и фланелки, защото се бяхме преоблекли, след като взехме по един душ. Тревожех се за Кари, но двамата с Гидиън имахме нужда точно от това — малко време насаме в спокойна обстановка.

— Вчера обядвах с Магдалин в кабинета ми — започна той, след като опита яденето.

— Така ли?

Значи, докато аз обикалях магазините, за да търся пръстен, Магдалин е била насаме с гаджето ми.

— Не започвай пак с този тон — предупреди ме той. — Тя обядва с мен в кабинета ми, пълен с твоите цветята, а от снимката на бюрото ми ти непрекъснато ми изпращаше целувки. Присъстваше точно толкова, колко и тя.

— Извинявай. Инстинктивна реакция.

Той вдигна ръката ми към устните си и я целуна бързо, но силно.

— Радвам се, че все още ме ревнуваш.

Въздъхнах. През целия ден бях раздирана от съмнения, не можех да реша какви са истинските ми чувства за случващото се около мен.

— Спомена ли пред нея нещо за Кристофър?

— Точно това беше поводът да обядваме. Показах й клипа.

— Какво? — стреснах се аз, защото се сетих, че телефонът ми се бе изключил в колата. — Как го направи?

— Взех телефона ти и изтеглих клипа. Не забеляза ли, че снощи ти го върнах напълно зареден?

— Не.

Оставих приборите на масата. Независимо дали Гидиън обичаше да доминира, или не, трябваше още сега да изясним кои граници на личното ми пространство не можеше да прекрачва.

— Не може просто да вземаш телефона ми и да го хакваш, Гидиън.

— Не съм го хаквал. Той дори нямаше парола.

— В случая това няма никакво значение. Това е сериозно нарушаване на личното ми пространство. Господи…

Защо никой на този свят не разбираше, че има граници, които трябва да уважава?

— Ще ти хареса ли, ако започна да ровя из нещата ти?

— Нямам какво да крия. — Той извади телефона от джоба си и ми го подаде. — Ти също не би трябвало да криеш нищо.

Не исках да влизаме в спор точно сега, и без това нещата между нас бяха доста деликатни, но бях отлагала разговора по въпроса твърде дълго.

— Няма значение дали искам да скрия нещо от теб. Имам право на свое лично пространство и трябва да ме попиташ, преди да посегнеш към която и да е от вещите ми. Трябва да престанеш да вземаш каквото си пожелаеш, без да съм ти дала разрешение за това.

— Какво толкова лично има в това? — попита той и се намръщи. — Ти самата ми показа клипа.

— Моля те, не се дръж като майка ми, Гидиън! — изкрещях аз. — Стига ми един луд!

Гневът ми го стресна, очевидно не очакваше, че подобно нещо би могло да ме ядоса толкова.

— Добре. Съжалявам.

Изпих виното си до дъно в опит да укротя гнева и тревогата си.

— Съжаляваш, че се ядосах? Или за това, което си направил?

Гидиън помълча известно време и накрая отговори:

— Съжалявам, че се ядоса.

Наистина не разбираше.

— Не можеш ли да видиш колко откачено е всичко това?

— Ева — въздъхна дълбоко той и прокара ръка през косата си, — прекарвам една четвърт от денонощието вътре в теб. Затова всички останали граници, които се опитваш да поставяш, ми се струват доста условни.

— Но не са условни. За мен те са много важни. Ако искаш да разбереш нещо, трябва да ме попиташ.

— Добре.

— Не го прави повече — предупредих го аз. — Говоря съвсем сериозно, Гидиън.

— Добре. Разбрах — отговори той и стисна зъби.

Наистина не исках да се караме, затова се върнах към началото на разговора ни.

— Какво каза тя, когато видя клипа?

Той видимо си отдъхна.

— Беше й трудно, разбира се. Особено когато знаеше, че и аз съм го гледал.

— И тя ни видя в библиотеката.

— Не говорихме за това директно, но, от друга страна, какво има да се каже по въпроса? Няма да започна да се извинявам, че съм правил любов с приятелката си в затворена стая. — Той се облегна на стола и въздъхна. — Най-много я заболя, когато видя изражението на Кристофър на клипа, видя какво е истинското му отношение към нея. Никак не е лесно да осъзнаеш, че някой те използва по този начин. Особено ако мислиш, че познаваш този човек, и вярваш, че държи на теб.

Взех бутилката и започнах да наливам вино в чашите, като се опитвах по този начин да прикрия реакцията си. Говореше като човек, който е преживял подобно нещо. Какво ли точно му се беше случило?

Отпих глътка вино и попитах:

— А ти как реагира?

— Какво мога да направя? През годините съм правил безкрайно много опити да разговарям с Кристофър. Давах му пари. Заплашвах го. Не направи никакъв опит да се промени. Много отдавна разбрах, че единственото, което ми остава, е да се опитвам да намаля щетите. И да те държа колкото е възможно по-далече от него.

— За последното със сигурност ще ти помогна, вече знам какъв е.

— Чудесно. — Той отпи от виното и ме погледна над ръба на чашата. — Не ме питаш нищо за сеанса ми с доктор Питърсън.

— Не е моя работа. Освен, разбира се, ако ти не желаеш да споделиш. — Срещнах погледа му и безмълвно го помолих да направи точно това. — Ще те изслушам, ако изпитваш нужда да говориш, но няма да любопитствам. Когато си готов да ме допуснеш до себе си, сам ще го направиш. Но, естествено, ми се иска да знам дали ти допадна.

— Засега, да — усмихна се той. — Имах усещането, че разговорът ни се движи в кръг. Малко са хората, които умеят да разговарят по този начин.

— О, да! Върти те около един и същ проблем, докато не започнеш да гледаш на него от различен ъгъл, и тогава си казваш: „Как съм могъл да пропусна това?“. — Пръстите на Гидиън се движеха нагоре-надолу по столчето на чашата. — Предписа ми някакво лекарство, което да вземам вечер преди лягане. Купих го от аптеката, преди да дойда.

— Какво мислиш за пиенето на лекарства?

Погледна ме, очите му бяха потъмнели и изплашени.

— Мисля, че са необходими. Имам нужда да съм с теб и трябва да съм сигурен, че това ще е безопасно за теб, независимо какво ще ми струва. Според доктор Питърсън, комбинирано с терапия, това лекарство се е отразило много добре на други пациенти, страдащи от „атипична сексуална парасомния“. Ще трябва да му се доверя.

Протегнах се и стиснах ръката му. Фактът, че се бе съгласил да взема лекарства, беше голяма стъпка напред, особено като се има предвид, че дълго време е отказвал да признае съществуването на проблема.

— Благодаря ти.

Гидиън също стисна ръката ми.

— Очевидно има много хора с подобен проблем и са проведени различни изследвания на разстройствата на съня. Разказа ми, че има документиран случай, при който мъж посягал на жена си по време на сън в продължение на дванайсет години и едва тогава двамата потърсили помощ.

— Дванайсет години! Господи!

— Една от причините да чакат толкова дълго била, че на сън той бил много по-добър в леглото — добави той сухо. — Ако и това не е смъртоносен удар за егото, не знам кое е.

Вперих поглед в него.

— Откачена история!

— Нали? — Кривата усмивка бързо изчезна от устните му. — Не искам да се чувстваш длъжна да спиш в едно легло с мен, Ева. Няма магическо хапче. Мога да спя на дивана, а мога и да си отида вкъщи, макар че от двете бих избрал дивана. Целият ми ден е по-добър, когато започне с теб.

— Моят също.

Гидиън се протегна, взе ръката ми и я допря до устните си.

— Никога не съм мислел, че това ще ми се случи. Че ще има някой, който знае за мен всичко, което знаеш ти. Някой, с когото мога да говоря за проблемите си по време на вечеря, защото знам, че ме приема такъв, какъвто съм. Благодарен съм, че те има, Ева.

Усетих в гърдите си сладка болка. Говореше така красиво, така истински.

— И аз изпитвам същите чувства.

Може би дори по-дълбоки, защото бях влюбена в него. Не казах това на глас. Един ден и той щеше да почувства същото. Нямаше да се откажа, докато не стане изцяло и безвъзвратно мой.

* * *

Подпрял босите си крака на холната масичка и с лаптопа в скута, Гидиън изглеждаше толкова спокоен и у дома си, че непрекъснато поглеждах към него и не можех да се съсредоточа в шоуто, което гледах по телевизията.

„Как стигнахме дотук?“ — питах се аз. Този екстравагантен секси мъж и аз?

— Зяпаш ме — измърмори Гидиън, без да отделя поглед от лаптопа. Изплезих му се. — Това сексуална оферта ли е, госпожице Трамел?

— Как ме видя, като през цялото време беше забил нос в работата си?

Той вдигна глава и срещна погледа ми. Сините му очи горяха от желание.

— Винаги си пред погледа ми, ангелче. От момента, в който ме откри, не виждам нищо друго, освен теб.

* * *

Сряда сутринта започна с усещането как Гидиън, който лежеше зад гърба ми, вкарва члена си в мен. Това щеше да се превърне в новия ми любим начин за събуждане.

— Добре — прошепнах аз дрезгаво и разтърках очи, за да прогоня съня.

В този момент той обгърна кръста ми с ръка и ме придърпа по-близо до топлото си мускулесто тяло.

— Виждам, че си закачлив тази сутрин.

— Ти си прекрасна и секси всяка сутрин — промърмори той и гризна леко рамото ми. — Толкова е приятно да се събуждам до теб.

Отпразнувахме спокойната нощ с няколко оргазма.

* * *

Доста по-късно същия ден обядвах с Марк и Стивън в един много приятен мексикански ресторант, скътан в едно мазе под улицата. Слязохме по няколко стъпала и се озовахме в изненадващо просторен и добре осветен салон със стилни келнери, облечени в черни елеци.

— Трябва да доведеш гаджето си тук — започна Стивън — и да го накараш да те почерпи една маргарита с нар.

— Добре ли я правят? — попитах.

— О, да.

Келнерката, която дойде да вземе поръчката ни, флиртуваше съвсем открито с Марк, като премигваше закачливо с невероятно дългите си мигли. Марк отговори на закачката й. Докато се хранехме, пищната червенокоса жена, чието име, ако се съди по баджа й, бе Шона, ставаше все по-смела. Докосваше Марк по рамото или по врата всеки път, когато минаваше покрай нас. В отговор закачките на Марк ставаха все по-провокативни. Наблюдавах разтревожено Стивън, чието лице започна да се зачервява, а бръчката на челото му да става все по-дълбока. Чувствах се ужасно неудобно и броях минутите до края на този напрегнат обяд.

— Хайде да се видим тази вечер — предложи Шона на Марк, когато донесе сметката. — Прекарай една нощ с мен и ще те вкарам в правия път.

Зяпнах. Как бе възможно да му говори така?

— В седем ли свършваш? — попита Марк с изненадващо секси глас. — Ще те скъсам, Шона. Нали знаеш какво става, щом веднъж…

Глътката вода, която отпивах, отиде на криво. Задавих се и започнах неконтролируемо да кашлям.

Стивън скочи на крака, заобиколи масата, дойде до мен и ме тупна силно по гърба.

— По дяволите, Ева — засмя се той, — само се шегуваме с теб. Моля те, не умирай!

— Какво? — изхълцах аз и избърсах насълзените си очи.

Той се засмя, отиде при келнерката и я прегърна през рамо.

— Ева, запознай се със сестра ми, Шона. Шона, това е Ева, жената, която прави живота на Марк много по-лесен.

— Това е чудесно — отвърна Шона, — тъй като ти правиш живота му много по-труден.

— Той затова не може да се раздели с мен — смигна ми Стивън.

Сега, когато видях брата и сестрата един до друг, забелязах приликата, която преди ми бе убегнала. Отпуснах се на стола, присвих очи и изгледах лошо Марк.

— Не беше честно от твоя страна.

Имах чувството, че Стивън всеки момент ще избухне. Марк вдигна ръце все едно се предаваше:

— Идеята беше изцяло негова. Нали си спомняш, че много си пада по драматични сериали?

— Хайде, Ева — обади се Стивън, като се усмихваше и се полюшваше на петите си, — нали знаеш, че в нашата връзка Марк е този, който дава идеите.

Шона извади визитна картичка от джоба си и ми я подаде.

— Ето телефонния ми номер. Обади ми се. Знам всички мръсни подробности за тези двамата. Ще ти помогна да им го върнеш тъпкано.

— Предателка! — възмути се Стивън.

— Я стига — отряза го Шона и сви рамене, — ние, момичетата, трябва да се подкрепяме.

* * *

След работа двамата с Гидиън отидохме в неговия фитнес. Ангъс ни остави точно пред входа. Залата беше пълна, в съблекалнята почти нямаше свободно място. Преоблякох се, оставих си нещата и след това с Гидиън се срещнахме в коридора.

Махнах с ръка на Даниел, треньора, с когото бях разговаряла при първото си посещение тук, и Гидиън ме тупна по дупето.

— Хей — запротестирах аз и ударих ръката, която се бе опитала да ме накаже, — я стига!

Той ме хвана за опашката, нежно наклони главата ми назад и маркира територията си, като ме целуна дълбоко и страстно. От начина, по който придърпа косата ми, усетих как по кожата ми премина електричество.

— Ако това е идеята ти да ме спреш — прошепнах аз, почти опряла устни в неговите, — трябва да знаеш, че предизвикваш точно обратния ефект.

— Готов съм веднага да поработя още малко по въпроса — отвърна той и захапа леко долната ми устна. — Но не бих те съветвал да изпробваш границите ми точно по този начин, Ева.

— Не се притеснявай. Знам и други начини.

Гидиън отиде първо на пътечката за бягане и ми даде възможност да се наслаждавам на лъсналото му от пот тяло… на публично място. Колкото и често да го виждах така, когато бяхме насаме, гледката винаги ме изумяваше.

Господи, колко хубав беше с прибрана коса. И как само се движеха мускулите му под загорялата кожа. Каква сила и грация излъчваха движенията му. Да наблюдавам как този елегантен градски човек се превръща в истински дивак, след като свали костюма си, ме караше да тръпна от възбуда.

Не можех да откъсна поглед от него и за щастие, не ми се налагаше да го правя. В края на краищата той беше мой — факт, който предизвикваше горещи вълни по цялото ми тяло. Освен това останалите жени във фитнеса също го гледаха. Десетки погледи, изпълнени с възхищение, го следяха, докато се местеше от уред на уред.

Щом забеляза, че го гледам, му хвърлих предизвикателен поглед и леко навлажних долната си устна с език. Той повдигна въпросително вежди и едва-едва ми се усмихна, от което ме полазиха тръпки. Не си спомням кога за последен път бях тренирала с такова усърдие. Не усетих кога измина час и половина.

Качихме се в бентлито и се отправихме към апартамента му, а аз започнах неспокойно да се въртя на мястото си. Погледнах няколко пъти към Гидиън и мълчаливо го подканих. Той хвана ръката ми и преплете пръсти с моите.

— Ще трябва да почакаш.

Думите му ме стреснаха.

— Какво?

— Чу ме много добре. — Целуна върха на пръстите ми и най-нахално ми се усмихна закачливо. — Удоволствието става още по-голямо, когато трябва да проявиш търпение, за да го получиш, ангелчето ми.

— Защо трябва да чакаме?

— Помисли си само как ще полудеем един за друг, докато чакаме вечерята да свърши. Доближих се до Гидиън, така че Ангъс да не може да чуе думите ми, макар да знаех, че като истински професионалист, той не забелязва какво става на задната седалка.

— Така или иначе ще се случи, защо тогава да чакаме?

Но Гидиън не поддаде. Вместо това започна да измъчва и двама ни. Съблякохме се взаимно и влязохме заедно под горещия душ, ръцете ни през цялото време докосваха и опипваха извивките на телата ни. След това се облякохме за официалната вечеря. Той сложи смокинг, но без вратовръзка. Откопча яката на колосаната си бяла риза, така че да се вижда малка част от гърдите му. За мен бе избрал копринена коктейлна рокля на Вера Уанг с цвят на шампанско. Беше с гол гръб, без презрамки и пола на волани, която стигаше малко над коленете.

Усмихнах се, когато я видях. Бях сигурна, че ще се побърка да ме гледа цяла вечер, облечена в нея. Беше прекрасна и наистина я харесвах, но моделът бе създаден за високи и слаби модели, а не за ниски и надарени момичета. Направих опит да се поприкрия, като оставих пуснатата си коса да пада върху гърдите ми, но изражението на Гидиън ми подсказа, че не е бил особено успешен.

— Господи, Ева! — възкликна той и понамести панталоните си. — Явно съм сбъркал с тази рокля. Не можеш да се появиш на публично място така.

— Нямаме време да поправяме грешката.

— Не предполагах, че е толкова разголена.

Свих рамене и се усмихнах.

— Какво да кажа? Ти си я купил.

— Сега виждам, че изборът ми не е бил особено подходящ. Колко време ще ти трябва да я свалиш?

Плъзнах език по долната си устна и отговорих:

— Не знам. Искаш ли да проверим?

Погледът му се замъгли.

— Така никога няма да тръгнем.

— Аз нямам нищо против.

Изглеждаше толкова секси и както обикновено го желаех до полуда.

— Няма ли някакво сако или нещо друго, което да облечеш отгоре? Може би яке? Или балтон?

Грабнах официалната си чантичка от тоалетката и го хванах под ръка.

— Не се безпокой, вниманието на всички ще е насочено към теб, така че едва ли някой ще ме забележи.

Намръщи се, когато го дръпнах да излезем от стаята.

— Сериозно те питам, да не би гърдите ти да са станали по-големи? Направо излизат от корсажа.

— Аз съм на двадесет и четири години, Гидиън — отговорих му сухо. — Спрях да се развивам преди доста време. Такава съм, каквато ме виждаш.

* * *

Отидохме в хола. Докато стигнем до фоайето, отново имах възможност да се насладя на красотата на дома на Гидиън. Харесваше ми това, че изглеждаше топъл и гостоприемен. Старинният чар на мебелите бе очарователен и елегантен и в същото време изключително удобен. Невероятната панорама, която се разкриваше през сводестите прозорци, допълваше вътрешната подредба, без да я засенчва.

Комбинацията от тъмно дърво, състарен камък, топли цветове и ярки акценти ясно показваше, че тук са вложени много пари, същото важеше и за скъпите произведения на изкуството по стените. Но демонстрацията на богатство бе направена с много вкус. Човек никога не би се почувствал неудобно в тази къща, не би се страхувал да пипне нещо или пък да седне някъде. Просто атмосферата не беше такава.

Влязохме в частния асансьор и Гидиън пристъпи към мен, веднага щом вратите се затвориха. Опита се да дръпне малко по-нагоре корсажа ми.

— Ако продължаваш, ще се види цепката между краката ми — предупредих го аз.

— По дяволите!

— Хайде да се забавляваме. Аз ще играя ролята на празноглава блондинка, която се опитва да се добере до милионите и мъжкото ти достойнство. А ти ще играеш себе си — милиардерът плейбой с поредната си играчка. Просто гледай отегчено и снизходително, докато се притискам в теб и ти чуруликам колко си велик.

— Не е смешно — отвърна той, после изведнъж се оживи. — Защо не наметнеш един шал?

* * *

Влязохме в залата, където щеше да се състои официалната вечеря за събиране на средства за кризисен център за жени и деца и веднага попаднахме в медийното торнадо. Подобно внимание винаги ме плашеше и затова се концентрирах изцяло върху Гидиън. Нищо не можеше да разсее напрежението ми по-добре от него. И тъй като се бях съсредоточила изцяло върху лицето му, успях да забележа как само за миг той се промени и от обикновен човек се превърна в публична личност.

Сякаш сложи маска. Ирисите на очите му станаха леденосини, а от чувствените му устни изчезна и последната следа от усмивка. Почувствах как силата на волята му ни обгърна и ни затвори в наш собствен свят. Между нас и останалите имаше непреодолима преграда и тя се бе появила само защото той я бе пожелал. Стоях до него и знаех, че никой няма да посмее да се доближи и да ме заговори, докато не получи знак, че може да го направи.

Това обаче не пречеше на хората да гледат. Повечето обърнаха глави и проследиха Гидиън, докато влизахме в балната зала. Притеснявах се от целия този интерес, но той сякаш изобщо не го забелязваше и не се вълнуваше от него.

Ако наистина бях решила да се притискам в Гидиън и да му чуруликам, сигурно щеше да се наложи да се наредя на опашка. В момента, в който спряхме, около нас се струпаха хора. Отдръпнах се, за да направя място на тези, които се надпреварваха да привлекат вниманието му, и отидох да потърся шампанско. „Уотърс Фийлд & Лийман“ бяха направили рекламата за благотворителната вечеря и забелязах в залата няколко познати лица.

Тъкмо успях да грабна една чаша от таблата на преминаващия келнер, когато чух някой да ме вика по име. Обърнах се и видях племенника на Стантън, който се приближаваше към мен широко усмихнат. Беше приблизително на моята възраст, имаше черна коса и зелени очи. Бяхме се срещали по време на ваканциите, които прекарвах при майка си, и сега се зарадвах да го видя.

— Мартин! — възкликнах аз и бързо го прегърнах. — Как си? Изглеждаш страхотно.

— Точно щях да кажа същото — отвърна той и огледа внимателно роклята ми. — Чух, че си се преместила в Ню Йорк, и все ми се искаше да ти се обадя. Откога си в града?

— Отскоро. От няколко седмици.

— Изпий си шампанското и да вървим да танцуваме — предложи той.

Усещах как пенливото вино се разлива по вените ми, докато си пробивахме път към дансинга, съпроводени от гласа на Били Холидей, който пееше „Summertime“.

— Е, започна ли работа? — попита ме Мартин.

Разказах му за работата си, докато танцувахме, и го попитах с какво се занимава. Не се изненадах, когато разбрах, че работи за „Стантън инвестмънт“ и че се справя добре.

— С удоволствие ще мина да те взема някой път за обяд — заяви той.

— Би било чудесно.

Музиката свърши, направих крачка назад и се блъснах в някого. Ръцете му ме хванаха през кръста, за да ме задържат, и когато се обърнах, видях, че зад гърба ми е Гидиън.

— Здрасти — прошепна той и впери леден поглед в Мартин. — Запознай ни!

— Гидиън, това е Мартин Стантън. Познаваме се от няколко години. Той е племенник на втория ми баща — поех дълбоко дъх и продължих. — Мартин, запознай се с най-важния мъж в живота ми, Гидиън Крос.

— Крос — Мартин се усмихна и подаде ръка, — разбира се, знам кой сте. Приятно ми е да се запознаем. Щом така стоят нещата, може би скоро ще се срещнем на някое семейно събиране.

Гидиън ме прегърна през рамото.

— Със сигурност.

Някой извика Мартин, той се наведе към мен и ме целуна по бузата.

— Ще ти се обадя да излезем на обяд. Може би още следващата седмица.

— Чудесно.

С цялото си тяло усещах напрежението, изпълнило Гидиън, макар че, когато вдигнах поглед, той изглеждаше съвсем спокоен и безучастен.

Дръпна ме на дансинга и двамата се понесохме под звуците на „What a Wonderful World“ на Луис Армстронг.

— Не съм сигурен, че го харесвам — измърмори той.

— Мартин е прекрасен човек.

— Нямам нищо против него, стига да знае, че си моя.

Притисна бузата си до слепоочието ми и постави ръка върху голия ми гръб. Държеше ме по начин, който не оставяше никакво съмнение, че му принадлежа.

Наслаждавах се на възможността да бъда толкова близо до прекрасното му тяло пред очите на всички. Вдъхнах аромата му и се отпуснах в умелите му ръце.

— Хубаво ми е така.

Той зарови лице в косата ми и прошепна:

— Така и трябва да бъде.

Блаженството ми трая до края на песента.

Точно слизахме от дансинга, когато забелязах Магдалин, застанала встрани. В първия момент не успях да я позная, беше подстригала косата си съвсем късо. Изглеждаше елегантна и изискана в семплата си черна рокля, но бе изцяло засенчена от ослепителната брюнетка, с която разговаряше.

Гидиън поспря и се поколеба за миг, след което тръгна отново с обичайното си темпо. Гледах в краката си, решила, че се опитва да избегне нещо на пода, когато той се наведе над мен и тихичко прошепна:

— Трябва да те запозная с един човек.

Опитах се да разбера накъде ме води. Жената до Магдалин го бе забелязала и се бе обърнала към него. Погледите им се срещнаха и в същия момент усетих напрежението в тялото му. Веднага разбрах причината.

Жената, която и да беше тя, бе лудо влюбена в Гидиън. Беше изписано по лицето й, четеше се в светлосините й сякаш неземни очи. Беше изключително красива, толкова изящна, сякаш не бе истинска. Гъстата й мастиленочерна коса стигаше почти до кръста й. Роклята й бе в същия леден нюанс като очите, а кожата й — златиста от слънцето, беше висока и с идеална фигура.

— Здравей, Корин — поздрави я той и гласът му бе малко по-дрезгав от обикновено. Пусна ме и хвана ръцете й. — Не ми каза, че си се върнала. Можех да дойда да те посрещна.

— Оставих няколко съобщения на телефонния секретар в апартамента ти — отвърна тя съвсем спокойно и непринудено.

— Напоследък не прекарвам много време там.

Като че ли това му напомни, че съм до него, пусна ръцете й и ме придърпа към себе си.

— Корин, това е Ева Трамел. Ева, Корин Жиро. Моя стара приятелка.

Протегнах ръка и се здрависах с нея.

— Всички приятели на Гидиън са и мои приятели — каза тя и се усмихна мило.

— Надявам се, че това се отнася и за гаджетата му.

По погледа й разбрах, че вече знае коя съм.

— Особено за тях. Ако позволите, ще ви го отнема за момент, искам да го представя на един мой познат.

— Разбира се — отвърнах съвсем спокойно, макар че изобщо не се чувствах така.

Гидиън докосна леко челото ми с устни, приближи се до Корин и й предложи ръката си. Двете с Магдалин останахме в неловко мълчание. Изпитах известно съжаление към нея, стори ми се толкова унила.

— Новата прическа много ти отива, Магдалин.

Тя ме погледна, стиснала устни, но после изразът на лицето й се смекчи и тя въздъхна примирено:

— Благодаря. Време беше за промяна. Всъщност за много промени. Освен това няма никакъв смисъл да се опитвам да имитирам жената, която замина, защото тя отново е тук.

Намръщих се объркано.

— Не съм сигурна, че разбирам.

— Говоря за Корин — обясни тя и ме изгледа внимателно. — Явно не знаеш. Двамата с Гидиън бяха сгодени в продължение на повече от година. Тя развали годежа, омъжи се за един богат французин и замина за Европа. Но бракът й не беше сполучлив. В момента е в развод и отново се е преместила да живее в Ню Йорк.

Сгоден. Усетих как кръвта се отдръпва от главата ми. Насочих поглед към мъжа, когото обичах. Той стоеше до жената, която някога навярно бе обичал, и я придържаше за талията, докато тя се смееше, облегната на него.

Стомахът ми се стегна от ревност и страх. Бях решила, че Гидиън никога преди мен не е имал сериозна романтична връзка. Колко глупаво! Та той бе един от най-желаните мъже.

Магдалин ме докосна по рамото.

— Трябва да седнеш, Ева. Много си бледа.

Осъзнах, че дишам тежко и че пулсът ми е опасно ускорен.

— Права си.

Приближих се до най-близкия стол и седнах. Магдалин се настани до мен.

— Ти наистина го обичаш — каза тя. — Преди не бях забелязала. Извинявай. Съжалявам и за онова, което ти наговорих при първата ни среща.

— Ти също го обичаш — отговорих сухо. — А по онова време аз не бях влюбена в него. Все още не.

— Това не ме извинява, нали?

С благодарност приех чашата шампанско, която келнерът ми предложи, взех една и за Магдалин. Допряхме чашите си в жалка демонстрация на солидарност между две нещастни жени. Исках да си тръгна. Исках да стана и да изляза от залата. Исках Гидиън да разбере, че съм си тръгнала, и да е принуден да ме последва. Исках да изпита поне част от болката, която изпитвах в момента аз. Глупави, детински, болезнени желания, които ме караха да се чувствам дребнава.

Присъствието на Магдалин, която седеше безмълвно до мен и ме гледаше съчувствено, ми подейства успокояващо. Тя знаеше какво означава да обичаш Гидиън и да го желаеш прекалено силно. Фактът, че и тя се чувстваше не по-малко нещастна от мен, само потвърждаваше опасенията ми, че Корин е истинска заплаха.

Възможно ли е през цялото време да бе страдал за нея? Тя ли бе причината за желанието му да се дистанцира от жените?

— Значи тук си била.

Вдигнах поглед и видях Гидиън пред себе си. Разбира се, Корин все още го държеше под ръка и имах възможността да усетя ефекта, който имаха като двойка, от съвсем близо. Заедно двамата бяха просто невъзможно ослепителни.

Корин седна до мен, а Гидиън леко докосна бузата ми с пръсти.

— Трябва да поговоря с един човек — заяви той. — Искаш ли да ти донеса нещо за пиене?

— Водка със сок от боровинки. Нека бъде двойна. — Имах нужда от нещо по-силно. Веднага.

— Добре — отвърна той, но се намръщи, като чу желанието ми.

— Толкова се радвам, че се запознахме, Ева — започна Корин. — Гидиън много ми е говорил за теб.

— Едва ли е било чак толкова много. Не се забавихте дълго.

— Говорим по телефона почти всеки ден. — Тя се усмихна, усмивката й бе съвсем естествена, без никаква злоба. — Приятели сме от много време.

— Повече от приятели — обади се Магдалин саркастично.

Корин я погледна намръщено и по това разбрах, че не би трябвало да знам за връзката й с Гидиън. Интересно кой от двамата бе решил, че е по-добре да не ми казват, а може би и двамата? Защо се опитваха да премълчат, щом нямаше какво да крият?

— Така е — призна Корин с явно нежелание. — Въпреки че минаха доста години оттогава.

Извърнах се и я погледнах право в лицето.

— Ти още го обичаш.

— Не можеш да ме обвиняваш за това. Всяка жена, която е прекарала известно време с него, неизбежно се влюбва. Той е красив и недостижим. Трудно може да се устои на тази комбинация. — Тя се усмихна мило. — Сподели с мен, че под твое въздействие е започнал да се открива. Благодарна съм ти за това.

Канех се да й отговоря: „Не го правя заради теб“, когато в съзнанието ми се прокрадна една коварна мисъл, загнезди се там и ме накара да се чувствам уязвима. Възможно ли бе, без да знам, да го правя за нея?

Започнах да си играя с празната чаша от шампанско, която стоеше на масата.

— Щял е да се ожени за теб.

— И най-голямата грешка, която направих, бе, че си тръгнах.

Тя вдигна ръка към врата си, тънките й пръсти нервно се раздвижиха, като че ли търсеха някаква огърлица, която обикновено беше там.

— Бях много млада и определени черти в характера му ме плашеха. Беше толкова обсебващ. Едва след като се омъжих, разбрах, че желанието да притежаваш другия е далече по-добро от безразличието. Поне за мен е така.

Отместих поглед, усетих, че започна да ми се повдига.

— Много си мълчалива — отбеляза Корин.

— Какво има за казване? — обади се Магдалин.

И трите го обичахме. И трите бяхме готови да му се отдадем. В крайна сметка той щеше да избере една от нас.

— Трябва да знаеш, Ева — продължи Корин и ме погледна със синьо-зелените си очи, — че той ми каза колко си специална за него. Трябваше ми известно време, за да събера достатъчно смелост да се върна тук и да ви видя заедно. Преди няколко седмици дори отмених резервацията за самолета си. Горкичкият Гидиън, прекъснах го, докато държеше реч по време на благотворителна вечеря, за да му кажа, че съм на път и че имам нужда от помощта му да се устроя.

Замръзнах, чувствах се крехка като пукната чаша. Сигурно говореше за благотворителната вечеря вечерта, когато с Гидиън за първи път правихме секс. Вечерта, в която ме беше оставил, за да се погрижи за нещо, след като „осветихме“ лимузината му и той моментално се затвори в себе си.

— Когато ми върна обаждането — продължи да разказва тя, — каза, че е срещнал жена. Искаше двете да се запознаем, когато пристигна в града. И това ме изплаши. До този момент никога не ме е запознавал с другите жени в живота си.

О, господи! Хвърлих поглед към Магдалин. Значи онази вечер Гидиън ме бе изоставил заради нея. Заради Корин.

21

— Извинете ме — станах от масата и тръгнах да търся Гидиън. Видях го на бара и се отправих към него. Пресрещнах го точно когато тръгваше с две чаши в ръка. Взех питието си и го изпих на един дъх, кубчетата лед се удариха в зъбите ми, причинявайки ми болка.

— Ева…

Гласът му беше мек, но укорът в него бе съвсем ясен.

— Тръгвам си — заявих директно аз, отидох до бара и оставих празната чаша. — Не смятам, че това е бягство, защото те предупреждавам предварително и ти давам възможността да тръгнеш с мен.

Въздъхна дълбоко, много добре разбираше в какво настроение съм в момента. Стана му ясно, че знам.

— Не мога да тръгна.

Обърнах се и се отправих към изхода. Той стисна силно ръката ми.

— Знаеш, че не мога да остана, ако ти си тръгнеш. Нямаш никакво основание да се разстройваш, Ева.

— Никакво! — Вперих поглед в ръката, която ме стискаше. — Предупредих те, че съм ревнива. И този път имам много сериозна причина за това.

— Това, че си ме предупредила, не е извинение да се държиш нелепо.

По лицето му не бе изписана никаква емоция, говореше тихо и спокойно. Ако човек ни наблюдаваше отдалеч, нямаше да забележи напрежението между нас, но то беше там, в погледа му. Гореща страст и леден гняв. Само той можеше да съчетае и двете.

— Аз ли се държа нелепо? А какво ще кажеш за Даниел, личния треньор? Или за Мартин, който на практика е член на семейството ми? — Приближих се до него и му прошепнах: — Не съм се чукала с нито един от двамата, а за годеж не може да става и дума! И можеш да си сигурен, че не сме си приказвали по телефона всеки ден.

Най-неочаквано той обви ръка около кръста ми и ме придърпа плътно до себе си.

— Имаш нужда от чукане — изсъска той в ухото ми и леко го захапа. — Не трябваше да ни карам да чакаме.

— А може би си планирал всичко — не му останах длъжна. — Пазил си се, в случай че се появи някоя стара любов и предпочетеш да изчукаш нея.

Гидиън изпи питието си на една глътка, сложи ръка около кръста ми, притисна ме така, че да не мога да избягам, и ме поведе към изхода. Извади телефона от джоба си и нареди лимузината да ни чака отпред. Когато излязохме на улицата, елегантната кола вече бе паркирана до бордюра. Ангъс отвори задната врата, Гидиън ме бутна вътре и му заповяда:

— Карай наоколо, докато ти кажа.

След това се вмъкна в колата и седна толкова близо до мен, че чувствах дъха му върху голия си гръб. Опитах се да се преместя на отсрещната седалка, исках да бъда колкото е възможно по-далеч от него.

— Спри — нареди той рязко.

Паднах на колене на покрития с килим под, дишах тежко. Каквото и да правех, не можех да променя факта, че Корин Жиро е много по-подходяща за Гидиън от мен. Беше спокойна и уравновесена, присъствието й действаше успокояващо дори на мен — жената, която откачаше само при мисълта за нейното съществуване. Тя бе най-лошият ми кошмар.

Гидиън стисна кичур от косата ми и ми попречи да се движа. Бях коленичила между разкрачените му крака с гръб към него и той леко подръпна, така че главата ми се изви назад и опря в рамото му.

— Ще направя това, от което се нуждаем и двамата, Ева. Ще се чукаме дотогава, докато не притъпим напрежението достатъчно, че да можем да изкараме вечерята. И ти няма да се притесняваш от Корин, защото докато тя е в залата, аз ще съм дълбоко вътре в теб.

— Добре — прошепнах аз и облизах сухите си устни.

— Забравяш кой трябва да се подчинява, Ева. — Гласът му беше груб. — Позволих ти да поемеш контрола. Огънах се и се опитах да се приспособя към теб. Готов съм на всичко, за да те задържа до себе си и да те направя щастлива. Но няма да се оставя да бъда подчинен и контролиран. Не бъркай желанието ми да ти угодя със слабост.

Преглътнах трудно, кръвта ми гореше от желание.

— Гидиън…

— Протегни се и хвани с две ръце дръжката над вратата. Не я пускай, докато не ти кажа, разбра ли?

Направих това, което ми нареди, проврях и двете си ръце през кожената примка. Стиснах дръжката и усетих как през тялото ми премина тръпка, осъзнах, че е бил прав — нуждаех се точно от това. Познаваше ме толкова добре.

Гидиън вкара ръцете си в корсажа ми и стисна набъбналите ми гърди. Отпуснах се върху него. В момента, в който започна да масажира и подръпва зърната ми, напрежението веднага ме напусна.

— Господи! — допря устни до слепоочието ми. — Толкова е прекрасно, когато ми се отдаваш по този начин… напълно, сякаш изпитваш огромно облекчение.

— Чукай ме! — Изпитвах нужда да усетя връзката между нас. — Моля те.

Той пусна косата ми, бръкна под роклята и свали бикините ми. Хвърли сакото си на седалката, след това вкара ръка между краката ми. Изстена, когато усети колко влажна и готова бях.

— Ти си създадена за мен, Ева. Не можеш да издържиш дълго, без да ме почувстваш в себе си.

Въпреки това продължи да ме възбужда, прокара изкусните си пръсти по вулвата ми, навлажни клитора и срамните ми устни. Вкара два пръста във вагината ми и я подготви за огромния си пенис.

— Желаеш ли ме, Гидиън? — попитах с дрезгав глас.

Искаше ми се да яхна двата му пръста и да започна да се движа върху тях, но не можех да помръдна — дръжката над вратата бе твърде далеч.

— Повече от всичко на света. — Устните му се придвижиха от врата към рамото ми, усещах топлия, мек като кадифе език, който се плъзгаше възбуждащо по кожата ми. — И аз не мога дълго без теб, Ева. Пристрастен съм… Обсебен съм от теб.

Заби нежно зъби в плътта ми, а животинското желание изтръгна от гърдите му дълбок и страстен стон. През цялото време, докато проникваше в мен с пръстите на едната си ръка, масажираше клитора ми с другата и това ме караше да свършвам отново и отново.

— Гидиън! — простенах аз, кожената дръжка започна да се изплъзва от потните ми пръсти.

Ръцете му се отдръпнаха от мен и в следващия миг чух, че сваля ципа на панталоните си.

— Пусни дръжката, легни по гръб и разтвори крака.

Легнах на седалката, потръпвах в очакване, готова да му отдам тялото си. Погледите ни се срещнаха, за миг лицето му бе осветено от фаровете на преминаваща кола.

— Не се страхувай.

Той се надвеси над мен и се отпусна, като внимаваше да не ме затисне под тежестта си.

— Прекалено възбудена съм, за да се страхувам. — Прегърнах го и се надигнах, за да притисна тялото си в неговото. — Желая те.

Главичката на члена му докосна срамните ми устни. Той изви бедра и проникна в мен. И двамата изстенахме едновременно, сякаш се опарихме от силата на контакта. Тялото ми бе като восък върху седалката, пръстите ми едва докосваха таза му.

— Обичам те — прошепнах аз и се взрях в лицето му, когато той започна да се движи.

Всеки сантиметър от кожата ми пареше като изгорен от слънцето, а гърдите ми бяха толкова натежали от копнеж и напиращи чувства, че ми беше трудно да дишам.

— И се нуждая от теб, Гидиън.

— Твой съм — прошепна той, членът му се движеше в мен. — Изцяло съм твой.

Потръпнах, мускулите ми се стегнаха, бедрата ми се надигнаха, за да посрещнат неумолимите му тласъци. Свърших с накъсан стон, разтреперана от екстаза, който струеше между краката ми. И продължих да го притискам вътре в себе си, докато и той започна да стене и да прониква все по-мощно в мен.

— Ева.

Движех се като побесняла заедно с него, опитвах се да ускоря оргазма му. Той ме стискаше здраво и дълбоко и силно навлизаше в мен. Главата ми се люшкаше настрани, стенех безсрамно, усещането, че ме е обладал напълно, ме изпълваше с безкрайно удоволствие.

Бяхме полудели един за друг, чукахме се като диви животни, бях толкова възбудена от първичната страст, че имах чувството, че ще умра от оргазма, който се надигаше в тялото ми.

— Толкова си добър, Гидиън. Толкова си добър.

Той стисна бедрата ми и ме повдигна, за да посрещна следващия му тласък, проникна до самия ми край и аз простенах от болка и удоволствие. Вкопчих се здраво в него и отново достигнах до оргазъм.

— О, господи! Ева…

Той изпъшка силно и свърши толкова мощно, че ме обля с топлината си. Стисна бедрата ми и се изпразни дълбоко вътре в мен. След като свърши, пое дълбоко дъх, отметна косата ми и целуна влажния ми врат.

— Само ако знаеш какво правиш с мен. Много бих искал да мога да ти го опиша.

Прегърнах го силно.

— Не знам защо се държа така глупаво с теб. Просто не мога да се въздържа, Гидиън. Всичко е толкова…

— … неконтролируемо.

Той започна отново да се движи ритмично. Спокойно и бавно. Като че ли имахме цялото време на света. Усещах как членът му набъбва при всяко следващо движение.

— А ти имаш нужда от контрол. — Загубих дъх при следващия му тласък.

— Имам нужда от теб, Ева. — Погледът му изпиваше лицето ми, докато членът му продължаваше да се движи в мен. — Имам нужда от теб.

* * *

През останалата част от вечерта Гидиън не ми позволи да се отделя от него. По време на вечерята стискаше непрекъснато лявата ми ръка, като предпочете да се храни с една ръка, вместо да ме пусне.

Корин, която беше седнала от другата му страна, го изгледа изненадано.

— Доколкото си спомням, преди не беше левичар.

— И сега не съм — отговори той, вдигна сплетените ни ръце и целуна връхчетата на пръстите ми, карайки ме да се чувствам глупава и несигурна под изпитателния поглед на Корин.

За съжаление, романтичният жест не му попречи по време на цялата вечеря да разговаря с нея, а не с мен, което ме правеше все по-нещастна и неспокойна. През по-голямата част от времето виждах тила на Гидиън вместо лицето му.

— Поне не е пиле.

Извърнах глава към мъжа, който седеше до мен. Бях толкова съсредоточена в усилието си да подслушвам разговора на Гидиън с Корин, че не обърнах почти никакво внимание на останалите гости, седнали на нашата маса.

— Аз обичам пиле — отвърнах аз.

Освен това ми хареса и рибата, която бяха сервирали, бях омела чинията си.

— Прозвуча почти като от реклама.

Той се засмя и изведнъж осъзнах, че е много по-млад, отколкото бялата му коса ме беше накарала да предположа в началото.

— О, най-после усмивка — продължи той тихо. — И то каква!

— Благодаря — казах аз и му се представих.

— Аз съм доктор Теранс Лукас — отвърна той. — Но предпочитам Тери.

— Радвам се да се запознаем, доктор Тери.

Той се усмихна отново.

— Просто Тери, Ева.

По време на краткия ни разговор, стигнах до заключението, че доктор Лукас не е много по-възрастен от мен, само косата му бе побеляла преждевременно. Като оставим това настрана, лицето му бе красиво и без бръчки, а зелените му очи гледаха любезно и интелигентно.

— Изглеждаш не по-малко отегчена от мен — продължи той. — На тези вечери се събират доста пари за кризисните центрове, но понякога е много скучно. Искаш ли да отидем на бара? Ще те черпя едно питие.

Опитах се да раздвижа ръката, която Гидиън стискаше под масата. В отговор той ме сграбчи още по-силно.

— Какво правиш? — прошепна ми той.

Погледнах през рамо и видях, че ме наблюдава. После вдигна глава към доктор Лукас, който вече бе застанал зад гърба ми, и погледът му моментално стана леден.

— Ще я отърва от отегчението да бъде пренебрегвана, Крос — заяви Тери и постави ръка на облегалката на стола ми, — като прекара известно време с мъж, който с удоволствие ще сподели компанията на толкова красива дама.

Почувствах се ужасно неудобно, усещах напрежението и враждебността между двамата. Опитах се да измъкна ръката си, но Гидиън не я пускаше.

— Върви си, Тери — предупреди го Гидиън.

— Толкова беше погълнат от разговора си с госпожа Жиро, че дори не забеляза, когато седнах на масата — отвърна Тери и се усмихна предизвикателно. — Ще тръгваме ли, Ева?

— Не мърдай, Ева.

Потреперих от ледения глас на Гидиън, но бях достатъчно засегната, за да възразя:

— Не е виновен той и има право.

Гидиън стисна ръката ми толкова силно, че ме заболя.

— Не сега.

Тери насочи поглед към мен.

— Не си длъжна да търпиш да ти говори така. И цялото богатство на света не му дава право да те командва.

Побесняла от яд и ужасно засрамена, аз се обърнах към Гидиън и прошепнах:

— Кросфайър.

Не бях сигурна дали имам право да използвам кодовата дума извън спалнята, но той пусна ръката ми веднага, сякаш нещо го опари. Дръпнах стола си назад и хвърлих салфетката на масата.

— Извинете ме. И двамата.

Стиснах здраво чантичката си и се отдалечих със спокойна и сигурна стъпка. Отправих се към тоалетната по най-прекия път, имах намерение да освежа грима си и да си дам време да се поуспокоя, но когато видях светлините на изхода, се поддадох на изкушението да се измъкна.

Излязох на тротоара, извадих телефона си и пуснах есемес на Гидиън: „Не бягам. Просто си тръгвам“.

Успях да спра такси и се отправих към къщи, за да се опитам да се справя с гнева си.

* * *

Когато стигнах до апартамента, единственото, за което мечтаех, бе гореща вана и бутилка вино. Завъртях ключа, отворих вратата и сякаш се озовах в сцена от порнофилм. Трябваха ми няколко секунди, за да възприема онова, което виждах. Стоях като закована на прага, а в целия апартамент гърмеше техно. Затворих бързо вратата, по пода имаше толкова различни части от човешки тела, че в началото ми беше трудно да определя коя на кого принадлежи. Една жена лежеше разкрачена на земята. Друга бе забила лице във вагината й. Кари я чукаше като бесен, докато някакъв мъж чукаше него отзад.

Отметнах глава и изкрещях пронизително. Беше ми дошло до гуша от всички в моя живот. И тъй като не беше лесно да надвикам музиката, събух едната си обувка и я запратих към уредбата. Дискът прескочи и четиримата на пода забелязаха присъствието ми. Докуцуках до уредбата, спрях я и се обърнах към тях.

— Разкарайте се от дома ми — наредих аз. — Веднага!

— Коя, по дяволите, е тая? — попита червенокосата най-отдолу. — Да не ти е жена?

За миг Кари ме погледна объркано и виновно, но след това по устните му се появи предизвикателна усмивка.

— Съквартирантката ми. Има място и за теб, бебчо.

— Кари Тейлър, не ме предизвиквай — предупредих го аз. — Вечерта ми не беше никак, ама никак добра.

Тъмнокосият мъж се отдели от Кари и тръгна с бавна стъпка към мен. Когато доближи, видях, че зениците на кафявите му очи са неестествено разширени, а вената на врата му бясно пулсира.

— Мога да я направя по-добра — предложи той и се захили цинично.

— Не се доближавай — извиках аз и се подготвих да го отблъсна със сила, ако се наложи.

— Остави я, Иън! — отсече Кари и се изправи на крака.

— Хайде, бебчо — опита се да ме придума Иън, а на мен ми призля, когато чух от устата му обръщението, с което ме наричаше Кари. — Ще си прекараме добре. Остави това на мен.

Беше само на няколко сантиметра от мен, но в следващия миг изхвърча с писък към дивана. Гидиън стоеше между мен и останалите и целият трепереше от гняв.

— Заведи ги в стаята си, Кари — нареди той. — Или изобщо се махайте.

Иън пищеше от дивана ми, а от носа му течеше кръв, въпреки че се опитваше да го затисне с две ръце. Кари грабна дънките си от пода.

— По дяволите, Ева, не си ми майка!

Минах покрай Гидиън.

— Не ти ли беше достатъчно, че прецака нещата с Трей, идиот такъв? — викнах аз.

— Това няма нищо общо с Трей.

— Кой е Трей? — попита изрусената блондинка и също се изправи.

Огледа внимателно Гидиън и започна съвсем съзнателно да демонстрира пред него прелестите си, трябва да й се признае, че имаше какво да покаже.

В отговор Гидиън я изгледа с такова пренебрежение и отвращение, че тя се изчерви и се опита да се прикрие с тясна рокля от златно ламе, която вдигна от пода.

— Не го приемай лично — не можах да се въздържа аз. — Той предпочита брюнетки.

Гидиън ме погледна така, сякаш имаше желание да ме убие. Никога не го бях виждала толкова вбесен. Буквално се тресеше от едва потискан гняв.

Изплаших се от погледа му и неволно отстъпих назад. Той изруга и зарови и двете си ръце в косата си.

Внезапно се почувствах безкрайно изморена и до болка разочарована от мъжете в живота си.

— Разкарай тази паплач от дома ми, Кари.

Тръгнах по коридора, като по пътя свалих и другата си обувка. Съблякох роклята си още преди да стигна до вратата на банята и след по-малко от минута бях под душа. Изчаках водата да се стопли и влязох под нея. Бях толкова уморена, че се отпуснах, седнах на пода и обгърнах коленете си с ръце. Топлата вода се лееше върху мен.

— Ева.

Потръпнах, когато чух гласа на Гидиън, и още по-плътно притиснах коленете си.

— По дяволите! — ядно изруга той. — В състояние си да ме вбесиш както никой друг на света.

Погледнах го през мокрите кичури коса, които падаха пред лицето ми. Крачеше из банята, беше оставил сакото си някъде, а ризата му се подаваше от панталоните.

— Върви си, Гидиън!

Той спря и ме погледна така, сякаш не можеше да повярва на ушите си.

— За нищо на света няма да те оставя тук. Кари си е загубил ума. За малко щеше да паднеш в ръцете на онова дрогирано копеле, ако не бях дошъл навреме.

— Кари никога не би позволил да ми се случи нещо. Но така или иначе, не мога да се разправям и с двама ви едновременно.

Всъщност не исках да се разправям с никой от тях. Исках просто да остана сама.

— Тогава ще се разправяш само с мен.

Прибрах с нервен жест мократа коса от лицето си.

— Така ли? И защо трябва ти да си с приоритет?

Отстъпи назад, като че ли го бях ударила.

— Бях останал с впечатлението, че двамата сме най-важните един за друг.

— И аз мислех така. До тази вечер.

— Господи! Ще престанеш ли да мислиш за Корин? — попита той и разтвори широко ръце. — Тук съм — при теб, не виждаш ли? Дори не й казах довиждане, защото веднага хукнах да те гоня. За кой ли път.

— Майната ти! Няма нужда да ме гониш.

Гидиън дойде при мен под душа както си беше напълно облечен. Изправи ме на крака и ме целуна. Силно. Устните му жадно се впиха в моите, ръцете му стискаха раменете ми.

Но този път не омекнах в ръцете му. Не се предадох. Дори когато пусна в гърлото ми сластния си език.

— Защо? — прошепна той и плъзна устни по врата ми. — Защо ме подлудяваш?

— Не знам какъв проблем имаш с доктор Лукас и, честно казано, никак не ме интересува. Но той беше абсолютно прав. През цялата вечер Корин бе обект на вниманието ти. По време на вечерята изобщо не ме забелязваше.

— Невъзможно е да не те забележа, Ева — изражението му беше сериозно и напрегнато. — Не забелязвам никой друг, когато ти си в стаята.

— Странно. Всеки път, когато те погледнех, ти гледаше нея.

— Глупости. — Пусна ме и махна мократа коса от лицето си. — Знаеш какви са чувствата ми към теб.

— Така ли? Знам, че ме желаеш. И имаш нужда от мен. Но дали не обичаш Корин?

— Престани, по дяволите! Не я обичам. — Спря водата и прегради пътя ми. — Искаш да ти кажа, че те обичам ли, Ева? Затова ли е всичко това?

Стомахът ми се сви, сякаш бе поел цялата сила на юмрука му. Никога преди не бях изпитвала подобна болка, дори не знаех, че съществува. Очите ми горяха и аз се мушнах под ръката му в опит да избягам, преди да се разплача пред него.

— Върви си вкъщи, Гидиън. Моля те.

— Аз съм си вкъщи — отговори той, прегърна ме откъм гърба и зарови лице в мократа ми коса. — При теб.

Опитах се да се измъкна от ръцете му, но бях твърде изтощена. Физически. И емоционално. Сълзите започнаха да се леят от очите ми, не можех повече да ги потискам. А толкова мразех да плача пред някого.

— Върви си. Моля те.

— Обичам те, Ева. Разбира се, че те обичам.

— О, господи!

Замахнах с крак, исках да го изритам. Бях готова да направя всичко, само за да се отърва от този човек, който ми бе причинил толкова болка и нещастие.

— Нямам нужда от проклетото ти съжаление. Искам само да се махнеш.

— Не мога. Знаеш много добре, че не мога. Ева, престани да се съпротивляваш. Изслушай ме.

— Всяка твоя дума ми причинява болка, Гидиън.

— Това не са точните думи, Ева — продължи той упорито да шепне в ухото ми. — Затова не съм ти ги казал преди. Не отразяват правилно онова, което изпитвам към теб.

— Млъкни. Ако изобщо ти пука за мен, ще млъкнеш и ще си отидеш.

— И преди са ме обичали — и Корин, и други жени… Но какво, по дяволите, знаеха те за мен? Как можеха да ме обичат, след като нямаха никаква представа колко сбъркан съм всъщност? Ако това е любовта, тя е нищо в сравнение с чувствата, които изпитвам към теб.

Замръзнах на място и разтреперана видях в огледалото отражението си — лице, покрито с размазан грим, и безформена мокра коса. До мен, макар и разстроено, лицето на Гидиън бе все така красиво. Чертите му се изкривиха от бурни емоции, когато притисна тялото си в моето. Изглеждахме толкова неподходящи един за друг.

И въпреки това добре разбирах отчуждението, което изпитваш, когато си сред хора, които не виждат истинската ти същност или пък предпочитат да затворят очи пред нея. И аз бях усещала себеомразата от това, че мамиш околните, че се представяш за някого, който искаш да бъдеш, но всъщност не си. И аз бях живяла със страха, че хората, които обичаш, ще се откажат от теб, ако познават истинското ти лице.

— Гидиън…

Той докосна с устни слепоочието ми.

— Мисля, че се влюбих в теб в момента, в който те видях. След това за първи път правихме любов в лимузината и любовта ми се превърна в нещо друго, в нещо много повече.

— Но точно онази вечер ти ме отряза и ме остави сама, за да се погрижиш за Корин. Как можа да го направиш, Гидиън?

Пусна ме само за миг, след това ме грабна в прегръдката си и ме отнесе до вратата на банята, където висеше халатът ми. Зави ме в него, след това ме накара да седна на ръба на ваната, а той отиде до умивалника и извади от едно чекмедже тампон за сваляне на грим. Клекна пред мен и започна внимателно да почиства лицето ми.

— Когато Корин ми се обади по време на благотворителната вечеря, без да иска, избра най-подходящия момент да ме накара да извърша някоя глупост — започна да разказва той, вперил любящ поглед в изцапаното ми лице. — Двамата с теб току-що бяхме правили любов и не можех да разсъждавам трезво. Казах й, че съм зает и че не съм сам, но когато долових болката в гласа й, разбрах, че трябва да изясня отношенията си с нея, за да мога да продължа напред с теб.

— Не разбирам. Тогава ме изостави заради нея. Как можеше това да ни помогне да продължим?

— Аз прецаках връзката с Корин, Ева. — Той наведе главата ми назад, за да може да изтрие черните кръгове около очите ми. — Запознах се с нея още докато бях първа година в Колумбийския университет. Направи ми впечатление, разбира се. Тя е красива, мила и никога не е казала лоша дума за някого. Затова, когато насочи вниманието си към мен, аз се оставих да бъда хванат и тя се превърна в първия човек, с когото доброволно правих секс.

— Мразя я. — По устните му се появи лека усмивка. — Не се шегувам, Гидиън. В момента ще се побъркам от ревност.

— С нея беше просто секс, ангелче. Колкото и първично да се чукаме с теб, ние винаги правим любов. Всеки път. Още от първия път. Ти си единствената, която ме е карала да изпитвам подобно нещо.

Въздъхнах дълбоко.

— Чувствам се малко по-добре.

Той ме целуна.

— Предполагам, би могло да се каже, че ходехме. Не спяхме с други и често се появявахме на публични места като двойка. И въпреки това, когато ми каза, че ме обича, останах силно изненадан. И поласкан. Имах някакви чувства към нея. Приятно ми беше да прекарваме времето си заедно.

— Очевидно все още е така — промърморих.

— Просто продължавай да слушаш — скара ми се той и тупна върха на носа ми с пръст. — Мислех си дори, че може би и аз я обичам. По свой си начин… по единствения познат ми начин. Не исках да бъде с никой друг. Затова приех, когато ми предложи да се оженим.

Дръпнах се назад и го изгледах с недоумение.

— Тя ти предложи да се ожените?

— Не бъди така шокирана — отговори той сухо. — Това наранява егото ми.

Чувството на облекчение нахлу в мен така стремително, че ми се зави свят. Хвърлих се към него и го прегърнах с всичка сила.

— Хей, добре ли си?

Прегръдката, с която ми отговори, бе не по-малко силна.

— Да. Започвам да се оправям. — Дръпнах се назад и обхванах лицето му с ръце. — Продължавай.

— Приех по възможно най-грешните причини. Въпреки че бяхме ходили цели две години, не бяхме прекарали нито една нощ заедно. Никога не бяхме говорили за нещата, за които съм говорил с теб. Тя не ме познаваше, не и истински, и въпреки това се опитвах да се убедя, че ми стига само това, че ме обича. Кой друг, ако не тя, би бил подходящият човек за мен?

Той насочи вниманието си към другото ми око и започна да почиства черните кръгове около него.

— Според мен тя се надяваше, че с годежа отношенията ни ще минат на друго, по-високо ниво. Че може би ще започна да й се разкривам. Че ще прекарваме нощите в хотела, което според нея, между другото, бе много романтично, вместо да се разделяме рано, защото имам часове на другата сутрин. Наистина не знам.

Помислих си, че сигурно е бил ужасно самотен. Бедният ми Гидиън. Бил е самотен толкова дълго. Може би през целия си живот.

— Вероятно — продължи той, — когато след година развали годежа, се е надявала, че това също може да се окаже ново начало, че ще положа усилия да я задържа. Вместо това, аз изпитах облекчение, защото вече бях осъзнал, че ще е невъзможно да живеем заедно. Каква причина бих могъл да измисля, за да я убедя да спим в отделни стаи? Как можех да й кажа, че имам нужда от свое собствено пространство?

— Никога ли не си помислял да й кажеш истината?

— Не — отвърна той и сви рамене. — Никога не бях гледал на миналото си като на проблем, докато ти не се появи в живота ми. Да, то влияеше по някакъв начин на действията ми, но всичко в ежедневието ми бе подредено и не се чувствах нещастен. Всъщност си мислех, че живея много удобен и лесен живот.

— О, господи! — въздъхнах аз и сбърчих нос. — Здравейте, Господин Удобство. Аз съм Госпожица Трудност.

— С теб никога не е скучно — усмихна се широко той.

22

Гидиън изхвърли памучето за грим. Събу обувките си, взе една кърпа, попи с нея локвата, която бе оставил след себе си, и за мое най-голямо удоволствие, започна да съблича мокрите си дрехи.

— Чувстваш се виновен, защото тя все още те обича — казах аз, поглъщайки го с поглед.

— Да, така е. Познавам съпруга й. Той е добър човек и беше луд по нея, докато не разбра, че тя не отвръща на чувствата му и нещата се разпаднаха. — Гледаше ме съсредоточено, докато събличаше мократа си риза. — Не ми беше ясно как допусна да се стигне дотам. Ожени се за момичето, което обичаше, двамата живееха в друга държава, далече от мен, какъв му беше проблемът? Но сега вече започвам да разбирам. Ако ти обичаше някой друг, Ева, сърцето ми щеше да се къса през цялото време, докато съм до теб. Това щеше да ме убие, дори ако бе предпочела да останеш при мен, а не при него. Но за разлика от Жиро, аз нямаше да те пусна да си отидеш. Може би нямаше да ми принадлежиш изцяло, но все пак щеше да си моя и аз щях да се възползвам от това, което можех да получа.

Скръстих ръце в скута си.

— Ето това ме плаши в теб, Гидиън. Ти не знаеш истинската си цена.

— Всъщност я знам. Дванайсет милиарда.

— Млъкни! — зави ми се свят, притиснах очите си с пръсти. — Няма нищо странно в това, че жените се влюбват в теб и не могат да те забравят. Знаеш ли, че Магдалин си е пуснала дълга коса, защото се е надявала, че така ще ти напомня за Корин?

Той събу панталоните си, намръщи се и ме погледна.

— Защо?

Въздъхнах, не можех да разбера недоумението му.

— Защото според нея жената, която истински желаеш, е Корин.

— Значи тогава не разбира нищо.

— Дали наистина е така? Корин ми каза, че разговаря с теб почти всеки ден.

— Не е съвсем вярно. Много често съм зает, когато се обажда. Знаеш колко работа имам.

Погледна ме с онзи изпепеляващ поглед, който така добре познавах. Разбрах, че мислеше за онези моменти, когато беше зает с мен.

— Това не е нормално, Гидиън! Да се обажда всеки ден. Това си е маниакално преследване.

Което ми напомни за твърдението й, че Гидиън е предявявал същото собственическо чувство към нея, каквото и към мен. Почувствах се особено раздразнена от тази мисъл.

— Какво искаш да кажеш с това? — попита той. По гласа му усетих, че думите ми го забавляват.

— Не схващаш ли? Караш жените да полудяват, защото си съвършен. Ти си голямата награда. Когато една жена разбере, че не може да те има, тя вече знае, че ще трябва да се задоволи с нещо, далеч по-лошо от най-добрия вариант. Затова жените отказват да приемат, че не могат да те имат, и започват да измислят всякакви налудничави начини да стигнат до теб.

— С изключение на жената, която искам — вметна той сухо. — През по-голямата част от времето тя се опитва да избяга от мен.

Стоях пред него, безсрамно вперила поглед в прекрасното му голо тяло.

— Отговори ми на един въпрос, Гидиън. Защо искаш мен, след като можеш да имаш най-прекрасната жена на света? И, моля те, без комплименти. Отговори ми искрено.

Той ме хвана за ръка и ме заведе в спалнята.

— Ева, ако не престанеш да си мислиш, че връзката ни е временна, ще те сложа на коляното си, ще те напляскам и това ще ти хареса.

Накара ме да седна на един стол и започна да рови из чекмеджетата ми. Наблюдавах го как извади от там бельо, долнище на анцуг и някаква фланела.

— Забрави ли, че спя гола, когато съм с теб?

— Няма да останем тук — заяви той и се извърна към мен. — Нямам доверие на Кари, може отново да му дойде на ум да довлече някакви дрогирани идиоти, а след като взема приспивателното, което доктор Питърсън ми предписа, не съм сигурен, че ще мога да се събудя и да те защитя. Затова отиваме в моя апартамент.

Вперих поглед в ръцете си и си помислих, че може да се наложи някой да ме защитава от самия Гидиън.

— Двамата с Кари вече сме минавали по този път, Гидиън. Не мога просто да се скрия при теб и да го оставя да се оправя сам. Той има нужда по-често да съм около него, а напоследък не беше така.

— Ева — Гидиън ми донесе дрехите и клекна пред мен, — знам, че трябва да подкрепяш Кари. Утре ще решим как точно да го направиш.

Обхванах лицето му с ръце.

— Благодаря ти.

— Но аз също имам нужда от теб — добави той тихо.

— И двамата се нуждаем един от друг.

Изправи се, отвори своето чекмедже и извади дрехи и за себе си. Започнах да се обличам.

— Виж какво…

— Да? — попита той и продължи да обува джинсите си.

— Чувствам се много по-добре след всичко, което ми разказа, но въпреки това Корин е проблем за мен. — Замълчах, все още не се бях облякла напълно. — Трябва да пресечеш надеждите й, и то без никакво отлагане. Отърви се от чувството си за вина, Гидиън, и започни да се дистанцираш от нея.

Той седна на ръба на леглото и започна да обува чорапите си.

— Тя ми е приятелка, Ева, и в момента не й е никак лесно. Жестоко ще е да я отрежа точно сега.

— Помисли добре, Гидиън. И аз имам бивши гаджета. Ти задаваш правилата в нашите отношения. Ще се отнасям към тях така, както ти се отнасяш към Корин.

Той стана и се намръщи.

— Заплашваш ли ме?

— Предпочитам да гледам на това като на принуда. Правилата в една връзка важат и за двамата. Не си единственият й приятел. Може да намери някой по-подходящ, на когото да се опре в труден момент.

Взехме всичко, което ни беше необходимо, и отидохме в хола. Огледах царящата там бъркотия — под малката масичка се търкаляше светлосин сутиен, по бежовия ми диван имаше следи от кръв — и ми се прииска Кари да е тук, за да му плесна един шамар и да го накарам да се замисли.

— Утре ще се разправям с него — едвам изрекох аз, бях толкова ядосана и разтревожена. — По дяволите, трябваше да го халосам веднага щом влязох. Трябваше да го просна в безсъзнание, след това да го заключа в стаята му и да го оставя там, докато му дойде акълът.

Гидиън ме погали по гърба, като се опитваше да ме успокои.

— Остави това за утре, когато ще е сам и ще го гони махмурлукът. Ще постигнеш много по-добър ефект.

* * *

Слязохме долу и видяхме, че Ангъс ни чака. Точно щях да се кача в колата, когато Гидиън изруга тихо и ме спря.

— Какво има? — попитах аз.

— Забравих нещо.

— Чакай, ще ти дам ключовете.

Протегнах се към сака в ръката на Гидиън, където бях оставила дамската си чанта.

— Няма нужда. Имам ключове. — Усмихна се хитро, когато го погледнах изумено. — Накарах да ми извадят дубликати, преди да ти ги върна.

— Наистина ли?

— Ако беше достатъчно наблюдателна — продължи той и ме целуна по косата, — щеше да забележиш, че ключът от моя апартамент виси на връзката ти от момента, в който ти я върнах.

Зяпнах от изненада, когато той изтича покрай портиера и влезе в сградата. Спомних си колко мъка изживях през онези четири дни, когато мислех, че сме скъсали, и каква болка изпитах, когато ключовете се плъзнаха от плика и паднаха в ръката ми.

През цялото време ключът към него е бил в мен.

Поклатих глава и се огледах — около мен бе новият ми град. Харесвах всичко в него и му бях благодарна за лудото щастие, което бях открила тук.

С Гидиън трябваше да извървим тежък път. Колкото и да се обичахме, нямаше никаква гаранция, че ще успеем да преодолеем личните си травми. Но успяхме да установим връзка, бяхме честни един с друг и Господ ни е свидетел, бяхме прекалено упорити, за да се откажем без борба.

Гидиън се появи точно когато покрай мен минаваха два големи, прекрасно сресани пудела, водени от собственика си, който твърде много приличаше на тях. Качихме се в лимузината. Когато колата тръгна, Гидиън ме придърпа в скута си и ме гушна.

— Имахме тежка нощ, но се справихме.

— Така е, справихме се.

Извърнах глава назад и предложих устните си за целувка. Той ме целуна бавно и сладко — простичко потвърждение на нашата безценна, сложна, подлудяваща и толкова необходима връзка.

Прегърнах го през врата и зарових пръсти в копринената му коса.

— С нетърпение чакам да се озовем в леглото.

Той изпъшка сладострастно и започна да целува и гъделичка врата ми, прогонвайки всички призраци и техните сенки. Поне за известно време…

ОТРАЗЕНА В ТЕБ

(книга 2 от "Кросфайър")

На Нора Робъртс,

вдъхновение и истински творец от класа.

Благодарности

Признателна съм на Синди Хуон и Лесли Гелбман за подкрепата, поощренията и най-вече за тяхната любов към историята на Гидиън и Ева. За да напишеш книга, се изисква страст, изисква се страст и да я продадеш и съм много благодарна, че те я притежават.

Бих могла да изпиша цял роман с всичко, за което дължа благодарност на моя агент Кимбърли Уейлън. Поредицата „Кросфайър“ е огромно мултинационално и мултиформатно предизвикателство, а тя никога не пропуска и най-малкия детайл. Точно защото тя владее ситуацията, аз съм свободна да се съсредоточа върху своята част от общата ни работа — писането! — обичам я заради това.

Зад Синди, Лесли, Ким, Клер Пели и Том Уелдън са динамичните екипи на Penguin и Trident Media Group. Иска ми се да мога да спомена всеки един поименно, но наистина е нужно цяло село. Хората, на които трябва да благодаря за усиления труд и ентусиазъм, са буквално десетки. Trident и Penguin обгрижват и подкрепят поредицата „Кросфайър“ на международно ниво и аз съм толкова благодарна за времето, което отделят на моите книги.

Дълбока признателност и за редакторката Хилъри Соурей, която изигра ключова роля в превръщането на „Кросфайър“ в това, което е днес. Тя е моята опора. Голямо благодаря и на моя пиар Грег Съливан, който толкова много улеснява живота ми.

Искам да благодаря и на международните си издатели (повече от тридесет по времето, когато пиша тези редове) за това, че посрещнаха Гидиън и Ева в своите страни и ги споделиха с читатели си. Всички вие сте великолепни! Оценявам го!

А на читателите по целия свят, които прегърнаха историята на Гидиън и Ева — благодаря ви! Докато пишех „Открита пред теб“, бях сигурна, че съм единственият човек, който ще я обикне. Толкова се вълнувам, че вие също го направихте и че заедно ще следваме Ева и Гидиън по техния път. Горещите и тежки пътища се изминават най-лесно с приятели!

1

Обичах Ню Йорк с онази безумна страст, с която обичах само още едно нещо в живота си. Този град е истински микрокосмос, съчетаващ в едно възможностите на новия свят и традициите на стария. Тук консерваторите живеят рамо до рамо с бохемите, странностите вървят ръка за ръка с уникалните ценности, а пулсиращата енергия подхранва международния бизнес и привлича хора от всички краища на света.

Цялата тази искряща жизненост, неутолимата амбиция и световна сила имаха и свой напълно човешки еквивалент. Който току-що ме бе довел до два разтърсващи оргазма.

Докато отивах боса към огромния дрешник, погледнах към разхвърляното легло на Гидиън Крос и потръпнах от спомена за удоволствието. Косата ми все още беше мокра от душа, а хавлиената кърпа, в която бях увита, беше единствената дреха върху мен. Само след час и половина трябваше да съм на работното си място и това малко ме притесняваше. Очевидно щеше да се наложи да предвиждам специално време за секс в сутрешната си програма, ако не исках вечно да бързам и да се тревожа. Всяка сутрин Гидиън се събуждаше готов да покори света и обичаше да започва доминацията с мен.

Каква щастливка!

Беше началото на юли и температурите в Ню Йорк се покачваха, затова избрах да облека ленен панталон и потниче без ръкави в мек сив цвят, който подхожда на очите ми. Тъй като не умеех сама да си правя прически, прибрах дългата си руса коса в семпла опашка, гримирах се и излязох от спалнята.

В момента, в който стъпих в коридора, чух гласа на Гидиън. През мен премина лека тръпка, когато осъзнах, че е ядосан, говореше тихо и отсечено. Обикновено не се палеше лесно… освен ако не го подразнех аз. Бях в състояние да го накарам да повиши глас и дори да започне да ругае, докато нервно прокарва ръце през прекрасната си дълга до раменете гарвановочерна коса.

През по-голямата част от времето обаче Гидиън беше идеалният пример за абсолютен контрол на властта. Не му се налагаше да крещи. Можеше да накара хората да се разтреперят само с един поглед или с една-единствена дума.

Открих го в кабинета му. Стоеше прав, с гръб към вратата и слушалка в ухото. Скръстил ръце и вперил поглед през прозореца на своя мезонет на Пето авеню, създаваше впечатление за много самотен човек, за личност, която няма нищо общо със заобикалящия я свят, но е напълно в състояние да го управлява.

Облегнах се на рамката на вратата и вперих поглед в него. Бях сигурна, че гледката пред очите ми е много по-вълнуваща от тази, която се разкрива пред него. От мястото, на което стоях, виждах фигурата му, очертана на фона на огромните небостъргачи. Създаваше същото усещане за власт и надмощие като тях. Беше взел душ още преди да успея да се измъкна от леглото. Тялото, към което бях сериозно пристрастена, беше облечено в две от трите части на ушит по поръчка костюм, който — вече нееднократно бях признавала — определено ми действаше възбуждащо. Отзад дрехите допълнително подчертаваха стегнатия му задник и широкия гръден кош под елека.

На стената беше закачен огромен колаж от наши снимки. Сред тях имаше и една особено интимна, на която ме беше уловил, докато спя. Повечето от останалите кадри бяха направени от папараците, които го преследваха навсякъде. Той беше Гидиън Крос от „Крос индъстрис“ и на смешната възраст от двайсет и осем години беше един от двайсет и петте най-богати хора в света. Предполагах, че притежава завидна част от сградите в Манхатън. Бях абсолютно убедена, че е най-сексапилният мъж на планетата. И точно той държеше мои снимки навсякъде, сякаш е възможно да съм и наполовина толкова приятна гледка, колкото е той.

Обърна се с грациозно движение и впери леденосиния си поглед в мен. Разбира се, беше усетил, че стоя зад него и го наблюдавам. Нещо преминаваше във въздуха, когато бяхме заедно, появяваше се напрегнато очакване — като затишието, което настъпва, преди да удари гръм. Вероятно нарочно изчака, преди да се обърне към мен, давайки ми възможност да му се полюбувам. Знаеше колко много обичам да го наблюдавам.

Тъмен и Опасен. И само мой.

Господи… Така и не успях да свикна с въздействието, което лицето му имаше върху мен. Изваяните му скули и тъмните вежди, сините очи с огромни плътни мигли и тези устни… така перфектно оформени, че бяха едновременно чувствени и непреклонни. Обожавах, когато ми се усмихваха с неприкрита сексуална подкана, и потръпвах, когато се свиваха в сурова тънка линия. А когато се докосваха до тялото ми, изгарях от желание.

„Боже, чуй се само!“ Направих гримаса, като се сетих колко се дразнех преди от поетичните излияния на приятелките ми за външния вид на техните гаджета. Днес самата аз хълцах от благоговение пред красотата на този сложен, объркан, обезсърчаващ и греховно секси мъж, в когото с всеки изминал ден се влюбвах все по-силно.

Стояхме, вперили поглед един в друг. Той продължаваше да говори на горкия човечец в другия край на линията с все същата намръщена гримаса, но в погледа му хладната раздразнителност започна да отстъпва пред горещото желание.

Вече трябваше да съм свикнала с промяната, която настъпва в него, когато ме погледне, но тя все още ме изненадваше толкова силно, че беше в състояние да подкоси краката ми. Този поглед издаваше силата и дълбочината на желанието му да ме чука, което и правеше при всяка удобна възможност, но и ми позволяваше да се докосна до суровата и непреклонна мощ на неговата воля. Всичко в живота на Гидиън беше белязано от властта и нуждата да контролира.

— Ще се видим в събота в осем — каза той, измъкна слушалката от ухото си и я хвърли на бюрото. — Ела тук, Ева, свърших.

По тялото ми премина тръпка, когато чух как произнесе името ми. Каза го със същия властен тон, с който казваше: „Свършвай, Ева“, докато бях под него… изпълнена с него… в отчаян стремеж към оргазма, осигурен ми от него.

— Нямаме време за това.

Отстъпих обратно в коридора, защото знаех, че до него нямам нужния самоконтрол. Нежната дрезгавина на гласа му можеше да ме накара да свърша, само докато го слушам. А докоснеше ли ме, веднага се разтапях.

Побързах да отида в кухнята, за да направя кафе.

Той измърмори нещо под нос и ме последва. Не беше никак трудно да ме настигне с широките си бързи крачки. В следващия миг се озовах до стената на коридора, плътно притисната от метър и деветдесет сантиметра мускули и сексапилна мъжественост.

— Нали знаеш какво става, когато бягаш, ангелче? — попита Гидиън. Захапа леко долната ми устна и после нежно погали мястото с език. — Хващам те.

Въздъхнах щастливо, усетих как вътрешно се предавам, тялото ми се отпусна и се остави на удоволствието да е толкова плътно притиснато в неговото. Желаех го непрекъснато, толкова дълбоко, че усещането граничеше с физическа болка. Изпитвах към него плътско желание, но и нещо много повече. Нещо толкова ценно и дълбоко, че страстта на Гидиън към мен не събуждаше неприятните асоциации, които бих изпитала с друг мъж. Опитът на всеки друг да ме подчини и притисне с тежестта на тялото си би предизвикал в мен ужасяваща паника, но с Гидиън това никога не представляваше проблем. Той знаеше точно от какво имам нужда и колко точно бих могла да понеса.

Неочакваната му усмивка накара сърцето ми да подскочи. Докато стоях изправена пред красивото му лице, обрамчено от блестящата тъмна коса, краката ми започнаха да омекват. Дългите бунтарски кичури бяха в такъв разрез с иначе цивилизования му вид на бизнесмен.

Потърка носа си в моя.

— Не можеш да ми се усмихнеш така и после просто да си тръгнеш. Кажи ми какво си мислеше, докато говорех по телефона.

Изкривих устни.

— Мислех си колко си невероятен. Направо е отвратително колко често мисля за това. Крайно време е да го преодолея.

Той хвана задната част на бедрото ми и ме притисна по-плътно до себе си, започна да ме дразни, като раздвижи ханша си и се отърка в мен. Беше невероятно добър в леглото. И го съзнаваше.

— Проклет да съм, ако ти позволя да го преодолееш.

— Така ли? — Топлината бавно плъзна по вените ми, тялото ми копнееше за него. — Само не ми казвай, че искаш поредната жена, която да увисне на врата ти. Доколкото си спомням, не си падаш по мацки с неоправдано високи очаквания към теб.

— Това, което искам — започна той и обхвана брадичката ми с ръка, като галеше долната ми устна с меката част на палеца си, — е непрекъснато да мислиш за мен, така че да нямаш време да мислиш за никой друг.

Поех си въздух бавно и внимателно. Бях изцяло подвластна на изгарящия поглед в очите му, на провокативния му тон, топлината на тялото и страхотната миризма на неговата кожа. Действаше ми като наркотик, от който нямах никакво желание да се отказвам.

— Гидиън — въздъхнах, замаяна.

Той изстена леко и впи великолепните си устни в моите, пропъждайки всички мисли за това колко е часът със страстна дълбока целувка. Целувка, която почти успя да отвлече вниманието ми от несигурността, която току-що бе проявил.

Зарових пръсти в косата му, стиснах я така, че да не може да помръдне, и отвърнах на целувката. Плъзнах езика си по неговия и започнах да го галя. Бяхме двойка от съвсем скоро. По-малко от месец. Още по-лошо — нито един от двама ни не знаеше как да поддържа връзка като тази, която се опитвахме да изградим, връзка, в която отказваме да крием факта, че и двамата имаме сериозни проблеми.

Той обви ръце около мен и ме притисна собственически.

— Исках да прекараме уикенда заедно на плажа във Флорида. Голи.

— Ммм… звучи добре.

Повече от добре. Колкото и да ме възбуждаше видът на Гидиън, облечен в костюм, далеч повече обичах да го гледам гол. За момента реших да премълча, че няма да съм свободна този уикенд.

— А сега се оказа, че трябва да прекарам събота и неделя в работа — измърмори той, движейки устни върху моите.

— Работа, която вероятно си отложил, за да бъдеш с мен.

Напоследък си тръгваше по-рано от офиса, за да имаме повече време да сме заедно. Можех да си представя какво му струва това. Майка ми бе омъжена за трети път и всичките й съпрузи бяха богати, влиятелни бизнесмени. Знаех, че цената за големите амбиции са дългите часове извън дома.

— Плащам на други хора доста солидни заплати, за да мога да съм с теб.

Чудесно измъкване, но раздразнението, което се появи в погледа му, ме накара да сменя темата:

— Благодаря! А сега нека направя кафе, преди съвсем да сме закъснели за работа.

Гидиън прокара език по долната ми устна и ме пусна.

— Искам утре да тръгнем в осем вечерта. Вземи си леки дрехи. В Аризона е сухо и горещо.

— Какво? — Премигах учудено, докато той се отдалечаваше към кабинета си. — Работата ти е в Аризона?

— За съжаление.

„Оооо… Не!“ Вместо да рискувам да остане без кафе, реших да отложа спора и се отправих към кухнята. Прекосих просторния апартамент на Гидиън, който впечатляваше с изисканата си довоенна архитектура и тесните сводести прозорци. Токчетата ми почукваха по блестящия под от тиково дърво и меко потъваха в скъпите френски килими. В луксозния интериор преобладаваха тъмното дърво и меките неутрални цветове, освежени от ярки акценти. Макар да личеше, че всичко е направено с много пари, пространството беше топло и приветливо — приятно местенце, където да се отпуснеш и да се оставиш някой да те глези.

В кухнята веднага приготвих една чаша с капаче и пуснах машината. Гидиън дойде при мен. В едната си ръка държеше мобилния телефон, а през другата беше преметнал сакото си. Извадих още една от преносимите чаши, пуснах кафе и за него и отидох до хладилника за обезмаслена сметана.

— Може би така е по-добре — казах и се обърнах, за да му припомня за проблема със съквартиранта ми. — Този уикенд трябва сериозно да си поговоря с Кари.

Гидиън пусна телефона във вътрешния си джоб и закачи сакото си на един от високите столове до бара.

— Идваш с мен, Ева.

Въздъхнах и сипах малко сметана в кафето си.

— И какво ще правя там? Ще се търкалям гола в леглото и ще чакам да свършиш работа, за да ме изчукаш?

Той впери поглед в мен, взе чашата си и започва да отпива от горещото кафе с прекалено спокойно изражение на лицето.

— Ще се караме ли?

— А ти ще проявиш ли малко разум? Вече говорихме за това. Знаеш, че не мога да оставя Кари след онова, което се случи снощи.

Преплетените голи тела, които бях заварила в хола си, определено придаваха ново значение на израза „пълно мазало“.

Върнах сметаната в хладилника и изпитах чувството, че силата на волята му неумолимо ме тегли към него. Имах това усещане още от самото начало на връзката ни. Стига да искаше, Гидиън можеше да ме накара да почувствам желанията му. И ми беше изключително трудно да потисна онази част от мен, която копнееше да му даде всичко, което пожелае.

— Ти ще се погрижиш за бизнеса си, аз ще се погрижа за най-добрия си приятел, а след това отново се връщаме към това да се грижим един за друг.

— Ще се върна чак в неделя вечер, Ева.

Ооо… При мисълта, че ще сме разделени толкова дълго, усетих болка в стомаха си. Повечето двойки не прекарваха заедно всяка свободна минута, но ние не бяхме като повечето двойки. И двамата имахме своите си комплекси, чувствахме се несигурни и бяхме толкова пристрастени един към друг, че ни беше нужен непрекъснат контакт, за да можем да функционираме. Мразех да съм далече от него. Рядко минаваха повече от няколко часа, без да мисля за него.

— Ти също не можеш да го понесеш — каза той тихо, гледайки ме с онзи проницателен поглед, който разбираше всичко. — До неделя вечерта и двамата ще сме тотално скапани.

Духнах кафето и бързо отпих. Не можех да преглътна мисълта, че трябва да изкарам целия уикенд без него. Нещо повече, мразех самата идея той да прекара толкова време далече от мен. За него светът беше пълен с възможности за избор, с жени, чийто живот не е така сложен и объркан като моя.

Въпреки всичко успях да кажа:

— И двамата знаем, че не е здравословно да се държим по този начин, Гидиън.

— Кой го казва? Никой не може да знае какво изпитваме ти и аз.

Добре, трябваше да му призная, че е прав.

— Трябва да тръгваме за работа — припомних му, макар да съзнавах, че нерешеният проблем ще ни измъчва през целия ден.

По-късно все щяхме да измислим нещо, но засега не намирахме изход. Той се облегна на барплота, кръстоса крака и упорито отказа да тръгне.

— Единственото решение е да дойдеш с мен.

— Гидиън — започнах да почуквам нервно с крак по скъпите плочки на пода, — не мога просто да се откажа от живота си заради теб. Ако се превърна в някоя кукла Барби, много скоро ще се отегчиш от мен. Господи, аз самата ще се отвратя от себе си. Нищо няма да ни стане, ако прекараме два дни, решавайки други проблеми в живота си, колкото и да ни е неприятно.

Погледна ме право в очите.

— Прекалено опърничава си за Барби.

— Явно краставите магарета се подушват.

Гидиън се изправи и в миг замечтаната му чувственост отстъпи място на силно напрежение. Беше толкова променлив, точно като мен.

— Напоследък медиите ти обръщат доста голямо внимание, Ева. Вече за никого не е тайна, че си в Ню Йорк. Не мога да те оставя тук, докато ме няма. Ако е необходимо, вземи Кари с нас. Можеш да се караш с него колкото поискаш, докато чакаш да свърша работа и да се прибера да те изчукам.

— Ха!

Бях му благодарна за шеговития опит да разведри атмосферата, но той не ми попречи да разбера истинската причина да не иска да сме разделени — Нейтън. Моят бивш доведен брат беше истински кошмар от миналото ми и Гидиън очевидно се страхуваше, че можеше да се появи и в настоящето. Колкото и плашещо да беше, не можех да не призная, че вероятно има основания. Маската на анонимността, която ме предпазваше години наред, беше разбита от връзката ни, която изведнъж се оказа в центъра на публичния интерес.

Господи… сега не беше времето да спорим точно за това, но знаех, че за подобно нещо Гидиън не би отстъпил. Беше мъж, който никога не би споделил с друг онова, което притежава, би се борил със съперниците си докрай и без всякаква милост и никога не би допуснал да ми се случи нещо лошо. Аз бях неговият шанс да е себе си и да се чувства сигурен, и затова бях нещо рядко и безценно. Гидиън погледна часовника си.

— Време е да тръгваме, ангелче.

Взе сакото си, след което ми направи знак да мина пред него през луксозния хол, откъдето грабнах дамската си чантичка и сака, в който бяха маратонките ми и другите необходими вещи. След няколко минути вече бяхме стигнали с частния му асансьор до партера и се настанявахме на задната седалка на черното бентли.

— Здравей, Ангъс — поздравих аз шофьора, който в отговор докосна с два пръста старомодната си фуражка.

— Добро утро, госпожице Трамел — отговори той с усмивка.

Беше възрастен господин с прошарена червеникава коса. Харесвах го по много причини, не на последно място сред които беше фактът, че вози Гидиън още от училищните му години и очевидно е искрено привързан към него.

Хвърлих поглед на ролекса, подарък от майка ми и пастрока, и се успокоих, че все пак има шанс да стигна в офиса навреме… освен ако не попаднем в задръстване. Докато си мислех за това, Ангъс умело се вля в потока от коли и таксита на улицата. След напрегнатата тишина в апартамента на Гидиън врявата на Манхатън ми подейства като доза кофеин и ме разбуди окончателно. Звукът на клаксоните и потропването на гумите по капаците на шахтите ме активизираха. От двете страни на задръстената от трафика улица се движеха потоци забързани пешеходци, а небостъргачите се издигаха амбициозно нагоре и оставяха всички нас в сянка, макар слънцето да се изкачваше все по-нагоре.

Господи, наистина обичах Ню Йорк! Всеки ден се опитвах да попия по малко от излъчването му и да го направя част от себе си.

Отпуснах се на кожената седалка, хванах ръката на Гидиън и леко я стиснах.

— Ще се чувстваш ли по-добре, ако двамата с Кари се махнем от града за уикенда? Може да прескочим за малко до Лас Вегас.

Гидиън присви очи.

— Да не би Кари да ме възприема като заплаха? Затова ли не искаш да дойдете с мен в Аризона?

— Какво? Не. Не мисля, че има такова нещо — отвърнах бързо, преместих се на седалката и го погледнах в очите. — Понякога се налага да разговаряме цяла нощ, преди да успея да го накарам да се разприказва.

— Не мислиш, че има такова нещо? — повтори отговора ми той, пренебрегвайки всичко, освен първите думи, излезли от устата ми.

— Може би мисли, че вече не може да разчита на мен, когато има нужда, защото непрекъснато съм с теб — опитах се да поясня и задържах чашата си с две ръце, защото колата попадна в дупка на пътя. — Виж какво, трябва да се научиш да не ме ревнуваш от Кари. Когато ти казвам, че ми е като брат, значи наистина е така. Не е необходимо да го харесваш, но се налага да приемеш, че е неразделна част от моя живот.

— Каза ли му същото и за мен?

— Не е необходимо. Той много добре го знае. Опитвам се да постигна някакъв компромис.

— Аз никога не правя компромиси.

Вдигнах учудено вежди.

— Сигурна съм, че в бизнеса не правиш. Но тук става въпрос за отношения между хора, Гидиън. А те изискват да дадеш и…

Прекъсна ме с тихо изръмжаване:

— Мой самолет, мой хотел и ако решиш да излизаш, ще бъдеш съпроводена от охрана.

Неочакваната му капитулация ме изненада и дълго време не успях да кажа нищо. Той впери проницателните си сини очи в мен, сякаш искаше да ми каже: „Или това, или нищо“.

— Не смяташ ли, че е малко прекалено? — попитах предпазливо. — Кари все пак ще е с мен.

— Ще ме извиниш, но след случилото се снощи, му нямам особено доверие, че ще гарантира безопасността ти.

Отпи от кафето и ми даде да разбера, че за него въпросът е изчерпан. Беше отстъпил толкова, колкото смяташе, че е възможно.

Можех да се подразня от властното му държание, но добре разбирах, че основният му мотив е безопасността ми. Имах доста тъмни скелети из миналото си, а връзката ми с Гидиън ме беше поставила в центъра на медийното внимание, което лесно можеше да доведе Нейтън Баркър до вратата ми.

Освен това желанието да контролира всичко наоколо беше неотменна част от същността на Гидиън. Трябваше да го приема такъв, какъвто е.

— Добре — съгласих се аз. — Кой от хотелите е твой?

— Имам няколко. Можеш да си избереш — отвърна той и се загледа през прозореца. — Скот ще ти изпрати имейл със списъка. Кажи му какво си решила и той ще направи всичко необходимо. Ще пътуваме натам заедно и ще се върнем пак заедно.

Облегнах се назад, отпих от кафето и забелязах, че е свил ръце в юмруци. Отражението на лицето му в затъмнения прозорец беше безизразно, но усещах, че е потиснат.

— Благодаря ти — прошепнах.

— Недей. Никак не съм доволен от това, Ева — отвърна той и един мускул на брадичката му потрепери. — Твоят съквартирант се държи като задник, а аз съм този, който трябва да прекара уикенда без теб.

Не ми харесваше да го виждам толкова нещастен, затова взех чашата от ръцете му и я поставих в специалната поставка заедно с моята. След това седнах в скута му и го обкрачих. Прегърнах го през раменете.

— Оценявам това, че отстъпи, Гидиън. Означава много за мен.

Той впери блестящите си сини очи в мен.

— Знаех си, че ще ме подлудиш още в момента, в който те видях.

Усмихнах се на спомена за първата ни среща.

— Просната по задник във фоайето на „Кросфайър“?

— Преди това. Отвън.

Намръщих се и попитах:

— Къде отвън?

— На тротоара.

Гидиън стисна бедрата ми по онзи властен и собственически начин, който ме караше да изгарям от копнеж по него.

— Точно отивах на една среща. Ако се бях забавил и минута, щях да те изпусна. Тъкмо се бях качил в колата, когато ти се появи зад ъгъла.

Спомних си бентлито, спряло до бордюра в онзи ден. На идване бях прекалено впечатлена от сградата, за да обърна внимание на елегантната кола, но си спомням, че я видях на тръгване.

— Порази ме още в мига, в който те зърнах — каза той с дрезгав глас. — Не можах да откъсна поглед от теб. Пожелах те веднага. Безумно. Брутално.

Как можех да не забележа, че първата ни среща е означавала много повече, отколкото си бях представяла? Мислех, че се бяхме сблъскали случайно. Но той вече си е тръгвал… Което означаваше, че се е върнал съвсем съзнателно. Заради мен.

— Спря точно до колата — продължи той — и изви глава назад. Гледаше нагоре към сградата, а аз си те представих, застанала на колене, да гледаш по същия начин нагоре към мен.

Ниският секси глас на Гидиън ме накара да потръпна върху коленете му.

— По какъв начин? — прошепнах аз, хипнотизирана от пламъка в очите му.

— С вълнение. С известно благоговение… и с малко страх. — Сложи ръце под дупето ми и ме притисна по-близо до себе си. — Не можех да не те последвам вътре. И те заварих точно така, както си те представях, почти коленичила пред мен. В този момент вече виждах в съзнанието си десетките неща, които мога да ти причиня, стига веднъж да ми паднеш без дрехи.

Преглътнах. Спомних си, че и аз реагирах по подобен начин, когато го видях.

— Когато за първи път те видях, веднага помислих за секс. Безумен, главозамайващ секс.

— Забелязах — отвърна той и плъзна ръце по гърба ми. — Знаех, че и ти си ме видяла. Че си видяла какъв съм… какво нося в себе си. Каква е същността ми.

И това ме накара да се просна по задник — в буквалния смисъл на думата. Тогава погледнах в очите му и разбрах какво огромно напрежение таи в себе си, какви тъмни сенки пълзят из душата му. Съзрях в него и сила, и ненаситност, и власт, и желание. Някъде дълбоко в себе си знаех, че ще ме завладее изцяло. Беше истинско облекчение да разбера, че и той е почувствал същия катаклизъм по отношение на мен.

Гидиън сложи ръце на раменете ми и ме притегли, докато челата ни се допряха.

— Никой преди това не ме е виждал, Ева. Ти си единствената.

Гърлото ми болезнено се сви. В много отношения Гидиън бе непреклонен и суров, и въпреки това беше толкова сладък към мен, почти като дете. Това ми харесваше, защото беше чисто и спонтанно. И ако никой друг не си бе направил труда да погледне отвъд красивото му лице и солидна банкова сметка, не заслужаваше да го познава.

— Нямах представа. Ти се държа толкова… хладно. Сякаш изобщо не ти направих впечатление.

— Хладно? — удиви се той. — Изгарях от желание по теб. Оттогава съм тотално прецакан.

— Много мило! Мерси!

— Ти ме накара да изпитвам нужда от теб — продължи той с дрезгав глас. — А сега не мога да понеса мисълта, че два дни няма да те видя.

Хванах брадичката му с две ръце и го целунах, плъзгайки нежно и извинително устните по неговите.

— И аз те обичам — прошепнах на прекрасната му уста. — И аз не искам да се отделям от теб.

Отвърна на целувката ми с настървение, сякаш искаше да ме погълне цялата. Прегръдката му обаче беше нежна, притискаше ме до себе си внимателно, почти с благоговение, като че ли бях някакво безценно притежание. Когато се отдръпна, и двамата дишахме тежко.

— Аз дори не съм твоят тип — подразних го, опитвайки се да развеселя атмосферата, преди да отидем на работа.

Предпочитанията на Гидиън към брюнетки бяха добре известни и още по-добре документирани.

Усетих, че колата отби и спря. Ангъс излезе, за да ни осигури известно време насаме, оставяйки двигателя и климатика включени. Погледнах през прозореца и видях, че сме пред „Кросфайър“.

— Като спомена типа… — Гидиън се облегна назад и отпусна глава върху облегалката. После пое дълбоко въздух: — Корин много се изненада, когато те видя. Не си това, което е очаквала.

Стиснах зъби, когато Гидиън спомена името на бившата си годеница. Знаех, че за него тази връзка е била повече приятелство и спасение от самотата, отколкото истинска любов, но не можех да се отърва от завистта, която ме гризеше. Ревността беше един от най-ужасните ми недостатъци.

— Защото съм руса ли?

— Защото… не приличаш на нея.

Дъхът ми секна. Не ми беше идвало на ум, че за него Корин е образецът. Дори Магдалин Перес — една от приятелките на Гидиън, която много искаше да му е нещо повече — бе споделила с мен, че е пуснала тъмната си коса толкова дълга, за да прилича на Корин. Не бях схванала пълния смисъл на думите й. Господи… ако това беше вярно, Корин има много по-голяма власт над Гидиън, отколкото бих могла да понеса. Стомахът ми се сви, сърцето ми заби по-силно. Мразех я, без да имам смислена причина. Мразех я за това, че беше притежавала дори миниатюрна част от него. Мразех всяка жена, която познава допира му… страстта му… невероятното му тяло.

Започнах лекичко да се отдръпвам.

— Ева — спря ме той, като стисна бедрата ми малко по-силно. — Не знам дали е права.

Погледнах надолу и забелязах пръстена на дясната му ръка, пръстена, който му бях дала — моя личен знак, че го притежавам. Това ме накара да се успокоя. Както и обърканото изражение на лицето му, когато погледите ни се срещнаха.

— Не знаеш ли?

— Ако наистина е така, съм го правил несъзнателно. Не съм търсел нея в другите жени. Изобщо не знаех, че търся нещо, докато не срещнах теб.

Плъзнах ръце по реверите му, обзе ме огромно облекчение. Може би не я беше търсил съзнателно, но дори и да беше така, двете с Корин не можехме да бъдем по-различни и като външен вид, и като темперамент. За него бях единствена, на светлинни години от всички останали жени в живота му, по толкова много начини. Искаше ми се това да е достатъчно, за да убие ревността веднъж завинаги.

— Може би изобщо не става въпрос за тип, който предпочиташ, а за желание да следваш някаква утъпкана пътека — започнах аз, докато изглаждах с показалец линията по намръщеното му чело. — Трябва да попиташ доктор Питърсън, когато се видим довечера. Иска ми се да имам повече отговори след толкова години, прекарани в терапия, но, уви, не е така. Между нас има доста необясними неща. И все още нямам никаква представа какво толкова намираш в мен.

— Това, което ти виждаш в мен, ангелче — отвърна той тихо и чертите на лицето му омекнаха. — Това, че знаеш какво нося в себе си и въпреки това ме желаеш, колкото и аз теб. Всяка вечер, когато заспивам, се страхувам, че на сутринта няма да си до мен. Страхувам се, че съм те изплашил и си си отишла… или пък, че съм те сънувал.

— Недей, Гидиън.

Господи! Разбиваше сърцето ми всеки ден. Разпиляваше ме на хиляди парченца.

— Знам, че не изразявам чувствата си към теб по същия начин, по който ти към мен, но съм твой. И го знаеш.

— Да, знам, че ме обичаш, Гидиън.

Безумно. Жестоко. Обсебващо. Също както аз обичах него.

— Запленен съм от теб, Ева!

Наведе глава назад, дръпна ме към себе си и ме дари с най-сладката целувка, твърдите му устни се раздвижиха под моите.

— Готов съм да убия заради теб — прошепна той, — да се откажа от всичко, което притежавам, заради теб… но никога не бих се отказал от теб. Само два дни. Не искай повече, не мога да ти дам повече.

Осъзнавах силата на думите му. Богатството му го отделяше от околните, даваше му властта и правото на контрол, които са му били отнети в някакъв минал етап от живота му. И той е бил жертва на брутално насилие. Точно като мен. Фактът, че е готов да се откаже от сигурността си, за да ме задържи, означаваше много повече от израза „Обичам те“.

— Трябват ми само два дни, шампионе, и ще се погрижа търпението ти да си заслужава.

Суровият блясък в очите му отстъпи място на искрата на желанието.

— О, смяташ да ме умилостивиш със секс ли, ангелче?

— Да — признах си, без да се срамувам ни най-малко. — С много секс. По всичко личи, че тази тактика дава добри резултати.

Устните му се извиха в усмивка, но остротата в очите му накара дишането ми да се ускори. Мрачният му поглед за пореден път ми напомни — като че ли изобщо можех да забравя — че Гидиън не е мъж, който може да бъде контролиран или укротен.

— Ах, Ева — прошепна той, изтегнат на седалката, с хищническото нехайство на гъвкава пантера, притиснала мишка в смъртоносен капан.

През тялото ми премина приятна тръпка. Когато ставаше въпрос за Гидиън, бях готова във всеки един момент да бъда погълната.

2

Точно преди да изляза от асансьора на двайсетия етаж, където се намираше рекламната агенция „Уотърс Фийлд & Лийман“, за която работех, Гидиън се наведе и прошепна в ухото ми:

— Мисли за мен през целия ден.

Тайничко стиснах ръката му в препълнената с хора кабинка.

— Винаги го правя.

Той продължи към най-горния етаж, където бяха офисите на „Крос индъстрис“. Гидиън притежаваше „Кросфайър“, както и много други имоти в града, включително жилищната сграда, в която живеех.

Опитвах се да не обръщам внимание на това. През целия си живот майка ми е била съпруга на магнати. Беше се отказала от любовта на баща ми, за да си осигури охолния живот, с който аз така и не успях да свикна. Винаги бих предпочела любовта пред богатството, но предполагам, че ми беше лесно да направя този избор, защото аз самата притежавах пари, вложени в завидно количество акции. Не че някога се бях докосвала до тях. Никога не бих го направила. Бях платила прекалено висока цена и нищо не можеше да компенсира преживяното.

Рецепционистката Мегуми натисна бутона, пусна ме да вляза през бронираната стъклена врата и ми се усмихна широко. Беше красива жена, приблизително на моята възраст, с лъскава черна коса, оформена в стилна къса прическа, която обграждаше изящните й азиатски черти.

— Здравей — поздравих аз и се спрях до бюрото й. — Имаш ли планове за обяд?

— Вече имам.

— Чудесно.

Усмихнах й се широко и искрено. Обичах Кари и ми беше приятно да прекарвам времето си с него, но имах нужда и от женска компания. Той вече беше започнал да си създава познанства и приятелства в новия град, докато аз от самото начало бях погълната от водовъртежа, наречен Гидиън. Колкото и да ми се искаше да прекарвам всяка свободна минута с него, знаех, че не би било здравословно. Имах нужда от приятелки, с които да споделям и да разчитам на откровеното им мнение, а това означаваше, че трябва да се постарая да си намеря такива.

Тръгнах надолу по коридора към работното си място. Стигнах до бюрото и прибрах сака и чантата в най-долното чекмедже. Оставих отвън смартфона, за да спра звука, и когато го погледнах, видях, че имам съобщение от Кари: „Съжалявам, бебчо!“.

— Кари Тейлър — въздъхнах аз, — обичам те… Дори когато ме вбесяваш.

Миналата вечер наистина ме бе вбесил. Нито една жена не би искала да се прибере вкъщи и да завари групов секс на пода в хола си. Особено когато току-що се е скарала с новото си гадже.

Отговорих: „Ако можеш, запази уикенда за мен“.

Последва дълга пауза, очевидно осмисляше молбата ми. Накрая отговори: „По дяволите! Сигурно си решила качествено да ми сриташ задника“.

— Може би да, малко — промърморих аз и потръпнах от спомена за… оргията, която бях открила вкъщи. Преди всичко обаче смятах, че двамата с Кари имаме нужда да прекараме известно време заедно. Съвсем отскоро живеехме в Манхатън. Градът беше нов за нас, имахме нов апартамент, нова работа, нови преживявания и нови мъже в живота и на двама ни. Не се чувствахме в свои води и се борехме да си намерим мястото. А тъй като и двамата носехме тежки товари от миналото, борбата не беше особено лесна. Обикновено се облягахме един на друг за подкрепа, но напоследък не ни се случваше често. Наистина ни трябваше малко време заедно.

„Да идем във Вегас? Само ти и аз.“

„С 2 ръце за.“

„Ще говорим после.“

Изключих звука на телефона и го оставих встрани. Погледът ми падна върху двете тройни рамки за снимки, които стояха до монитора. В едната се виждаха родителите ми и Кари, докато в другата бяха подредени мои снимки с Гидиън. Беше ги подбрал собственоръчно, защото искаше да имам нещо, което да ми напомня за него така, както моята снимка, която държеше на бюрото си, му напомняше за мен. Не че имах нужда от напомняне.

Харесваше ми да държа образите на хората, които обичам, близо до себе си. Да гледам майка ми, снимана на яхтата на съпруга й някъде на Френската Ривиера, с руси къдрици, невероятна усмивка и приятно закръглено тяло, едва прикрито от миниатюрния бански. До нея доведеният ми баща Ричард Стантън, с достолепна осанка и посребрена коса, която, колкото и да е странно, допълваше външния вид на доста по-младата му съпруга; и Кари, който се усмихваше широко и палаво в цялата фотогенична прелест на блестящата си кестенява коса и искрящи зелени очи. Това зашеметяващо лице вече се появяваше по страниците на списанията и скоро щеше да грее от билбордове и автобуси, рекламирайки дрехите на „Грей Айълс“.

Погледнах през коридора, където зад стъклената стена се намираше малкият кабинет на Марк Герити, и видях сакото му, преметнато на стола, той самият обаче не беше там. Не се изненадах, когато го открих да се мръщи над чашата си за кафе в стаята за почивка. С него споделяхме обща страст към кофеина.

— Мислех, че вече си научил как да я използваш — казах, посочвайки новата кафемашина.

— Така е, благодарение на теб.

Марк вдигна глава и по лицето му се разля очарователно крива усмивка. Имаше лъскава тъмна кожа, къса брада, оформена на катинарче, и меки кафяви очи. Освен че беше много привлекателен, беше и прекрасен шеф. От самото начало бе подходил към мен супероткрито, разкривайки ми тънкостите на рекламния бизнес и проявявайки достатъчно доверие, че да не ми показва едно и също нещо по два пъти. Работехме добре заедно и се надявах, че още дълго време ще имам възможността да съм част от неговия екип.

— Опитай това — каза той и се протегна към една чаша на плота, над която се виеше пара. Подаде ми я и аз я приех с благодарност. Оцених факта, че се е сетил да добави сметана и подсладител, точно както обичах.

Отпих внимателно, тъй като кафето беше горещо, и веднага се разкашлях от неочаквания и не особено приятен вкус.

— Какво е това?

— Кафе с вкус на боровинки.

Не можех да прикрия смръщената си физиономия.

— Кой, по дяволите, би пил такова нещо?

— Ами… нашата работа е точно това — да разберем кой би го пил и да му го продадем — отговори той и вдигна чашата си като за наздравица. — Да пием за най-новия ни клиент!

Премигнах, поизправих се и отпих още една глътка.

* * *

Два часа по-късно все още усещах по езика си лепкавия сладникав вкус на изкуствена боровинка. Беше дошло времето ми за почивка, затова влязох в интернет и потърсих името на доктор Теранс Лукас, мъжа, с когото се бях запознала на вечерята предната вечер, и който очевидно имаше някакви търкания с Гидиън. Точно бях написала името му в полето за търсене, когато телефонът на бюрото ми иззвъня.

— Офисът на Марк Герити — вдигнах слушалката аз. — На телефона е Ева Трамел.

— Сериозно ли говориш за Вегас? — попита Кари без всякакво предисловие.

— Напълно.

Настъпи кратко мълчание.

— Така ли смяташ да ми съобщиш, че ще живееш с богатото си гадже и аз трябва да се изнеса?

— Какво? Не, разбира се! Да не си полудял? — Стиснах очи, едва сега разбрах колко несигурен се чувства Кари. Мислех, че приятелството ни е надживяло подобни съмнения. — Цял живот няма да се отървеш от мен, нали си го знаеш?

— И как така изведнъж реши, че трябва да отидем във Вегас?

— Ей така. Реших, че няколко дни можем просто да си лежим край басейна, да пием мохито и да чакаме да ни сервират храната.

— Не съм сигурен, че мога да допринеса за това финансово.

— Не се тревожи, всичко е за сметка на Гидиън. Ще пътуваме с неговия самолет, ще отседнем в негов хотел.

Това си бе лъжа, защото възнамерявах сама да платя за всичко, освен за самолета, но не беше нужно Кари да го знае.

— И той няма да дойде?

Облегнах се назад и се загледах в една от снимките на Гидиън. Бяхме се разделили само преди няколко часа, а вече ми липсваше.

— Има работа в Аризона и ще пътуваме заедно и в двете посоки, но във Вегас ще сме само ти и аз. Мисля, че имаме нужда от това.

— Така е — въздъхна Кари. — Добре ще ми се отрази да сменя обстановката и да прекарам малко време с най-прекрасното момиче на света.

— Добре тогава. Гидиън иска да тръгнем утре вечер в осем.

— Ще започна да си събирам багажа. Искаш ли да събера и твоя?

— Ще го направиш ли? Супер!

Кари спокойно можеше да работи като стилист или консултант. Имаше невероятен талант за всичко, свързано с дрехи.

— Ева?

— Да?

— Благодаря ти, че търпиш глупостите ми — въздъхна той.

— Млъквай!

Затворих телефона и за миг останах загледана в него. Беше ужасно, че Кари е нещастен в момент, в който всичко в живота му се подрежда така добре. Беше специалист в автосаботажа и саморазрушението. Така и не си повярва, че заслужава щастие.

Когато се върнах обратно към работата си, видях на екрана отворения прозорец на Google и се сетих, че бях започнала да търся информация за доктор Тери Лукас. Открих няколко статии за него, придружени със снимки, които потвърждаваха, че това е човекът, когото търся.

„Педиатър. Четиридесет и пет годишен. Женен от двайсет години.“

Нервно набрах в полето за търсене „Д-р Теранс Лукас и съпругата му“. Опасявах се, че ще видя снимката на някоя жена със златист тен и дълга тъмна коса, и въздъхнах с облекчение, когато открих, че госпожа Лукас е със светла кожа и къса червеникава коса.

Този факт обаче постави нови въпроси. Бях решила, че причината за неразбирателството между двамата мъже е жена.

Истината бе, че двамата с Гидиън не знаехме много един за друг. Знаехме грозните неща, или поне аз му бях казала за мръсотията в моя живот, а някои доста очевидни признаци ми даваха предположения за тази в неговия. Познавахме и основните си битови навици, тъй като прекарвахме повечето нощи заедно или в неговия, или в моя апартамент. Той се бе запознал с половината от семейството ми, а аз познавах всичките му близки роднини. Но бяхме заедно сравнително отскоро и знаехме малко от по-маловажните подробности един за друг. А и, честно казано, мисля, че и двамата не бяхме достатъчно открити или любопитни, защото се страхувахме да не нахвърляме още мръсотия по и без това сложната ни връзка.

Бяхме заедно, защото бяхме пристрастени един към друг. Никога не се бях чувствала толкова опиянена, колкото когато двамата бяхме щастливи заедно, и знаех, че същото се отнася и за него. Бяхме готови на всичко, за да изживеем тези моменти на съвършенство, но те бяха толкова редки, че само инатът, решителността и любовта ни даваха сили да се борим за тях.

„Престани да се самоподлудяваш.“

Проверих пощата си и видях, че съм получила поредния списък с новини, съдържащи името „Гидиън Крос“, за които се бях абонирала. Повечето линкове водеха към снимки от снощи, на които бяхме аз и Гидиън в елегантен черен смокинг на благотворителната вечеря в „Уолдорф Астория“.

— Господи!

Не можех да не помисля за майка ми, когато се видях на снимките в кремавата коктейлна рокля на Вера Уанг. Не само защото, като изключим дългата ми и права коса, бях абсолютно нейно копие, а и защото и аз като нея се бях оказала украшение на богат и властен мъж.

Моника Трамел Баркър Мичъл Стантън винаги се беше справяла отлично с ролята на милионерска съпруга. Знаеше точно какво се очаква от нея и изпълняваше задълженията си перфектно. Макар че се бе развеждала два пъти, и двата развода бяха по нейно желание, а бившите й съпрузи се чувстваха дълбоко нещастни от загубата. Имах високо мнение за майка си, защото винаги се отплащаше за онова, което получаваше, и не приемаше нищо за даденост, но докато растях, непрекъснато трябваше да се боря за самостоятелност. Едно от най-големите ми постижения бе да отвоювам правото да казвам „Не“.

Затворих имейла, избутах личния си живот настрани и се върнах към пазарното проучване на кафетата с плодов аромат. Уредих някои от предстоящите срещи на Марк и се включих в брейнсторминга за реклама на ресторант, в който се сервират храни без глутен. Вече наближаваше обяд и започнах сериозно да огладнявам, когато телефонът ми иззвъня. Отговорих както обикновено.

— Ева? — Гласът беше женски и в него се долавяше акцент. — Обажда се Магдалин. Можеш ли да ми отделиш минутка?

Облегнах се назад, цялата нащрек. Снощи двете бяхме изживели момент на симпатия, породена от неочакваната и нежелана поява на Корин в живота на Гидиън. Въпреки това ми беше трудно да забравя злобните забележки на Магдалин по време на първата ни среща.

— Да. Какво има?

Тя въздъхна, след това заговори бързо, думите й се лееха една след друга:

— Снощи седях на масата точно зад гърба на Корин и дочух част от разговора, който водеше с Гидиън по време на вечерята.

Стомахът ми се стегна, подготвих се да понеса емоционалния удар, който щеше да последва. Магдалин знаеше точно как да се възползва от несигурността, която изпитвах по отношение на Гидиън.

— Да ме заливаш с подобни помии, докато съм на работа, е удар под кръста — казах аз хладно. — Не искам…

— Той не те пренебрегваше. — За момент зяпнах от учудване, но тя заговори бързо: — Опитваше се да я постави на мястото й, Ева. Тя му предлагаше да те разведе из Ню Йорк, тъй като си отскоро в града, но го правеше по онзи начин, нали се сещаш, с припомняне на всички онези места, на които двамата са ходили заедно.

— О, романтична разходка из спомените — измърморих аз. Сега се радвах, че не бях успяла да чуя много от тихия разговор на Гидиън с бившата му годеница.

— Точно така — съгласи се Магдалин и пое дълбоко въздух. — Ти си тръгна, защото реши, че той те пренебрегва и отделя цялото си внимание на нея. Исках просто да ти кажа, че явно мислеше за теб и се опитваше да държи Корин настрани.

— Това теб какво те засяга?

— Кой каза, че ме засяга. Просто се чувствам задължена заради отвратителния начин, по който се представих първия път.

Замислих се за миг. Да, наистина ми беше задължена. Беше ми устроила засада в тоалетната и ми беше наговорила куп злобни неща, водена от чиста ревност. Но може би това не бе единственият мотив за обаждането. Може би бях по-малката от двете злини. Може би обичаше да държи под око враговете си.

— Добре. Благодаря ти.

Не можех да отрека, че се почувствах по-добре. Сякаш от гърба ми се смъкна товар, който не осъзнавах, че нося.

— Има и още нещо — продължи Магдалин. — Той тръгна след теб.

Стиснах телефонната слушалка по-силно. Гидиън винаги тръгваше след мен… защото аз винаги бягах. Толкова трудно се бях възстановила, че се бях научила да пазя постигнатата стабилност на всяка цена. Ако нещо я заплашваше, просто се измъквах.

— В живота му е имало и други жени, които са се опитвали да му поставят ултиматуми, Ева. Доскучаваше им, искаха да привлекат вниманието му или пък очакваха от него да направи някакъв жест… Затова си тръгваха с надеждата, че той ще хукне след тях. И знаеш ли какво правеше той?

— Нищо — отвърнах аз тихо, защото познавах мъжа до себе си.

Този мъж никога не излизаше с жените, с които спеше, и никога не спеше с жените, с които поддържаше социални контакти. Двете с Корин бяхме единствените изключения. Още една причина за бясната ми ревност към нея.

— Нищо повече от това да се увери, че Ангъс ще ги закара до дома им — потвърди тя с тон, който ме накара да помисля, че тя самата е опитвала подобна тактика. — Но когато ти си тръгна, той веднага хукна след теб. Не беше на себе си, докато се сбогуваше с хората наоколо. Изглеждаше направо… побъркан.

Защото е изпитал страх. Затворих очи и мислено наритах собствения си задник. Силно.

Гидиън неведнъж ми беше казвал, че изпада в ужас, когато си тръгна, защото не може да понесе мисълта, че има вероятност никога повече да не се върна. Каква беше ползата да му казвам, че не мога да си представя живота без него, когато действията ми показваха точно обратното? Защо тогава се чудех, че той все още отказва да сподели с мен тайните от миналото си?

Трябваше да престана да бягам. Двамата с Гидиън трябваше да се борим за това, да се борим за нас, ако искахме да има някаква надежда за истинска връзка помежду ни.

— Сега аз ли съм ти задължена? — попитах с равен глас и махнах с ръка на Марк, който излизаше на обяд.

Магдалин въздъхна шумно.

— С Гидиън се познаваме от много отдавна. Майките ни са добри приятелки. Двете с теб ще се срещаме доста често, Ева, и се надявам, че ще намерим начин да не се чувстваме прекалено неловко.

Тази жена ме беше причакала и ми бе казала, че в мига, в който Гидиън „си завре оная работа“ в мен, с мен „е свършено“. Беше ми нанесла този удар в момент, в който бях особено уязвима.

— Виж какво, Магдалин, можем да се разберем, стига да не предизвикваш драми. — И тъй като беше толкова откровена, продължих: — Вярвай ми, и сама мога да прецакам връзката си с Гидиън. Не е необходимо някой да ми помага.

Тя се засмя тихо.

— Мисля, че моята грешка беше точно в това — бях прекалено предпазлива и готова на всякакви компромиси. Той трябва да положи същите усилия като теб. Както и да е… Оставям те, отнех ти повече от минута.

— Приятен уикенд — пожелах й аз вместо благодарност. Все още не бях съвсем сигурна в мотивите й.

— На теб също.

Оставих слушалката и погледът ми се спря на общите ни снимки с Гидиън. Изведнъж ме обзе ненаситно чувство за собственост. Той беше мой, но не можех да съм сигурна дали ще продължава да е мой и утре. Мисълта, че друга жена може да го притежава, буквално ме побъркваше.

Отворих най-долното чекмедже на бюрото и извадих мобилния телефон от чантата си. Водена от желанието да го накарам да мисли за мен със същата страст, с която аз мислех за него, му пуснах есемес, който да покаже отчаяната ми нужда да го погълна целия: „Бих дала всичко, за да мога точно в този момент да те смуча“.

Само като си помислех какво изражение добива, когато го поемам в устата си… какви животински звуци издава, преди да свърши…

Изправих се, изтрих съобщението в момента, в който видях, че е изпратено, и прибрах телефона обратно в чантата. Вече наближаваше обяд, затова изключих компютъра и тръгнах към Мегуми.

— Иска ли ти се нещо специално за хапване? — попита тя, изправи се и ми даде възможност да се полюбувам на елегантната й бледолилава рокля без ръкави.

Изкашлях се, въпросът й дойде почти веднага след съобщението, което бях изпратила:

— Не. Ти решаваш. Не съм претенциозна.

Минахме през стъклената врата и тръгнахме към асансьорите.

— С нетърпение чакам уикенда — изпъшка Мегуми и натисна копчето с пръст с изящен маникюр. — Остава още само ден и половина.

— Някакви интересни планове?

— Ще видим какво ще излезе — въздъхна тя и пъхна кичур коса зад ухото си. После тъжно поясни: — Ще имам среща с непознат.

— Имаш ли доверие на човека, който те урежда?

— Съквартирантката ми. Надявам се мъжът да е поне физически привлекателен. В противен случай… Знам много добре къде й е леглото и отмъщението ще е жестоко.

Усмихнах се. Асансьорът дойде и се качихме.

— Е, това определено увеличава шанса за добро прекарване.

— Не е съвсем сигурно. Тя се запознала с него точно на такава уредена среща и твърди, че е страхотен, но просто не е неин тип.

— Хммм…

— Разбираш ме, нали?

Мегуми поклати глава и вдигна поглед към старомодната стрелка над вратите на асансьора, която показваше на кой етаж сме.

— Непременно да ми кажеш как е минала срещата.

— Със сигурност. Пожелай ми късмет.

— От все сърце.

Вече бяхме във фоайето на сградата, когато усетих, че чантата ми вибрира. Извадих телефона си, докато минавахме през въртящата се врата, и усетих присвиване в стомаха, когато видях името на Гидиън. Вместо да ми отговори с есемес, звънеше.

— Извинявай — обърнах се към Мегуми, преди да отговоря.

— Моля ти се, няма нищо — отвърна тя и махна безгрижно с ръка.

— Здрасти — поздравих закачливо.

— Ева.

За малко да се спъна, когато чух начина, по който произнесе името ми. Ниският му дрезгав глас беше пълен с обещания.

Забавих крачка. Остротата на тона му ме остави безмълвна. Толкова бях копняла да доловя тази неповторима нотка в гласа му, която подсказваше, че единственото му желание в този момент е да е вътре в мен.

Наоколо се тълпяха хора, влизаха и излизаха от сградата, а аз стоях като закована, притисната от тишината в телефона, от неизречената и почти неустоима команда. Той не издаваше никакъв звук, не чувах дори дишането му, но усещах, че ме желае. Ако Мегуми не стоеше до мен и не ме чакаше, щях още в този момент да се спусна към асансьора, да се кача на последния етаж и да изпълня безмълвната му заповед, като направя точно това, което бях написала в съобщението.

Споменът как го бях смукала в кабинета му мина през мен и накара устата ми да се напълни със слюнка. Преглътнах.

— Гидиън…

— Искаше да привлечеш вниманието ми. Имаш го. Сега искам да кажеш на глас думите, които ми написа.

Усетих, че се изчервявам.

— Не мога. Не тук. Ще ти се обадя по-късно.

— Мини зад колоната, за да не си на пътя на всички.

Стреснах се и се огледах наоколо. След това си спомних, че на телефона се беше изписал служебният му номер. Вдигнах очи и потърсих охранителните камери. Веднага почувствах погледа му върху себе си, горещ и изпълнен с желание. Усетих, че се възбуждам само при мисълта, че ме иска.

— Побързай, ангелче. Приятелката ти те чака. — Застанах зад колоната, дишах бързо и шумно. — А сега го кажи. Съобщението ти ме накара да се надървя, Ева. Какво ще направиш по този въпрос?

Докоснах врата си, плъзнах безпомощен поглед към Мегуми, която ме гледаше учудено. Вдигнах един пръст, за да й покажа, че ми трябва още минутка, обърнах се с гръб към нея и прошепнах:

— Искам да те усетя в устата си.

— Защо? За да си играеш с мен ли? За да ме дразниш, както ме дразниш сега? — В гласа му нямаше плам, беше спокоен и суров.

Знаех, че трябва много да внимавам, когато Гидиън заговори сериозно за секс.

— Не. — Вдигнах глава към затъмнения купол на сградата, където беше скрита най-близката охранителна камера. — За да те накарам да свършиш. Обичам, когато свършваш, Гидиън.

Той въздъхна дълбоко:

— Подарък значи.

Само аз знаех какво означава за Гидиън да гледа на сексуалния акт като на подарък. В миналото за него сексът е бил свързан или с болка и унижение, или с похот и физическа необходимост. Сега — с мен — сексът беше удоволствие и любов.

— Винаги.

— Добре. Защото за мен ти си безкрайно ценна, Ева, както и това, което съществува между нас. Дори непреодолимото ни желание непрекъснато да се чукаме ми е скъпо, защото означава нещо. Нещо важно.

Облегнах се на колоната, трябваше да призная пред самата себе си, че отново се бях поддала на стария саморазрушителен навик да използвам сексуалното привличане, за да се освободя от чувството за несигурност. Ако Гидиън желаеше мен, нямаше да желае друга. Как така винаги знаеше какво точно се върти в главата ми?

— Да. — Поех дълбоко въздух и затворих очи. — Означава нещо.

Имаше период от живота ми, когато прибягвах към секс, когато имах нужда от внимание, бърках моментното желание и истинските чувства. Точно поради тази причина сега настоявах първо да изградя някакъв тип близост с един мъж и едва тогава да си легна с него. Не исках никога повече да се измъквам от леглото на любовника си с чувството, че съм безполезен боклук.

И в никакъв случай не исках подсъзнателно да омаловажавам отношенията си с Гидиън, просто защото изпитвам ирационален страх, че ще ме изостави.

И точно тогава усетих, че губя почва под краката си. Стомахът ми се сви и ме преряза отвратително предчувствие, че ще се случи нещо ужасно.

— След работа ще получиш това, което искаш, ангелче. — Гласът му беше станал по-плътен и по-дрезгав. — А сега се наслади на обяда с колежката си. Ще си мисля за теб. И за устата ти.

— Обичам те, Гидиън.

Затворих телефона и вдишах дълбоко, за да се успокоя, преди да се върна при Мегуми.

— Извинявай.

— Всичко наред ли е?

— Да, перфектно.

— Нещата между теб и Гидиън Крос все още ли са толкова горещи? — попита тя и леко се усмихна.

— Ами… — „О, да!“ — Всичко е перфектно и в това отношение.

Толкова много ми се искаше да мога да говоря за това. Искаше ми се да отворя клапата и да излея неописуемите чувства, които изпитвах. Да разкажа как мисълта за него ме е обзела изцяло, как полудявам, когато усетя кожата му под ръцете си, как страстта, която измъчената му душа изпитва към мен, ме прерязва като бръснач.

Не можех да го направя. Никога. Той беше публична личност, беше прекалено известен. Подробностите от личния му живот струваха цяло състояние. Не можех да поема този риск.

— Сигурна съм, че е — съгласи се Мегуми. — Повече от перфектно. Познаваше ли го, преди да започнеш работа тук?

— Не. Макар че вероятно в крайна сметка щяхме да се срещнем.

Миналото ни щеше да ни събере. Майка ми правеше щедри дарения в много кампании за деца, жертви на насилие. Гидиън също. В някакъв момент пътищата ни със сигурност щяха да се пресекат. Питах се как ли щеше да изглежда подобна среща — той под ръка с някоя красива брюнетка, а аз — с Кари. Дали ако се бяхме видели отдалече реакцията щеше да е толкова разтърсваща, колкото когато за първи път се озовахме един до друг във фоайето на „Кросфайър“?

„Пожелал ме е в момента, в който ме е видял на улицата.“

— Чудех се — заяви Мегуми и мина през въртящата се врата, — четох някъде, че връзката ви е сериозна — продължи тя, когато я настигнах на тротоара. — Затова си помислих, че може би сте се познавали отпреди.

— Не вярвай на всичко, което четеш в клюкарските блогове.

— Значи не е сериозно.

— Не казах това.

На моменти беше дори прекалено сериозно. Болезнено, брутално сериозно.

Тя поклати глава:

— Боже… виж само как те разпитвам. Клюките са едно от слабите ми места. Както и убийствено сексапилните мъже като Гидиън Крос. Не мога да не се питам какво е да имаш връзка с мъж, от когото направо лъха секс. Кажи ми, че е невероятен в леглото.

Усмихнах се. Хубаво беше да излизаш с друго момиче. Не че Кари не оценяваше сексапилните мъже, но нищо не можеше да се сравни с истински женски разговор.

— Не се оплаквам.

— Щастливка! — заяви тя и блъсна рамото си в моето. — А съквартирантът ти? Видях го на онези снимки, той също е страхотен. Има ли си гадже? Ще ме запознаеш ли?

Извърнах бързо глава, за да не види, че думите й ме накараха да се намръщя. Горчивият ми опит показваше, че никога не трябва да запознавам приятелките си с Кари. Момичетата лесно се влюбваха в него, което водеше до разбити сърца, защото той не беше в състояние да им отвърне по същия начин. В момента, в който нещата тръгнеха добре, Кари непременно саботираше връзката.

— Не знам дали в момента е свободен. Точно сега животът му е… малко объркан.

— Добре, ако се появи удобен случай, няма да откажа да се запозная с него. Само да си знаеш! Обичаш ли мексиканска кухня?

— Обожавам я.

— Знам едно чудесно местенце само на няколко преки. Да вървим.

* * *

Животът наистина беше прекрасен, когато двете с Мегуми се връщахме от обяд. Четиридесетте минути, прекарани в клюки и зяпане на мъже, и трите вкусни такоса ме бяха накарали да се чувствам повече от добре. Освен това щяхме да сме обратно в офиса десетина минути преди края на обедната почивка, което ме радваше, тъй като в последно време не бях най-точният служител, нищо че Марк не се оплакваше.

Градът пулсираше около нас, в усилващата се горещина и влажност на деня се стрелкаха таксита и хора, забързани да свършат нещо във вечно недостигащото време. Наблюдавах ги без всякакво притеснение, погледът ми спираше върху всеки и всичко, покрай което минавах.

Мъже в строги костюми вървяха редом до жени в широки рокли и джапанки. Дами в дизайнерски тоалети и обувки за петстотин долара притичваха през пушека от количките за хотдог и крясъците на амбулантните търговци. Еклектичната смесица на Ню Йорк беше рай за мен, зареждаше ме с енергия и ме караше да се чувствам по-жива тук, отколкото на което и да било от местата, където бях живяла досега.

Спряхме на светофара точно пред „Кросфайър“ и погледът ми веднага беше привлечен от черното бентли до тротоара. Сигурно Гидиън се връщаше от обяд. През ума ми мина мисълта как в деня, в който се срещнахме, той е седял в колата и ме е наблюдавал, докато се възхищавах на величествената красота на неговата сграда. По тялото ми премина тръпка само като…

Изведнъж замръзнах.

Защото точно в този момент една невероятно красива брюнетка излезе забързано през въртящите се врати и спря, давайки ми прекрасна възможност да я огледам. Това беше идеалът на Гидиън за жена, независимо дали той го съзнаваше, или не. Жената, върху която бе съсредоточил цялото си внимание в момента, в който я видя в балната зала на „Уолдорф Астория“. Жената, чиято самоувереност и въздействие върху Гидиън разгаряха до безумие цялата ми стаена несигурност.

В тясната си кремава рокля и яркочервени обувки на високи токове Корин Жиро изглеждаше като видение. Тя прокара ръка по дългата си до кръста тъмна коса, която не ми се стори така пригладена както предната вечер, когато се бяхме запознали, всъщност изглеждаше доста разрошена. После свали ръка и прокара показалец по ъглите на устните си.

Извадих телефона си, включих камерата и я снимах. Когато увеличих образа, разбрах защо се притеснява за червилото — беше леко размазано. Не, беше много размазано. Като след страстна целувка.

Светофарът светна зелено. Двете с Мегуми тръгнахме с тълпата, приближавайки се към жената, за която Гидиън някога бил обещал да се ожени. Ангъс слезе от колата, заобиколи я, каза нещо набързо на Корин и й отвори задната врата. Острото чувство на предателство, което изпитах — и от страна на Гидиън, и от страна на Ангъс, буквално спря дъха ми. Краката ми се олюляха и леко залитнах.

— Хей — Мегуми протегна ръка и ме задържа, — маргаритите, които пихме, бяха безалкохолни.

Видях как стройното тяло на Корин се плъзга в колата на Гидиън с обиграна грация и стиснах юмруци, обзета от гняв. Сълзи от ярост напълниха очите ми и замъглиха бентлито пред мен, което бавно се отдели от бордюра и изчезна.

3

Двете с Мегуми се качихме в асансьора и аз натиснах бутона за последния етаж.

— Ако някой пита, кажи, че ще се върна след пет минути — предупредих я аз, докато слизаше на етажа на „Уотърс Фийлд & Лийман“.

— Целуни го от мое име — каза тя закачливо и започна да си вее с ръка. — Изпотявам се само като си представя, че съм на твоето място.

Успях някак да се усмихна, преди вратата да се затвори и асансьорът да продължи нагоре. Стигнах до последния етаж и се озовах във фоайе, декорирано с много вкус и с определено мъжко излъчване. На опушените стъклени врати беше изписано „Крос индъстрис“, а строгият ефект бе донякъде смекчен от висящите кошници с папрат и лилиум.

Червенокосата рецепционистка на Гидиън беше необичайно услужлива и натисна бутона за отваряне на вратата още преди да стигна до нея. След това ми се усмихна така, че ме накара да изтръпна. Бях останала с впечатлението, че изобщо не ме харесва, затова и за миг не повярвах на усмивката й. Напротив, накара ме да потреперя. Въпреки това махнах с ръка и я поздравих. Не обичах да се държа като злобна кучка, освен ако наистина нямам повод за това.

Тръгнах по дългия коридор, който водеше към кабинета на Гидиън, и се озовах във втората голяма приемна, където зад бюрото седеше секретарят му Скот.

Видя, че приближавам, и се изправи.

— Здравей, Ева — поздрави ме той и се пресегна към слушалката на телефона. — Ще му съобщя, че си тук.

Стъклената стена, която отделяше кабинета на Гидиън от останалата част на офиса, обикновено беше прозрачна, но можеше да се затъмни само с натискането на един бутон. В момента бе напълно непроницаема и това увеличи тревогата ми.

— Сам ли е?

— Да, но…

Не чух какво каза след това, защото в следващия миг отворих вратата и влязох в царството на Гидиън. Пространството беше огромно — с три обособени къта за сядане, всеки един от които по-голям от целия кабинет на шефа ми Марк. За разлика от елегантната топлина в дома му, офисът на Гидиън беше решен само в черно, сиво и бяло, а студената и неутрална атмосфера се разчупваше единствено от цветните камъни по кристалните гарафи на бара.

Прозорците от двете страни на помещението бяха от пода до тавана и през тях се разкриваше прекрасна гледка към града. Стената, разположена срещу огромното бюро, беше покрита с плоски екрани, на които вървяха новини от цял свят.

Погледът ми бързо обходи всичко наоколо и веднага беше привлечен от една възглавница, съборена на пода. На килима се виждаха отпечатъците от краката на дивана. Очевидно беше преместен с няколко сантиметра встрани.

Сърцето ми започна да бие силно, а дланите ми се изпотиха. Ужасното предчувствие, което бях усетила преди обяда, се засили.

Забелязах, че вратата на банята е отворена в мига, в който Гидиън се появи оттам. Беше гол до кръста и както винаги останах без дъх при вида на красивото му тяло. Косата му беше влажна, сякаш току-що беше излязъл от душа, а вратът и гърдите му бяха зачервени като след физическо натоварване.

Замръзна, когато ме видя, погледът му потъмня за миг, преди познатата безизразна маска почти невидимо да се плъзне върху лицето му.

— Моментът не е подходящ, Ева — каза той и започна да облича ризата, която бе оставил на облегалката на един от столовете пред бара. Беше различа от онази, с която беше облечен сутринта. — Закъснявам за една среща.

Стиснах здраво чантата си. Сега, когато го виждах в толкова интимна светлина, отново почувствах колко силно го желая. Обичах го безумно, нуждаех се от него така, както от въздуха, който дишах. Затова не ми беше трудно да си представя как се чувстват Магдалин и Корин и да разбера защо бяха готови на всичко, само и само да ми го отнемат.

— Защо си полугол?

Не можех да се въздържа. Тялото ми реагираше инстинктивно на неговото и затрудняваше още повече опита ми да овладея бурните емоции. Все още не беше закопчал идеално изгладената си риза и под нея се виждаха златистата му кожа, широките гърди и перфектните плочки на корема. Тъмните косъмчета по гърдите му се спускаха надолу и оформяха тънка черта към члена му, който в момента оставаше скрит под боксерките и панталона. Мисълта за чувството да го усещам в себе си ме накара да копнея.

— Изцапах си ризата — отговори той и започна да се закопчава, коремните му мускули помръдваха при всяка стъпка, докато се приближаваше към бара, където бе оставил ръкавелите си. — Трябва да тръгвам. Ако имаш нужда от нещо, кажи на Скот и той ще се погрижи. Или аз ще се погрижа, когато се върна. Няма да се бавя повече от два часа.

— Защо закъсняваш?

— Трябваше да проведа една неочаквана среща — отговори той, без да ме погледне.

„Така ли?“

— Тази сутрин взе душ. — „След като един час се люби с мен.“ — Защо се къпеш още веднъж?

— Какъв е този разпит? — сопна се той.

Трябваше да намеря отговор на въпросите си, затова отидох в банята. Влагата вътре беше потискаща. Опитах да заглуша вътрешния си глас, който ми казваше да не търся неприятности, които не бих могла да понеса. Извадих ризата му от коша за пране… и видях на един от маншетите размазано червило. Като петно от кръв. Болка прониза гърдите ми.

Хвърлих дрехата на пода, обърнах се и тръгнах. Трябваше да стигна възможно най-далече от Гидиън, преди да повърна или да се разплача.

— Ева! — викна сърдито той, когато минавах покрай него. — Какво, по дяволите, ти става?

— Майната ти, задник такъв!

— Моля?

Ръката ми беше на дръжката на вратата, когато той ме хвана за лакътя и ме дръпна назад. Завъртях се и му ударих шамар с такава сила, че главата му се отметна, а дланта ми пламна от болка.

— По дяволите! — изръмжа той, стисна ръцете ми и ме разтресе. — Никога повече не ме удряй!

— Не ме докосвай! — Допирът на ръцете му до голата ми кожа ми дойде в повече.

Той отстъпи назад и се отдалечи от мен.

— Какво, за бога, ти става?

— Видях я, Гидиън.

— Кого си видяла?

— Корин!

— За какво говориш? — намръщи се той.

Извадих телефона и заврях снимката в лицето му.

— Хванах те.

Гидиън присви очи, вгледа се в екрана и престана да се мръщи.

— И в какво по-точно ме хвана? — попита той съвсем меко.

— О, майната ти! — Обърнах се към вратата и пуснах телефона в чантата си. — Няма да ти обяснявам.

Натисна стъклената врата с ръка и не ми позволи да я отворя. Притисна ме с тялото си, наведе се над мен и изсъска в ухото ми:

— Напротив. Ще ми обясниш всичко.

Стиснах очи, позата, в която се намирахме, извика в съзнанието ми горещи спомени от първото ми посещение в този кабинет. И тогава той ме спря по съвсем същия начин, прелъсти ме умело, след което се озовахме в страстна прегръдка на същия този диван, на който очевидно преди малко се бе разиграла такава бурна сцена, че чак се бе преместил.

— Нали една снимка казва повече от хиляди думи? — изсъсках през зъби.

— Значи Корин се е натискала с някого. А какво общо имам аз с това?

— Шегуваш ли се? Пусни ме да изляза.

— Не виждам нищо смешно. Всъщност никога не съм бил толкова ядосан на жена. Идваш тук с някакви измислени обвинения и лицемерни глупости.

— Не съм лицемерна! — Извъртях се и се шмугнах под ръката му, изпитвах нужда да се отдалеча от него. Близостта болеше прекалено силно. — Никога не бих ти изневерила! Ако исках да изчукам някой друг, първо щях да скъсам с теб.

Гидиън се облегна на вратата и скръсти ръце. Ризата му все още не бе закопчана догоре и висеше извън панталоните — подейства ми ужасно провокативно и секси, което ме ядоса още повече.

— Значи мислиш, че съм те излъгал? — Тонът му беше рязък и студен.

Поех дълбоко въздух, за да преодолея болката, която ми причиняваше представата за Корин и Гидиън на дивана зад мен.

— Обясни ми тогава защо Корин беше в „Кросфайър“ и защо изглеждаше по този начин. Защо кабинетът ти изглежда така? Защо ти самият си в този вид?

Погледът му се спря на дивана, след това на възглавницата на пода, след това отново се върна към мен.

— Не знам защо Корин е била тук, нито защо е изглеждала така. Не съм я виждал от снощи, когато бях с теб.

Имах чувството, че предишната вечер е била безкрайно отдавна. Искаше ми се никога да не се беше случвала.

— Не беше с мен — натъртих аз. — Тя просто примигна с клепки срещу теб, каза, че иска да те запознае с някого, и ти веднага ме остави.

— Господи! — възкликна той, очите му горяха. — Не започвай отново.

Размазах гневно една сълза, която се бе търкулнала по бузата ми.

— Значи смяташ, че съм я последвал, воден от непреодолимото желание да бъда с нея и да се отърва от теб?

— Не знам, Гидиън. Знам само, че ме изостави. Ти си отговори на въпроса.

— Ти ме изостави първа.

Зяпнах от учудване.

— Не е вярно!

— Как така не е вярно? Изчезна още в момента, в който пристигнахме. Трябваше да те издирвам и когато те открих, танцуваше с онзи нещастник.

— Мартин е племенник на Стантън!

И тъй като Ричард Стантън беше новият съпруг на майка ми, за мен Мартин беше част от семейството.

— Не ме интересува дори да е свещеник. Сваляше те.

— О, господи! Това е абсурдно! Престани да сменяш темата! Ти разговаряше по работа с колегите си. Беше неудобно да стоя до теб както за мен, така и за тях.

— Мястото ти е до мен, независимо дали ти е удобно, или не.

Извърнах глава, имах чувството, че ме беше ударил.

— Я повтори.

— Как би се почувствала, ако те изоставя на парти на „Уотърс Фийлд & Лийман“, само защото сте започнали да говорите по работа? И след това ме виждаш да танцувам с Магдалин?

— Аз…

Господи! Не бях поглеждала на нещата от тази гледна точка.

Облегнал едрото си тяло на вратата, Гидиън изглеждаше съвсем спокоен и невъзмутим, но усещах, че отвътре кипи от гняв. Той винаги успяваше да прикове вниманието ми, особено когато изгаряше от страст.

— Моето място е да съм до теб, да те подкрепям и, да, понякога просто да изглеждам добре като твой аксесоар. Това е мое право, мой дълг и моя привилегия, Ева. И всичко това важи и за теб по отношение на мен.

— Мислех, че ти правя услуга, като се махнах, за да не преча.

Той мълчаливо вдигна вежда и ме погледна саркастично.

Скръстих ръце пред гърдите си.

— Затова ли тръгна с Корин и ме изостави? За да ме накажеш?

— Ако исках да те накажа, Ева, щях да те сложа на коляното си и да те напляскам.

Присвих очи. Точно това никога нямаше да се случи.

— Знам как реагираш — продължи той остро. — Не исках да започнеш да ревнуваш от Корин, преди да имам шанса да ти обясня всичко. Трябваше ми малко време, за да й дам да разбере, колко сериозна е връзката между нас и колко важно за мен е да прекараш вечерта добре. Това е единствената причина, поради която тръгнах с нея.

— Казал си й да не казва нищо за вас, нали така? Наредил си й да мълчи за връзката, която сте имали. Жалко, че Магдалин прецака нещата.

А може би Корин и Магдалин са планирали всичко. Корин познаваше Гидиън прекалено добре и е могла да предположи какво ще направи, било й е съвсем лесно да предвиди каква ще е реакцията му, когато най-неочаквано тя се върне в Ню Йорк.

Това хвърляше съвсем нова светлина върху телефонния ми разговор с Магдалин. Тя обсъждаше нещо с Корин, когато двамата с Гидиън се появихме в „Уолдорф“. Две жени, които желаеха един и същи мъж, а той беше с трета. Знаеха, че нямат шанс, докато аз съм в играта, и точно затова не можех да отхвърля възможността двете да са действали заедно.

— Исках да го чуеш от мен — отсече той.

Махнах с ръка, много повече ме притесняваше случващото се в момента.

— Гидиън, видях, че Корин се качва в бентлито. Точно преди да дойда при теб.

Той вдигна учудено и другата си вежда.

— Така ли?

— Да, точно така. Можеш ли да ми го обясниш?

— Не, не мога.

Бях наранена и бясна. В този момент дори не исках да го гледам.

— Тогава се дръпни от пътя ми. Трябва да се връщам на работа.

Той не помръдна.

— Искам да изясним едно нещо, преди да си тръгнеш. Вярваш ли, че съм я чукал?

Произнесени на глас, думите ме накараха да потръпна.

— Не знам в какво да вярвам. Фактите със сигурност…

— Това не ме интересува дори ако „фактите“ сочат, че си ме заварила гол в леглото с нея.

Той се стрелна толкова бързо към мен, че аз изненадано отстъпих крачка назад. Промъкна се още по-близо.

— Искам да знам дали вярваш, че съм я изчукал. Вярваш ли, че бих го направил? Че изобщо съм способен да го направя? Отговори ми!

Започнах леко да потропвам с крак, но не отстъпих.

— Обясни ми откъде се е появило червилото върху ризата ти, Гидиън.

— Не — отвърна той и стисна зъби.

— Какво? — Неочакваният му отказ ме накара да изпадна в паника. — Отговори на въпроса ми.

Загледах се в лицето му, видях онази маска, която носеше пред другите, но не и пред мен. Протегна ръка към мен, сякаш искаше да докосне бузата ми с върха на пръстите си, но се отказа в последната секунда. В този кратък миг, в който се отдръпна, чух как изскърца със зъби, сякаш водеше битка със себе си, за да не ме докосне. Чувствах се толкова зле, че когато се отказа, изпитах благодарност.

— Имам нужда да чуя обяснението ти — прошепнах аз и се запитах дали си въобразявам, че в този момент по лицето му премина сянка.

Понякога толкова много ми се искаше да вярвам в нещо, че съзнателно си измислях извинения и пренебрегвах горчивата истина.

— Не съм ти дал никакъв повод да се съмняваш в мен.

— В момента правиш точно това, Гидиън. — Въздъхнах дълбоко, за да се освободя от напрежението. Да се отдръпна от случващото се. Гидиън стоеше пред мен, но имах чувството, че е на километри разстояние. — Разбирам, че ти е необходимо време, преди да споделиш с мен тайните, които ти причиняват болка. Била съм на твоето място, знаех, че трябва да говоря за случилото се, но не се чувствах готова. Затова се опитвах по никакъв начин да не те притискам. Но тази тайна наранява мен, а това вече е съвсем различно. Не го ли разбираш?

Гидиън изруга и обхвана лицето ми в ръце.

— Правя всичко възможно да не ти давам поводи да ме ревнуваш, но ми харесва, когато започнеш да се държиш собственически с мен. Искам да се бориш за мен. Искам да ме обичаш толкова много, че да го правиш. Искам да си луда по мен. Но без доверие, чувството за собственост е истински ад. Ако ми нямаш доверие, значи между нас няма нищо.

— Доверието трябва да е взаимно, Гидиън.

Той пое дълбоко въздух.

— По дяволите! Не ме гледай така.

— Опитвам се да разбера кой си. Къде е мъжът, който застана пред мен и ми заяви направо, че иска да ме чука? Мъжът, който не се поколеба да ми каже, че го вадя от равновесие, дори в момента, в който се опитвах да скъсам с него? Мислех си, че винаги ще бъдеш до болка откровен с мен. Разчитах на това, но сега… — Поклатих глава, гърлото ми бе така стегнато, че не можех да кажа нищо повече.

Гидиън стисна устни и упорито отказа да произнесе и дума.

Хванах ръцете му за китките и ги отдръпнах. Чувствах, че нещо вътре в мен се раздира.

— Този път няма да избягам, но може да се окаже, че ти самият ще ме отблъснеш от себе си. Надявам се, че ще си помислиш върху това.

Тръгнах си. Гидиън не се опита да ме спре.

* * *

Прекарах остатъка от следобеда съсредоточена върху работата си. Марк обичаше да разсъждава върху новите идеи на глас, от което научавах много. А увереният и дружелюбен начин, по който се отнасяше към клиентите, ме вдъхновяваше. Наблюдавах го по време на две срещи, в които той играеше водещата роля с лекота, но вместо да притиска събеседниците си, им вдъхваше спокойствие и увереност.

По-късно се заехме с анализ на нуждите на една компания за бебешки играчки, като се съсредоточихме върху слабата възвръщаемост на инвестициите и някои нови възможности за рекламиране като блоговете за майки. Бях благодарна, че работата ме отвлича от проблемите в личния ми живот, освен това с нетърпение очаквах тренировката по крав мага, защото се надявах така да се отърва от нервното напрежение.

Минаваше четири часа, когато телефонът на бюрото ми иззвъня. Вдигнах слушалката веднага и сърцето ми подскочи, когато чух гласа на Гидиън.

— Трябва да тръгнем в пет, за да успеем да отидем при доктор Питърсън навреме.

— Ооо.

Бях забравила, че в четвъртък в шест часа имаме уговорен час за терапия. Това щеше да е първата ни обща среща с терапевта. Изведнъж се запитах дали няма да е и последната.

— Ще мина да те взема — продължи той рязко, — когато стане време.

Въздъхнах, никак не ми се ходеше. Все още се чувствах наранена и раздразнителна от сблъсъка ни днес.

— Извинявай, че те ударих. Не трябваше да го правя. Много съжалявам.

— Ангелче — въздъхна Гидиън дълбоко. — Ти не зададе най-важния въпрос.

Затворих очи. Подразни ме това, че беше в състояние да чете мислите ми.

— Но това не променя факта, че имаш тайни от мен.

— С тайните можем да се справим заедно, с изневярата — не.

Потърках челото си, започваше да ме боли глава.

— В това отношение си прав.

— Ти си единствената, Ева. — Гласът му беше сдържан и тежък.

Гневът, с който произнесе думите, ме накара да потръпна. Все още беше ядосан, че се съмнявам в него. Е, добре. И аз все още бях ядосана.

— Ще съм готова в пет.

Беше точен както обикновено. Докато изключвах компютъра и си прибирах нещата, двамата с Марк поговориха за рекламата на водка „Кингсман“. Скришом наблюдавах Гидиън. Със своята висока и мускулеста фигура и тъмен костюм той наистина беше внушителен и създаваше впечатление за пълна непроницаемост. А го бях виждала толкова уязвим.

Бях влюбена в този нежен, дълбоко чувствителен мъж, но мразех фасадата и опитите му да се скрие от мен.

Извърна глава и ме улови да го гледам. За миг в бурния му син поглед зърнах частичка от онзи Гидиън, когото толкова обичах, долових безпомощния му копнеж. След това всичко отмина и безизразната маска отново покри лицето му.

— Готова ли си?

Беше съвсем очевидно, че крие нещо, и това създаваше помежду ни пропаст, която ме съсипваше. Съсипваше ме и фактът, че има неща, които никога не би споделил с мен.

Когато минавахме покрай рецепцията, Мегуми подпря брадичка на юмрука си и въздъхна драматично.

— Пада си по теб, Крос — прошепнах аз, когато излязохме и той натисна бутона на асансьора.

— Какво от това? — изръмжа той. — Какво знае тя за мен?

— Днес през целия ден и аз се питам точно това — отвърнах тихо.

Сигурна съм, че този път наистина потръпна.

* * *

Доктор Лайл Питърсън беше висок, с добре поддържана сива коса, а тъмносините му очи гледаха проницателно, но добронамерено. Както при всяко посещение тук, и сега отбелязах наум изискания вкус, с който беше обзаведен кабинетът му, неутралните цветове и изключително удобните мебели. Малко ми беше странно, че в момента той е моят терапевт. Досега бях идвала при него само в качеството си на дъщеря на майка ми. През последните няколко години той беше психоаналитикът на мама.

Наблюдавах го, докато се настаняваше в голямото сиво кресло срещу дивана, на който седнахме двамата с Гидиън. Острият му поглед се спираше ту на единия, ту на другия и очевидно му правеше впечатление, че двамата бяхме седнали в двата противоположни края на дивана. Скованите ни пози издаваха явни отбранителни позиции. По пътя насам седяхме в колата точно по същия начин.

Доктор Питърсън извади таблета си от калъфа, взе в ръка стилуса и ни погледна.

— Какво ще кажете да започнем с причината за напрежението между вас?

Изчаках малко, за да дам възможност на Гидиън да е пръв. Не се изненадах особено, когато той продължи да седи в абсолютно мълчание.

— Ами… през последните двадесет и четири часа се запознах с годеницата на Гидиън, за която не подозирах, че съществува…

— Бившата годеница — изръмжа Гидиън.

— … установих, че именно тя е причината той да ходи само с брюнетки…

— Не съм ходил с тях.

— … и днес следобед я хванах да излиза от офиса му в ето този вид… — продължих аз и извадих телефона от чантата си.

— Излизала е от сградата — прекъсна ме отново Гидиън, — а не от офиса ми.

Подадох телефона на доктор Питърсън, за да види снимката.

— Но се качи в твоята кола, Гидиън.

— Точно преди да дойдем тук, Ангъс ти каза, че я забелязал да стои на тротоара, познал я и се е опитал да бъде любезен.

— Да не би да очакваш да каже нещо друго! — не му останах длъжна. — Той ти е шофьор още откогато си бил хлапе. Разбира се, че ще се опита да те покрие.

— О, значи вече става въпрос за конспирация?

— Какво тогава правеше Ангъс там? — предизвиках го аз.

— Чакаше ме за обяд.

— Къде? Ще проверя, че си бил в ресторанта, а тя не е била с теб, и ще изчистим проблема.

Гидиън стисна зъби.

— Казах ти. Имах неочакван посетител. Не успях да отида на обяда.

— Кой беше този посетител?

— Не беше Корин.

— Това не е отговор! — Обърнах се към доктор Питърсън, който съвсем спокойно ми върна телефона. — Когато се качих в кабинета му, за да го попитам какво, по дяволите, става, го заварих полугол, току-що излязъл от душа, единият диван беше разместен, а по пода се търкаляха възглавници…

— Една проклета възглавница.

— … и по ризата му имаше следи от червило.

— Над двайсет различни компании имат офиси в „Кросфайър“ — каза Гидиън хладно. — Корин може да е била във всяка една от тях.

— Ама, разбира се! — отвърнах провлечено аз, гласът ми беше пълен със сарказъм. — Как не се сетих!

— Не мислиш ли, че бих я завел в хотела?

Поех дълбоко въздух и се извърнах към него.

— Все още ли държиш онази стая?

Маската падна от лицето му и видях, че го обзе паника. Разкритието, че все още държи бърлогата за секс — една хотелска стая, която използваше само за чукане и в която никога повече не бих стъпила — се стовари върху мен като удар и през гърдите ми премина остра болка. От гърлото ми излезе някакъв звук, болезнено стенание, което ме накара да затворя очи.

— Хайде да намалим темпото — намеси се доктор Питърсън, като продължаваше бързо да записва. — Да се върнем малко назад. Гидиън, защо не каза на Ева за Корин?

— Имах най-искреното намерение да го направя — отвърна Гидиън сухо.

— Той не ми казва нищо — прошепнах аз и започнах да търся из чантата си кърпичка, с която да попия размазаната спирала.

„Защо все още пазеше онази стая?“ Единственото възможно обяснение беше, че има намерение да я използва с друга.

— За какво си говорите, когато сте заедно? — Въпросът на доктор Питърсън беше зададен и към двама ни.

— Обикновено аз се извинявам — измърмори Гидиън.

Доктор Питърсън вдигна поглед.

— За какво?

— За всичко — отвърна Гидиън и прокара ръка през косата си.

— Смяташ ли, че Ева има прекалено високи изисквания или очаква твърде много от теб?

Усетих погледа на Гидиън върху себе си.

— Не. Тя не иска нищо.

— Освен истината — поправих го аз и се извърнах към него.

Очите му пламтяха, погледът му направо ме изгаряше.

— Никога не съм те лъгал.

— Иска ли ти се Ева да те моли за разни неща, Гидиън? — попита доктор Питърсън.

Гидиън се намръщи.

— Помисли си по въпроса. След малко ще се върнем към него — каза доктор Питърсън и насочи вниманието си към мен. — Заинтригува ме снимката, която си направила, Ева. Изправила си се пред ситуация, която за повечето жени би била крайно обезпокоителна.

— Не е имало никаква ситуация — повтори Гидиън хладно.

— Нейното усещане е било за такава ситуация — уточни доктор Питърсън.

— Много странно усещане, като се има предвид физическия аспект на връзката ни.

— Добре. Да поговорим за това. Колко пъти в седмицата правите секс? Средно.

Лицето ми пламна. Погледнах Гидиън, който също се обърна към мен и се подсмихна.

— Ами… — свих унило устни. — Много.

— Всеки ден? — Доктор Питърсън вдигна учудено вежди, когато кръстосах крака и кимнах. — По няколко пъти на ден?

— Средно — намеси се Гидиън.

Доктор Питърсън остави таблета в скута си и погледна Гидиън в очите.

— Това ли е обичайната ти сексуална активност?

— Нищо във връзката ми с Ева не е обичайно, докторе.

— Колко често правеше секс, преди да срещнеш Ева?

По лицето на Гидиън се изписа напрежение и той хвърли поглед към мен.

— Всичко е наред — казах аз, макар че, честно казано, никак не бих искала да отговоря на подобен въпрос пред него.

Той протегна ръка в празното пространство между нас. Поставих ръката си в неговата и с радост усетих, че я стисна окуражително.

— Два пъти седмично — отговори той сухо. — Средно.

Набързо пресметнах на ум броя на жените. Свих свободната си ръка в юмрук.

Доктор Питърсън се облегна назад.

— Ева изказа безпокойство от изневяра и липса на комуникация във връзката ви. Колко често използвате секса, за да разрешите противоречията си?

Гидиън вдигна вежди.

— За да не останете със заблудата, че Ева страда от моето свръхлибидо, трябва да ви кажа, че инициативата за секс е нейна почти толкова често, колкото и моя. Ако някой трябва да се тревожи, че няма да издържи на темпото, това съм аз, просто защото анатомията на мъжа е такава.

Доктор Питърсън ме погледна. Очакваше да потвърдя думите на Гидиън.

— Почти всичко във взаимоотношенията ни е повод за секс — съгласих се аз, — включително и скандалите.

— Кога правите секс, преди или след като смятате, че сте разрешили проблема?

— Преди — въздъхнах аз.

Той остави стилуса и започна да набира. Помислих си, че докато си разкажем всичко, ще е събрал материал за цял роман.

— Още от самото начало на връзката си ли правите много секс? — попита той.

Кимнах, макар че не гледаше към мен.

— Ние сме силно привлечени един към друг.

— Очевидно. — Той вдигна поглед и ни се усмихна мило. — Но бих искал да обсъдя с вас възможността да се въздържате, докато…

— Няма такава възможност — прекъсна го Гидиън. — Това до нищо няма да доведе. Предлагам да се съсредоточим върху това, което не е наред във връзката ни, а не да се отказваме от едно от малкото неща, с които нямаме проблем.

— Не съм сигурен, че тук нямате проблем, Гидиън — отвърна доктор Питърсън с равен тон. — Нещата не би трябвало да изглеждат така.

— Докторе — Гидиън качи единия си крак върху коляното на другия и се облегна назад, демонстрирайки непреклонна решителност, — единственият вариант да държа ръцете си далече от нея, е да умра. Намерете друг начин да ни помогнете.

* * *

— За мен терапията е нещо ново — каза Гидиън малко по-късно, когато се бяхме настанили в бентлито и се прибирахме вкъщи. — Затова не съм съвсем сигурен. Наистина ли беше толкова зле, колкото ми се стори?

— Можеше да е и по-добре — отвърнах уморено и се облегнах назад. Чувствах се изтощена до смърт. Дори не обмислих възможността да отида на тренировката по крав мага в осем. — Какво не бих дала да взема един бърз душ и да си легна.

— Аз имам още някои неща, които трябва да довърша.

— Няма проблем — прозях се аз. — Защо не си починем тази вечер и да се видим утре сутринта?

Предложението ми беше посрещнато с дълбоко мълчание, но атмосферата между нас се зареди с такова напрежение, че бях принудена да вдигна глава и да го погледна. Седеше, вперил поглед в мен със силно стиснати устни.

— Опитваш се да ме отрежеш.

— Не. Аз…

— Точно това правиш! Вече издаде присъдата си и сега искаш да се отървеш от мен.

— Изморена съм до смърт, Гидиън. Не мога да понеса никакви глупости повече. Имам нужда от сън и…

— Аз имам нужда от теб — отсече той. — Какво трябва да направя, за да ми повярваш?

— Не мисля, че си ми изневерил. Сега доволен ли си? Колкото и подозрително да изглежда всичко, не мога да повярвам, че би го направил. Просто тайните ти ми идват в повече. Влагам всичко от себе си в тази връзка, а ти…

— Мислиш, че аз не го правя? — Той се завъртя на седалката и подгъна крака си така, че да застане с лице към мен. — Никога в живота си не съм влагал толкова усилия в нещо, колкото в теб.

— Не трябва да го правиш заради мен. Трябва да го направиш заради себе си.

— Не ми излизай с тези глупости! Не би ми се налагало да уча как да имам връзка заради никой друг!

Изстенах тихо, облегнах глава на седалката и отново затворих очи.

— Нямам сили да се боря повече с теб, Гидиън. Искам мир и спокойствие поне за една нощ. Цял ден не се чувствам добре.

— Да не си болна?

Той се премести, подложи нежно ръка зад врата ми и притисна устни до челото ми.

— Не си топла. Как е стомахът ти?

Поех дълбоко въздух, почувствах уханието на кожата му. Изпитах огромно желание да заровя лице в извивката на врата му.

— Добре.

Изведнъж се сетих и изпъшках.

— Какво има? — Взе ме в скута си и ме притисна до себе си. — Какво ти е? Да отидем ли на лекар?

— Цикълът ми — прошепнах аз, защото не исках Ангъс да чуе. — Трябва да ми дойде всеки момент. Не знам защо не се сетих по-рано. Нищо чудно, че съм толкова уморена и раздразнителна. От хормоните е.

Той замря. Изчаках няколко секунди, след това вдигнах глава и се вгледах в лицето му. Сви тъжно устни и призна:

— Това е нещо ново за мен. Човек не се сблъсква с подобни неща при случайните сексуални контакти.

— Късметлия! Сега ще изпиташ всички неудобства, запазени за мъжете с постоянни приятелки и съпруги.

— Късметлия съм.

Гидиън отметна кичурите коса от слепоочието ми, оставяйки собствената си великолепна грива да пада около изваяните черти на лицето му.

— А ако късметът ми наистина проработи, утре ще се почувстваш по-добре и отново ще започнеш да ме харесваш.

О, господи! Сърцето ме болеше.

— Аз и сега те харесвам, Гидиън. Просто не харесвам това, че имаш тайни от мен. Това ще ни раздели.

— Няма да позволим да се случи — прошепна той и прокара пръст по веждите ми. — Довери ми се.

— Ти също трябва да ми имаш доверие.

Надвеси се над мен и нежно допря устни до моите.

— Знаеш ли какво, ангелче? — каза той едва чуто. — На никой друг не се доверявам толкова, колкото на теб.

Мушнах ръка под сакото му и го прегърнах, попивайки топлината на стройното му мускулесто тяло. Не можех да спра тревогата, че започвахме да се отдалечаваме един от друг.

Гидиън се възползва от момента и плъзна език в устата ми, докосвайки моя като с кадифе. Бавно, сякаш искаше да ме подмами. Потърсих по-плътен контакт, имах нужда от повече. Винаги исках повече. Мразех това, че като оставим физическата ни връзка, той ми даваше толкова малко от себе си.

Той изстена в устата ми и еротичният звук премина през цялото ми тяло. Наведе глава и впи плътните си устни в моите. Целувката ни стана по-дълбока, езиците ни се докосваха, дишането ни се ускори.

Ръката, с която беше обгърнал гърба ми, ме притегли по-близо. Другата му ръка се плъзна под блузата и топлата му длан докосна гърба ми. Пръстите му се раздвижиха, сякаш се опитваха да ме успокоят, докато целувката ни ставаше все по-необуздана. Огънах гръб под ласките му, имах нужда да усетя докосването му върху голата си кожа.

— Гидиън…

За първи път физическата ни близост не беше достатъчна, за да успокои отчаяния копнеж, който се надигаше в мен.

— Тихо — опита се да ме утеши той. — Тук съм. Никъде няма да ходя.

Затворих очи и зарових лице във врата му, питах се дали ще сме достатъчно упорити, за да останем заедно, дори ако се окаже, че е най-добре да се разделим.

4

Събудих се с вик, заглушен от потната длан, която затискаше устата ми. Бях притисната под огромна тежест, която не ми позволяваше да дишам. Усетих как друга ръка се вмъкна под нощницата ми и започна грубо да ме опипва. Обзе ме паника, започнах да се мятам в леглото и да ритам бясно.

„Не… Моля те, недей… Стига… Не го прави повече…“

Дишайки тежко като куче, Нейтън грубо разтвори краката ми. Онова твърдо нещо между краката му започна да се бута напосоки в мен, като се блъскаше във вътрешната страна на бедрото ми. Борех се, дробовете ми буквално горяха, но той беше толкова силен. Не можех да го отблъсна. Не можех да избягам.

„Престани! Махай се. Не ме докосвай. О, Господи… моля те, не прави това с мен… не ме наранявай.

Мамо!“

Ръката на Нейтън ме притисна и главата ми потъна във възглавницата. Колкото повече се борех, толкова повече се възбуждаше той. Шептеше отвратителни, мръсни думи в ухото ми, откри онова нежно място между краката ми и проникна в мен, пъшкайки. Замръзнах, ужасната болка ме стегна като в менгеме.

— Дааа… — ръмжеше той — харесва ти щом ти го вкарам… малка мръсница… харесва ти.

Не можех да дишам, гърдите ми се разтърсиха от ридание, ноздрите ми бяха затиснати от дланта му. Пред очите ми се появиха петна, дробовете ми горяха. Напрегнах се отново… нуждаех се от въздух… отчаяно се нуждаех.

— Ева! Събуди се!

Очите ми моментално се отвориха при тази команда. Отскубнах се от ръцете, които ме стискаха, освободих се. Започнах да пълзя, исках да се отърва от чаршафите, с които бяха омотани краката ми… прекатурих се.

Силният удар в пода ме събуди окончателно, от гърлото ми се изтръгна ужасен вик, пълен с болка и страх.

— Господи! Ева! По дяволите, не се наранявай!

Поех няколко дълбоки глътки въздух и с мъка запълзях към банята на четири крака. Гидиън ме вдигна и ме притисна до гърдите си.

— Ева.

— Лошо ми е — едва успях да кажа, притиснах устата си с длан, докато стомахът ми се надигаше.

— Държа те — каза той мрачно и ме понесе с бързи стъпки.

Занесе ме до тоалетната и вдигна седалката. Коленичи до мен и задържа косата ми, докато повръщах, топлата му длан се движеше нагоре-надолу по гърба ми.

— Шшш… ангелчето ми — шептеше той през цялото време. — Всичко е наред. В безопасност си.

Когато най-после стомахът ми се изпразни, пуснах водата в тоалетната и се опитах да се съсредоточа върху нещо различно от спомените в съня ми.

— Бебчо?

Извърнах глава и видях Кари, застанал на прага на банята, красивото му лице беше намръщено. Беше напълно облечен — в широки джинси и фланелка с копчета, което ме накара да осъзная, че и Гидиън е облечен. Когато се прибрахме в апартамента, той смени костюма с анцуг, но сега не беше с него, а с дънки и черна фланелка. Това напълно ме обърка, погледнах часовника си и видях, че минава дванайсет.

— Какво правите вие двамата?

— Точно се прибирах — отвърна Кари — и по пътя срещнах Крос, който идваше насам.

Погледнах Гидиън, който също като съквартиранта ми беше загрижен и намръщен.

— Навън ли беше?

Той ми помогна да стана.

— Казах ти, че имам да свърша някои неща.

„До полунощ?“

— Какви неща?

— Не е важно.

Измъкнах се от ръцете му и отидох до мивката, за да си измия зъбите. Още една тайна. Колко тайни криеше?

Кари застана до мен, погледите ни се срещнаха в огледалото.

— Много отдавна не си имала кошмари.

Погледнах в разтревожените му зелени очи, без да се опитвам да крия умората и изтощението си.

Той стисна рамото ми окуражително.

— Този уикенд ще си починем. Ще заредим батериите. И двамата имаме нужда от това. Ще се справиш ли тази вечер?

— Аз съм с нея — обади се Гидиън и се изправи от ръба на ваната, където беше седнал, за да си събуе ботушите.

— Това не означава, че аз няма да съм тук — заяви Кари и ме целуна бързо по слепоочието. — Викай, ако имаш нужда от мен.

Хвърли ми многозначителен поглед, преди да си тръгне. Знаех, че не му е приятно Гидиън да остава да спи при мен. Истината беше, че и аз имах известни резерви. Според мен тревогата, свързана с твърде реалистичните проблеми със съня на Гидиън, беше допринесла много за нестабилното емоционално състояние, в което се намирах. Както беше казал Кари, мъжът, когото обичах, беше бомба със закъснител, а аз споделях леглото си с него.

Изплакнах уста и върнах четката на мястото й.

— Трябва да си взема душ.

Бях се къпала, преди да си легна, но сега отново се чувствах мръсна. Кожата ми беше покрита със студена лепкава пот, а когато затворех очи, усещах по тялото си миризмата на Нейтън.

Гидиън пусна водата и започна да се съблича, гледката на прекрасното му мускулесто тяло бе достатъчна, за да прогони мрачните ми мисли. Мускулите му бяха стегнати и добре оформени, беше слаб и въпреки това — силен и елегантен.

Пуснах дрехите си на земята, влязох под горещия душ и изстенах. Той влезе в кабината след мен, отметна косата ми настрани и ме целуна по рамото.

— Как си?

— По-добре.

„Защото си до мен.“

Прегърна ме нежно през кръста и въздъхна леко.

— Аз… Господи, Ева! Нейтън ли сънуваше?

Поех дълбоко въздух.

— Може би някой ден ще си поговорим за сънищата…

Той рязко издиша и пръстите му конвулсивно стиснаха бедрото ми.

— Щом аз ще мълча и ти ще мълчиш, така ли?

— Да — промълвих аз. — Ще мълча.

Останахме така, заобиколени от пара и тайни, физически близо, но емоционално далеч. Чувствах се ужасно. Желанието да заплача беше толкова силно, че дори не се опитах да потисна сълзите. Беше хубаво да излея всичко навън. Цялото напрежение от отминалия ден изтече заедно със сълзите ми.

— Ангелче… — Гидиън се притисна до гърба ми, прегърна ме плътно през кръста, обгръщайки ме със закрилата на едрото си тяло. — Не плачи. Господи, не мога да го понеса! Кажи ми от какво имаш нужда, ангелче. Кажи ми какво да направя за теб.

— Измий ме — прошепнах аз. Облегнах се в тялото му в отчаян опит да намеря утеха в нежната власт на прегръдката му. Преплетох пръсти с неговите, притиснали стомаха ми. — Направи ме отново чиста.

— Ти си чиста. — Поех рязко въздух и поклатих глава. — Чуй ме добре, Ева. Никой не може да те докосне — изсъска той яростно. — Никой няма да се доближи до теб. Никога повече. — Стиснах пръстите му по-силно. — Първо ще трябва да премине през мен. А това никога няма да се случи.

Болката, сграбчила гърлото ми, не ми позволяваше да говоря. Мисълта Гидиън да се изправи срещу кошмара ми… да види мъжа, който ми бе причинил всички онези неща… още по-силно заплете възела, стегнал стомаха ми през целия ден.

Гидиън се протегна за шампоана и аз затворих очи, изтласквайки всичко. Всичко, освен мъжа, който в този момент бе фокусиран единствено и само върху мен.

Стоях без дъх и чаках допира на вълшебните му пръсти. Когато ги почувствах, протегнах ръце напред и се подпрях на стената, за да запазя равновесие. Залепила длани на студените плочки, усетих допира му в корените на косата си и тихо изстенах.

— Добре ли е така? — попита той, гласът му беше нисък и дрезгав.

— Прекрасно.

Отдадох се на блаженството и не мислех за нищо, докато той изми косата ми с шампоан и нанесе балсама, леко потреперих, когато взе гребена и започна да разресва мокрите кичури. Изпитах разочарование, когато спря, и сигурно съм издала някакъв звук на недоволство, защото той се наведе и обещаващо прошепна:

— Изобщо не съм приключил.

Усетих миризмата на душ гела си и…

— Гидиън!

Извих се като дъга в насапунисаните му ръце. Възглавничките на палците му се впиха в раменете ми и започнаха да ги разтриват с достатъчно сила, но без да е грубо. След това ръцете му се спуснаха надолу по гърба ми… по дупето… по краката…

— Ще падна — изрекох едва, замаяна от удоволствие.

— Ще те хвана, ангелче. Винаги ще те хващам.

Болката и унижението от спомените изчезнаха, отмити от безкористното уважение и търпение, с които Гидиън се погрижи за мен. Допирът на пръстите му ми помогна да се отърва от кошмара много повече от сапуна и водата. Обърнах се и видях, че е клекнал пред мен, ръцете му се спускаха по прасците ми, а мускулите на тялото му потрепваха в стегната маса. Хванах брадичката му в ръка и повдигнах нагоре главата му.

— Можеш да си толкова добър за мен, Гидиън — казах нежно. — Не знам как съм могла да го забравя. Дори за минута.

Гърдите му рязко се повдигнаха от поетия въздух. Ръцете му се плъзнаха нагоре по бедрата ми и той отново се изправи. Устните му нежно докоснаха моите. Направи го съвсем леко.

— Знам, че днес беше ужасно скапан ден. По дяволите… цялата седмица беше такава. И на мен ми беше трудно.

— Знам — отвърнах аз и притиснах буза до сърцето му.

Беше толкова стабилен и силен. Чувствах се добре в прегръдките му.

Членът му вече бе набъбнал между нас, но стана още по-твърд, когато се притиснах в него.

— Ева… — започна той и прочисти гърлото си. — Нека довърша, ангелче.

Гризнах леко брадичката му, протегнах се и стиснах прекрасния му задник, като го придърпах по-близо до себе си.

— Защо вместо това не започнем отначало?

— Нямах такива намерения.

Като че ли намеренията можеха да са различни, когато и двамата бяхме голи и ръцете ни се движеха по тялото на другия. Обикновено беше достатъчно Гидиън да сложи ръка в основата на гърба ми, докато вървим един до друг, за да се възбудя така, сякаш е сложил ръка между краката ми.

— Ами… май е време да преосмислиш ситуацията, шампионе.

Гидиън вдигна ръце, обхвана врата ми и палците му повдигнаха брадичката ми нагоре. Намръщеното му изражение го издаде и преди да успее да ми каже защо не е добра идея да правим любов в този момент, аз избързах и хванах члена му в ръка.

Той изстена, бедрата му започнаха да се извиват.

— Ева…

— Срамота е да не се възползваме от това.

— Не мога да си позволя да прецакам нещата с теб — каза той, а очите му бяха тъмни като сапфири. — Ще се побъркам, ако изпаднеш в паника, докато те докосвам.

— Гидиън, моля те.

— Аз ще кажа кога. — Тонът му не търпеше възражение.

Ръката ми моментално се отдели от него.

Той се отдръпна от мен и стисна члена си.

Раздвижих се неспокойно, вниманието ми беше приковано от ловкото движение на ръката му, от дългите и елегантни пръсти. Разстоянието между нас се увеличи и започнах да усещам неспокойно трепкане. Тялото ми реагираше на раздялата с неговото. Топлината, която допирът му бе възбудил в мен, се превърна в бавен пламък, като че ли огънят, стъкнат от него, изведнъж се е разпалил.

— Харесва ли ти това, което виждаш? — измърка той и започна да се самозадоволява.

Изненадана, че ми се присмива, след като беше отказал секс с мен, вдигнах глава… и дъхът ми спря.

В Гидиън също тлееше огън. Не можех да се сетя за други думи, с които да го опиша. Гледаше ме изпод натежалите си клепки, сякаш искаше да ме изяде цялата. Върхът на езика му бавно се плъзна по очертанията на устата му, като че ли опитваше вкуса ми. След това захапа плътната си долна устна и мога да се закълна, че го усетих между краката си. Познавах този поглед толкова добре… знаех какво идва след него… знаех на какво е способен, когато ме желае толкова отчаяно.

Този поглед крещеше СЕКС. Жесток, дълбок, безкраен, умопомрачителен секс. Той стоеше в другия край на душкабината, разкрачил широко крака, а мускулите на тялото му ритмично се движеха, докато галеше прекрасния си пенис с дълги, бавни движения.

Никога през живота си не бях виждала толкова откровено сексуална и подчертано мъжествена гледка.

— О, господи! — въздъхнах аз, вперила поглед в него. — Толкова си секси!

Блясъкът в очите му ми подсказваше, че много добре знае какво въздействие има върху мен. Свободната му ръка се плъзна нагоре по мускулестия корем и към широките гърди и ме накара да потреперя от ревност.

— Можеш ли да свършиш, докато ме гледаш?

Изведнъж ми стана ясно. Страхуваше се да ме докосне интимно толкова скоро след кошмара, страхуваше се какво можеше да се случи, ако предизвика болезнен спомен. Но беше готов да направи това шоу за мен, да ме вдъхнови, така че и аз да започна да се докосвам. Вълната от чувства, която ме заля в този момент, беше разрушителна. Благодарност и обич, нежност и копнеж.

— Обичам те, Гидиън.

Той рязко затвори очи, като че ли му беше трудно да понесе думите. Когато ги отвори, силата на волята му ме накара да потръпна от желание.

— Покажи ми.

Дланта му обхвана широката главичка на члена му. Стисна го и по лицето му в миг пробяга червенина, която ме накара да притисна силно бедрата си едно в друго. Палецът му притисна плоското зърно на гърдата му. Веднъж. Още веднъж. Изпъшка дрезгаво от удоволствие и устата ми се напълни със слюнка.

Водата, която се стичаше по гърба ми, и надигналата се завеса от пара между нас правеха гледката още по-възбуждаща. Ръката му започна да се движи по-бързо, плъзгайки се ритмично нагоре-надолу. Членът му беше толкова дълъг и плътен. Изключително мъжествен.

Повече не можех да издържа на напрежението в зърната на гърдите си, обхванах ги с ръце и стиснах.

— Точно така, ангелче. Покажи ми какво те карам да изпитваш.

За момент се поколебах дали мога да го направя. Не беше чак толкова отдавна времето, когато се чувствах ужасно неудобно просто да говоря за вибратора си лице в лице с Гидиън.

— Погледни ме, Ева. — Взе тестисите си в една ръка и члена си в другата. Безсрамно. И толкова възбуждащо. — Не искам да свърша без теб. Искам да си с мен.

Исках и аз да му въздействам толкова възбуждащо, колкото той на мен. Исках и той да изпита същата болка и копнеж. Исках моето тяло, моето желание, да се запечата в съзнанието му така, както неговият образ щеше да се запечата в моето.

Вперих поглед в него и плъзнах ръце по тялото си. Наблюдавах движенията му… исках да чуя кога ще затаи дъх… исках да доловя какво точно го подлудява.

Беше така интимно, както когато проникваше в мен, може би дори по-интимно, защото бяхме напълно оголени и изложени на показ. Изцяло открити. Удоволствието на единия се отразяваше в другия.

Дрезгавият му секси глас ми шепнеше какво да направя: „Започни да подръпваш зърната си, ангелче… Докосни се. Овлажни ли се? Вкарай два пръста в себе си… Усещаш ли колко си тясна? Горещо, тясно и кадифено късче от рая за пишката ми… Толкова си прекрасна… Толкова секси. Така съм се надървил, че боли… Виждаш ли какво правиш с мен? Заради теб ще свърша толкова мощно“.

— Гидиън — едва прошепнах аз, пръстите ми масажираха клитора ми с бързи движения, бедрата ми се движеха при всяко докосване.

— С теб съм — каза той дрезгаво, докато ръката му се плъзгаше нагоре-надолу с брутална сила, водейки го нагоре към оргазма.

При първия спазъм извиках, а краката ми се разтрепериха. Подпрях длан на стъклената стена, за да не загубя равновесие, от оргазма мускулите ми бяха омекнали. В същия момент Гидиън се озова до мен, стисна бедрата ми със собственическа сила и ненаситност, а пръстите му се свиха от страстна възбуда.

— Ева! — изръмжа той, когато първата плътна струя сперма се блъсна в корема ми. — Да!

Наведе се над мен и зъбите му се впиха в нежното място между рамото и врата ми, безмълвно доказателство за първичността на удоволствието, което беше изживял. Стоновете му завибрираха в тялото ми, докато се изпразваше мощно върху мен.

* * *

Беше малко преди шест сутринта, когато се измъкнах от стаята. Бях будна от известно време, в което наблюдавах как Гидиън спи. Това беше рядко удоволствие, тъй като почти никога не успявах да се събудя първа. Сега можех да стоя, вперила поглед в него, без да се притеснявам, че това ще го накара да се чувства неудобно.

Тръгнах по коридора и влязох в огромното отворено пространство, което помещаваше хола ни. Беше доста странно, че двамата с Кари живеехме в Горен Уест Сайд, и то в апартамент, достатъчно голям да побере цяло семейство, но отдавна се бях научила, че не трябва да споря с майка ми и нейния съпруг, когато става дума за сигурността ми. По никакъв начин нямаше да се съгласят да живея в друг квартал или в сграда без портиер и пропускателен режим, но пък съдействието ми по отношение на жилището можеше да ги направи по-отстъпчиви по други теми.

Бях в кухнята и чаках кафето да стане, когато Кари влезе. Изглеждаше невероятно в сивия си анцуг на университета Сан Диего, разрошената от съня кестенява коса и еднодневната брада по квадратната челюст.

— Добро утро, бебчо! — измърмори той и ме целуна по слепоочието, докато минаваше край мен.

— Станал си рано.

— Ти ли го казваш?

Извади две чаши от шкафа и обезмаслена сметана от хладилника. Донесе ги при мен и ме огледа внимателно.

— Как си?

— Добре съм. Наистина — настоях аз, когато той ме погледна с недоверие. — Гидиън се погрижи за мен.

— Добре, но надали това е толкова прекрасно, ако самият той е причина за стреса, заради който отново сънуваш кошмари.

Напълних чашите, добавих захар в моята и сметана и в двете. Докато правех това, му разказах за Корин и вечерята в „Уолдорф“, както и за скандала, който имах с Гидиън, след като я бях видяла пред „Кросфайър“.

Кари стоеше облегнат на барплота с кръстосани в глезените крака и гърди, подпрени на ръката му. Отпиваше бавно от кафето си.

— Значи не ти даде никакви обяснения?

Поклатих глава, мълчанието на Гидиън ме смазваше.

— Ами ти? Какво става с теб?

— Опитваш се да смениш темата ли?

— Какво друго да кажа? Знам само едната страна на историята.

— Някога замисляла ли си се, че може вечно да има тайни от теб?

Намръщих се и оставих чашата си.

— Какво искаш да кажеш?

— Искам да кажа, че той е на двайсет и осем години, син е на самоубил се кредитен мошеник и съвсем случайно притежава огромна част от Манхатън — заяви Кари и вдигна вежда, сякаш ме предизвикваше. — Само си помисли! Възможно ли е между всички тези факти да няма никаква връзка?

Забих поглед в чашата си и отпих, но не признах, че вече поне няколко пъти се бях питала същото. Богатството, което Гидиън притежаваше, беше изумително, особено като се има предвид възрастта му.

— Не мога да си представя Гидиън да мами някакви случайни хора. Не и при положение че е много по-голямо предизвикателство да постигне всичко по законния начин.

— С всички тайни, които крие, можеш ли да си сигурна, че го познаваш достатъчно добре, за да направиш подобна оценка?

Помислих си за мъжа, с когото бях прекарала нощта, и почувствах облекчение, защото бях напълно сигурна в отговора, поне за момента.

— Да.

— Добре, тогава — Кари сви рамене. — Вчера говорих с доктор Травис.

При споменаването на нашия терапевт от Сан Диего мисълта ми веднага се отклони в друга посока.

— Така ли?

— Да. Онази вечер наистина яко оплесках нещата.

По притеснения начин, с който отметна кичурите от лицето си, разбрах, че има предвид оргията, която бях заварила вкъщи.

— Крос счупи носа на Иън и му разцепи устната — каза той, извиквайки в мен яростната реакция на Гидиън към… приятеля на Кари и неговото грубо предложение да се присъединя към тях. — Вчера видях Иън. Изглежда така, сякаш някой го е блъснал с тухла в лицето. Искаше да знае кой го е подредил, за да може да повдигне обвинение.

— О, не! — Имах чувството, че нещо притисна гърдите ми. — По дяволите!

— Знам. Милиардер плюс съдебен иск е равно на купища пари. Какво, по дяволите, си мислих, че правя? — Кари затвори очи и ги разтърка. — Казах му, че не знам с кого си била онази вечер, че си го забърсала някъде и си го довела вкъщи. Крос го нападна толкова внезапно, че Иън въобще не успя да го види.

— Но двете момичета, които бяха с теб, добре огледаха Гидиън — заявих аз мрачно.

— Те изхвърчаха през тази врата — Кари посочи холната врата, като че ли тя все още се тресеше след затръшването — като прилепи от ада. Не дойдоха с нас до спешното и никой от двама ни не знае кои изобщо бяха. Всичко ще е наред, ако Иън не ги срещне някъде случайно.

Потърках с ръка стомаха си, отново обхваната от тревога.

— Ще се опитам да държа нещата под контрол — увери ме той. — Всичко, което се случи през онази нощ, беше предупредителен сигнал и след като го обсъдих с терапевта, започнах да осъзнавам нещата. След това отидох да видя Трей. Да му се извиня.

Стана ми тъжно, когато чух името на Трей. Надявах се, че зараждащата се връзка между Кари и студента по ветеринарна медицина ще потръгне, но Кари вече беше успял да я разруши. Както обикновено.

— Как мина?

Той отново сви рамене, но този път с очевидно неудобство.

— Онази нощ го нараних, защото се държах като идиот. А вчера отново го нараних, като се опитвах да оправя нещата.

— Скъсахте ли? — Протегнах ръка и стиснах неговата, когато ми я подаде.

— Нещата сериозно охладняха. Някъде до точка на замръзване. Той иска да съм гей, а аз не съм.

Заболя ме, когато чух, че още някой иска Кари да е различен от това, което е. При него винаги се получаваше така. Не можех да си обясня защо. За мен той беше прекрасен точно когато е себе си.

— Толкова съжалявам, Кари.

— Аз също, той е страхотен човек. Просто в момента не съм готов за стреса и всичките изисквания на подобна сложна връзка. Работя много. И положението ми не е достатъчно стабилно, за да мога да издържа психически на напрежението — каза той и стисна устни. — Може би не е зле и ти да се замислиш за това. Преместихме се тук съвсем скоро. И двамата все още свикваме с обстановката.

Кимнах. Много добре разбирах какво има предвид и като цяло бях съгласна с него, но бях твърдо решена да изградя здрава връзка с Гидиън.

— Говори ли и с Татяна?

— Не е необходимо. — Той прокара палец по кокалчетата на ръката ми и след това я пусна. — Тя е лесна.

Изсумтях и отпих голяма глътка от полуизстиналото си кафе.

— Не само в този смисъл на думата — смъмри ме той и ми се усмихна палаво. — Искам да кажа, че не очаква нищо и няма никакви претенции към мен. За нея всичко е наред, стига да използвам презервативи и да я накарам да свърши поне толкова пъти, колкото свършвам аз. Чувствам се добре с нея, и то не само защото прави перфектни свирки. Приятно е да си с някого, който иска единствено да се забавлява и не те притиска по никакъв начин.

— Гидиън ме познава. Разбира ме и се опитва да ми помогне да се справя с проблемите си. И той полага усилия във връзката ни, Кари. И на него не му е лесно.

— Мислиш ли, че Крос е изчукал бившата си в обедната почивка?

— Не.

— Сигурна ли си?

Поех дълбоко въздух, отпих глътка кафе, за да ми даде сили, и признах:

— Почти. Мисля, че в момента аз съм единствената в живота му. Правим страхотен секс, разбираш ли? Но Корин го държи по някакъв начин. Гидиън казва, че изпитва чувство на вина, но това не обяснява увлечението му по брюнетки.

— Но обяснява защо си си изпуснала нервите и си го ударила. Това, че тя се върти около него, те вбесява. А той пак не иска да ти каже какво става. Мислиш ли, че подобни отношения са нормални?

Не бяха. Знаех го. И мразех този факт.

— Снощи ходихме при доктор Питърсън.

Кари вдигна вежди.

— Как мина?

— Не ни каза, че трябва да бягаме един от друг колкото ни държат краката.

— А ако ви каже нещо подобно? Ще го послушаш ли?

— Този път няма да бягам, ако нещата загрубеят. Говоря съвсем сериозно, Кари. — Вперих поглед в него. — Ако избягам при първата вълна от неприятности, ще излезе, че не съм постигнала нищо.

— Крос не е вълна, а истинско цунами, бебчо.

Засмях се, без да искам. Кари можеше да ме накара да се разсмея дори когато плачех.

— Честно казано, ако не успея да накарам връзката ми с Гидиън да проработи, се съмнявам, че изобщо бих могла да имам връзка с някого.

— В момента говори ниското ти самочувствие.

— Той знае какъв товар нося.

— Добре.

Погледнах го учудено.

— Добре?

„Предаде се твърде лесно.“

— Не съм напълно убеден, но ще приема нещата — заяви той и грабна ръката ми. — Хайде, ела да ти оправим косата.

Усмихнах му се благодарно.

— Ти си върхът.

Той леко удари дупе в моето.

— И няма да те оставя да го забравиш.

5

— За смъртоносен капан — заяви Кари, — този е доста баровски.

Поклатих глава и се отправих към кабината в частния самолет на Гидиън.

— Няма да умреш. Пътуването със самолет е много по-безопасно от пътуването с кола.

— Не смяташ ли, че самолетните компании са платили доста пари, за да разпространяват подобни статистики?

Спрях, за да го шляпна леко по рамото през смях, и обгърнах с поглед изключително луксозния интериор. Определено правеше впечатление. През живота си бях виждала и други частни самолети, но както обикновено Гидиън беше стигнал до ниво, което малко хора изобщо можеха да си позволят.

Кабината беше просторна, с широка пътека в средата. Беше обзаведена в неутрални цветове и акценти в шоколадовокафяво и леденосиньо. В лявата част бяха подредени дълбоки въртящи се седалки с масички пред тях, а вдясно беше поставен огромен диван, разделен на отделни места за сядане. До всяка седалка имаше самостоятелна конзола с всякакви електронни забавления. Знаех, че в задната част на самолета има спалня и една или две луксозно обзаведени бани.

Стюардът взе саковете и ни направи знак да седнем на две от седалките, пред които имаше маса.

— Господин Крос ще бъде тук до десет минути — каза той. — Мога ли да ви предложа нещо за пиене?

— За мен вода, моля — отвърнах аз и погледнах часовника си, минаваше седем и половина.

— Едно блъди мери — поръча Кари, — ако имате.

Стюардът се усмихна.

— Имаме всичко.

Кари улови погледа ми.

— Какво? Не съм вечерял. Доматеният сок ще ме засити, докато дойде време за вечеря, а алкохолът ще помогне на хапчето против повръщане да подейства по-бързо.

— Нищо не съм казала — възразих аз.

Обърнах се към прозореца и се загледах в нощното небе. Както обикновено мислите ми се насочиха към Гидиън. Беше мълчалив през целия ден, още от момента, в който се събуди. Отидохме на работа в пълно мълчание, а когато работният ден свърши в пет, се обади само за да каже, че Ангъс ще ме закара до вкъщи сама и после ще ни вземе с Кари и ще ни остави на летището, където ще се срещнем.

Все пак реших да се прибера пеша, тъй като предишната вечер не бях ходила на фитнес, а нямаше да имам време за тренировка преди полета. Ангъс ме предупреди, че на Гидиън няма да му е никак приятно, ако откажа да се кача в колата, въпреки че се опитах да бъда много любезна и наистина имах причина за този си избор. Реших, че Ангъс все още мисли, че му се сърдя заради Корин, което донякъде си беше вярно. Със съжаление трябваше да призная, че някъде дълбоко в себе си се надявах да се чувства зле. По-голямата част от мен обаче се възмущаваше, че съм толкова дребнава.

Докато вървях през Сентръл парк, следвайки една от алеите между високите дървета, взех твърдо решение, че няма да позволя на нито един мъж да ме засегне. Дори и на Гидиън. Нямаше да позволя на проблемите с него да ми попречат да прекарам добре в Лас Вегас с най-добрия ми приятел.

По средата на пътя спрях, обърнах се и се загледах в мезонета на Гидиън, който се издигаше високо над Пето авеню. Питах се дали в момента е там, дали си събира багажа и прави планове как да прекара уикенда без мен. Или може би все още е на работа и довършва неотложните задачи за седмицата.

— Охо!… — изчурулика Кари, когато стюардът се върна с питиетата ни. — Пак доби онова изражение.

— Какво изражение?

— Яростно и агресивно — отвърна той и чукна високата си тънка чаша в чашата ми за вода. — Искаш ли да поговорим?

Точно щях да му отговоря, когато Гидиън влезе в самолета. Изглеждаше мрачен, в едната си ръка държеше куфарче за документи, а в другата сак. Подаде сака на стюарда, след това мина покрай нас с Кари, кимна му бегло и прокара върха на пръстите си по бузата ми, изпращайки вълна от електричество през цялото ми тяло. После изчезна в кабината в задната част на самолета и затвори вратата.

Намръщих се.

— Пак е в лошо настроение.

— Но е толкова секси. Как само изглежда в този костюм.

Обикновено костюмът определяше как изглежда един мъж. Но това, в което Гидиън превръщаше всеки костюм, би трябвало да се забрани със закон.

— Не споменавай външния му вид — измърморих аз.

— Направи му свирка. Със сигурност ще му оправи настроението.

— Говориш като мъж.

— Ти нещо друго ли очакваш?

Кари взе изпотената стъклена бутилка с водата, която не бях наляла в кристалната си чаша.

— Виж това.

Показа ми етикета, на който пишеше: „Крос тауърс & казино“.

— Ето това вече е гъзария.

Свих сърдито устни.

— Това е за китовете.

— Какво?

— Големите играчи в казината. Комарджии, на които не им мигва окото да заложат сто хиляди на една-единствена карта. Има много екстри, с които ги привличат — храна, хотелски стаи, безплатни пътувания. Вторият съпруг на майка ми беше такъв. Това беше една от причините, заради които го изостави.

Кари поклати глава.

— Боже, какви неща знаеш. Значи този самолет принадлежи на компанията?

— Това е един от петте самолета на компанията — поясни стюардът, който се появи с табла, отрупана със сирена и плодове.

— Божичко — измърмори Кари. — Това си е цяла флотилия.

Наблюдавах го как извади лекарството против повръщане от джоба си и преглътна едно от хапчетата с водката с доматен сок.

— Искаш ли? — попита той и посочи опаковката на масата.

— Не, благодаря.

— Ще се заемеш ли с господин Секси Сърдитко?

— Не съм сигурна. Може би ще си извадя електронния четец и ще почета.

Трийсет минути по-късно Кари вече леко похъркваше, опънал седалката си назад и нахлупил слушалки на ушите си. Наблюдавах го известно време, щастлива, че изглежда толкова отпуснат и безгрижен, дори линиите около устата му се бяха отпуснали в съня.

След това станах и отидох в кабината, където Гидиън се бе затворил. Поколебах се дали да почукам, но реших да не го правя. Опитваше се да ме държи встрани от всичко и реших, че този път няма да му дам възможност да го направи.

Вдигна поглед, когато влязох, но по лицето му не се изписа изненада от внезапното нахлуване. Седеше на бюрото и слушаше какво му говори жената от екрана през сателитната видеовръзка. Беше оставил сакото си на облегалката на стола и бе разхлабил възела на вратовръзката. След първия бегъл поглед, който ми хвърли, се съсредоточи отново върху разговора.

Започнах да се събличам.

Първо свалих потника си, след това сандалите и джинсите. Жената продължи да говори, чух думите „безпокойство“ и „несъответствия“, но очите на Гидиън вече бяха вперени в мен — горещи и ненаситни.

— Ще поговорим за това утре сутрин, Алисън — прекъсна я той, натисна едно копче на клавиатурата и екранът угасна.

Точно в този момент сутиенът ми падна върху главата му.

— Аз страдам от предменструален синдром — заявих аз, — а ти си този, който непрекъснато си мени настроенията.

Той сложи сутиена в скута си, облегна се назад, постави ръце върху страничните облегалки на стола и сплете пръсти.

— И ти ми правиш стриптийз, за да ми оправиш настроението?

— Ха! Мъжете са толкова предсказуеми. Кари предложи да ти направя свирка, за да се почувстваш щастлив. О, не… не бързай да се радваш. Няма да стане.

Пъхнах палци в ластика на бикините си и започнах да се полюлявам на пети. Трябваше да му се признае — заслужаваше похвала за това, че погледът му беше впит в очите, а не в гърдите ми.

— Мисля, че си ми задължен, шампионе. И то много. Бях изключително толерантна, като се вземат предвид последните събития, не смяташ ли? — Той вдигна учудено вежди. А аз продължих: — Искам да кажа, че ми е много интересно как ще реагираш ти, ако дойдеш у нас и завариш бившето ми гадже да си тръгва, като си загащва ризата. А след това се качиш горе и видиш, че целият диван е разхвърлян, а аз току-що излизам от банята.

Гидиън стисна зъби:

— Нито аз, нито ти бихме искали да знаем как ще реагирам.

— Значи и двамата сме съгласни, че се държах дяволски страхотно при така създадените обстоятелства — заявих и скръстих ръце, съзнавайки прекрасно, че така подчертавам атрибутите, които той обожава. — Беше съвсем ясен, когато обясняваше как би ме наказал. Сега е време да уточним как ще ме наградиш?

— Аз ли трябва да избера? — попита той с премрежен поглед.

— Не — усмихнах се аз.

Остави сутиена ми върху клавиатурата и бавно и грациозно се надигна от стола.

— Тогава ти си избери награда, ангелче. Кажи какво искаш?

— Като за начало искам да престанеш да се цупиш.

— Да се цупя? — учуди се той и се опита да потисне усмивката си. — Ами… Тази сутрин се събудих без теб, а и в следващите две сутрини ще е същото.

Отпуснах ръце, приближих до него и поставих дланите си върху широките му гърди.

— Наистина ли това е причината?

— Ева… — Притежаваше такава огромна физическа сила и въпреки това ме докосваше с такова страхопочитание. Наведох глава, знаех, че нещо в гласа ми ме е издало. Беше толкова проницателен. Гидиън хвана брадичката ми в ръка, повдигна главата ми назад и ме погледна изпитателно. — Кажи ми какво има.

— Имам чувството, че се отдръпваш от мен.

Ниският гърлен звук, който издаде, изпълни пространството между нас.

— Имам много неща на главата си. Но това не означава, че не си мисля за теб.

— Чувствам го, Гидиън. Усещам, че между нас има дистанция, каквото преди не съществуваше.

Ръцете му се плъзнаха по врата ми и го обвиха.

— Няма никаква дистанция. Стиснала си ме за гърлото, Ева. — Пръстите му леко притиснаха. — Усещаш ли това?

Изведнъж ми стана трудно да дишам. Адреналинът ускори пулса ми — физическа реакция на страха, който се коренеше в самата мен, а не в Гидиън, за когото бях абсолютно сигурна, че никога няма да ме нарани или да ме изложи на опасност.

— Понякога — каза той с дрезгав глас, впил изгарящ поглед в мен, — едва си поемам въздух.

Сигурно щях да се отскубна, ако не бяха очите му, в които се виждаше такава буря и копнеж.

Караше ме да изпитвам същото безсилие, същото усещане, че всеки мой дъх зависи от някой друг.

Ето защо, вместо да бягам, направих обратното. Отпуснах глава назад и се предадох изцяло. В този миг пипалата на страха изведнъж се отдръпнаха. Оказваше се, че Гидиън е прав — наистина изпитвах желание да му предам контрола. Това ме караше да се чувствам спокойна, задоволяваше някаква дълбока нужда в мен, която досега не бях осъзнавала, че изпитвам.

Настъпи дълго мълчание, накъсвано само от неговото дишане. Усещах, че се бори със силни емоции, и се питах какви са. Какво би могло да буди подобни противоречия?

Той въздъхна дълбоко, освобождавайки напрежението.

— От какво имаш нужда, Ева?

— От теб. Във въздуха.

Ръцете му се плъзнаха по раменете ми и леко ги стиснаха, след това продължиха надолу. Пръстите му се преплетоха с моите и челата ни се допряха.

— Някой ден ще трябва да ми обясниш връзката между теб, секса и превозните средства.

— Ще те имам навсякъде, където успея да те получа — заявих аз, повтаряйки с леки изменения изречението, което ми беше казал преди време. — А и сигурно ще мога да го направя отново едва следващия уикенд заради цикъла ми.

— По дяволите!

— Сега разбираш ли какво имам предвид?

Той взе сакото си, загърна ме в него и ме изведе от кабината.

* * *

— О, господи!

Ръцете ми рязко стиснаха чаршафа, а гърбът ми се изви като дъга, когато Гидиън притисна таза ми към леглото и прокара език по клитора ми. Кожата ми беше покрита със ситни капчици пот, погледът ми беше замъглен, цялото ми същество бе изпънато до скъсване в очакване на оргазма. Пулсът ми бясно препускаше в унисон с непрестанното ръмжене на моторите на самолета.

Вече бях свършила два пъти — благодарение и на гледката на тъмната коса между краката ми, и на умелите движения на езика му. Бикините ми бяха съсипани, буквално разкъсани от силните му ръце, а той все още беше напълно облечен.

— Готова съм. — Зарових ръце в косата му, усещайки потта в корените й. Това беше цената, която плащаше за въздържанието. Винаги беше много внимателен с мен, винаги отделяше време да се увери, че съм овлажнена и подготвена, преди да ме изпълни с огромния си член.

— Аз ще преценя кога си готова.

— Искам да те усетя вътре…

Изведнъж самолетът се разтресе и потъна надолу, а аз останах в безтегловност. Чувствах само устните на Гидиън, които ме смучеха.

— Гидиън!

Преминах през конвулсиите на следващия оргазъм, а тялото ми болезнено се гърчеше от нуждата да усетя члена му в себе си. Кръвта блъскаше в ушите ми, чух някакъв глас, който съобщи нещо по радиоуредбата, но не разбрах какво точно каза.

— В момента си толкова чувствителна. — Гидиън повдигна глава и облиза устните си. — Свършваш като луда.

— Щях да свърша още по-силно, ако беше вътре — едва успях да промълвя.

— Ще го имам предвид.

— Няма значение, ако сега ме заболи леко — опитах да го убедя. — Ще имам няколко дни да се възстановя.

Нещо в погледа му проблесна. Той се надигна.

— Не, Ева.

Грубият му глас ме извади от следоргазменото замайване. Повдигнах се на лакти и започнах да го наблюдавам, докато се съблича с бързи, елегантни движения.

— Изборът е мой — напомних му аз.

Той бързо свали жилетката, връзката и ръкавелите си.

— Наистина ли искаш да играеш с тази карта, ангелче? — Гласът му беше твърде равен и безизразен.

— Щом се налага.

— Ще е необходимо доста повече от това, за да те нараня съзнателно.

Ризата и панталоните му бавно се свлякоха на земята. Стриптийзът, който правеше, беше доста по-предизвикателен от моя.

— За нас болката и удоволствието са две взаимно изключващи се неща.

— Нямах предвид…

— Знам какво имаш предвид.

Той свали боксерките си и се изправи, коленичи на леглото и започна да се промъква към мен като пантера, която дебне плячката си.

— Изпитваш болезнена нужда да го усетиш вътре. Затова си готова да кажеш всичко, за да го получиш.

— Така е.

Надвеси се над мен, косата му се спускаше около лицето му като тъмна завеса, едрото му тяло хвърляше сянка върху моето. Изви глава и бавно проследи очертанията на устните ми с върха на езика си.

— Копнееш за него. Чувстваш се празна без него.

— Да, по дяволите!

Сграбчих бедрата му и се надигнах нагоре, исках да усетя тялото му върху своето. Когато правехме любов, се чувствах възможно най-близо до него, а сега имах нужда от тази близост. Трябваше да съм сигурна, че всичко между нас е наред, преди да прекараме уикенда разделени.

Той се настани между краката ми, възбуденият му пенис лежеше твърд и топъл между устните на вулвата ми.

— Знам, че усещаш лека болка, когато го вкарам докрай, но не мога да направя нищо. Долу си стегната и малка и те изпълвам изцяло. Понякога губя контрол и ставам по-груб. По този въпрос също не мога да направя нищо. Но никога не ме карай да те нараня съзнателно. Не мога.

— Желая те — изпъшках аз и започнах безсрамно да се търкам в горещото тяло на члена му.

— Още не.

Той започна да движи бедрата си, за да може главичката на пениса му да открие отвора ми. Започна лекичко да се притиска в мен, раздели устните ми, разтвори ме и след това вкара само върха на главичката си в мен. Започнах да се гърча, тялото ми отказваше да го поеме.

— Все още не си готова.

— Чукай ме. Господи… просто ме чукай!

Протегна ръка и притисна бедрото ми, спирайки отчаяните опити да се надигна и да поема по-голяма част от члена му.

— Набъбнала си.

Опитах се да се измъкна от ръцете му. Впих нокти в мускулестия му задник и започнах да го дърпам. Изобщо не ме интересуваше, че може да ме нарани. Чувствах, че ще полудея, ако не го усетя в себе си.

— Дай ми го.

Ръката на Гидиън се промъкна в косата ми и я стисна така, че не ми даде да мърдам.

— Погледни ме.

— Гидиън.

— Погледни ме.

Замрях, когато чух заповедническия му тон. Вперих поглед в него, отчаянието бавно ме напусна, когато видях промяната в красивото му лице.

Чертите му се стегнаха сякаш от внезапна болка. Веждите му се сключиха намръщено. Въздъхна и разтвори устни, гърдите му започнаха да се надигат, като че ли му беше трудно да диша. В челюстта му заигра внезапен тик, мъжествените мускули започнаха да се обтягат. Кожата му стана гореща, изгаряше. Но това, което буквално ме хипнотизираше, бяха пронизващите му сини очи и уязвимостта, която премина през тях като дим.

Пулсът ми се ускори в отговор на промяната в него. Матракът се разтресе, когато той заби стъпалата си в леглото, тялото му се стегна…

— Ева.

Изви се и започна да свършва, изпращайки горещи струи сперма в тялото ми. Гърленият му стон отекна в мен, а членът му потъна в потока от семенна течност и влезе в мен докрай.

— Оооо… Господи!

През цялото време не откъсваше поглед от мен, показваше ми лицето си, което обикновено оставаше скрито в извивката на врата ми. Разбрах какво иска да видя. Какво искаше да ми докаже.

Нищо не стоеше помежду ни.

Раздвижи бедрата си и продължи да се търка в мен, докато се изпразни докрай, овлажнявайки ме така, че да няма повече болка и трудности с проникването. Пусна бедрото ми и ме остави да се движа нагоре, да открия идеалния натиск върху клитора си, който да ме накара да свърша. Без да отделя поглед от мен, се протегна и хвана китките ми. Вдигна ги една по една над главата ми и ограничи движенията ми до минимум.

Притисната до матрака от ръцете, тежестта на тялото и твърдия му пенис, бях напълно безпомощна, оставена изцяло на благоволението му. Започна да се движи, минавайки на тласъци през трептящите стени на вагината ми с огромния си член, покрит с изпъкнали вени. Всяко движение заявяваше собствеността му над мен. Потвърждаваше факта, че ме притежава.

— Кросфайър — прошепна ми той, припомняйки ми кодовата ни дума за сигурност.

Изстенах, когато вагината ми се разтресе от оргазма, мускулите ми се стягаха и ненаситно притискаха члена му.

— Усещаш ли това? — Езикът на Гидиън се плъзна по ухото ми, дишаше тежко и бързо. — Стиснала си ме и за гърлото, и за топките. Къде е дистанцията, ангелче?

В следващите три часа дистанция не съществуваше.

* * *

Управителката на хотела отвори вратите на апартамента и Кари подсвирна дълго и тихо.

— Мамка му! — възкликна той, хвана ме за лакътя и ме побутна навътре. — Погледни колко е огромно това нещо. Можеш да правиш цигански колела вътре.

Беше прав, но се налагаше да изчакам до следващата сутрин, ако исках да докажа думите му на практика. Краката ми все още трепереха от приемането ми в клуба на щастливците, правили секс в самолет.

Точно пред нас се разкриваше невероятна нощна панорама на главната улица във Вегас. И двете външни стени на апартамента бяха с прозорци от пода до тавана, а в ъгъла между тях беше поставено пиано.

— Защо в скъпарските апартаменти на казината винаги слагат пиано? — зачуди се Кари, вдигна капка и набързо изсвири няколко такта.

Свих рамене и погледнах към управителката, но тя беше изчезнала, високите й токчета се движеха безшумно по дебелия бял килим. Апартаментът беше обзаведен в стил, който наричах „холивудски шик от петдесетте“. Двойната камина беше облицована с груб сив камък и украсена с особено произведение на изкуството, което приличаше на тас от кола с огромни спици, излизащи от центъра. Диваните бяха синьо-зелени и с дървени крачета, тънки като токчетата на управителката. Цялата атмосфера имаше някакъв ретро привкус, който правеше обстановката едновременно бляскава и уютна.

Беше прекалено. Бях очаквала луксозна стая, но не и президентския апартамент. Точно щях да го откажа, когато Кари ме възнагради с широка усмивка и високо вдигнати нагоре палци. Нямах сили да го лиша от това удоволствие, затова се предадох, надявайки се, че не лишаваме Гидиън от по-печеливша резервация.

— Все още ли искаш чийзбургер? — попитах аз и се протегнах към менюто, оставено на масата до дивана.

— Да. И една бира. По-добре две.

Кари последва управителката в спалнята, която се намираше вляво от хола, а аз вдигнах слушалката на старомодния телефон с шайба, за да поръчам вечеря.

Тридесет минути по-късно вече бях взела бърз душ, бях облякла пижамата си и ядях паста с пиле, седнала със скръстени крака на пода. Кари се беше разположил от другата страна на ниската масичка, гледаше ме щастливо и похапваше от чийзбургера.

— Никога не ядеш толкова много въглехидрати късно вечерта — отбеляза той, докато отхапваше от сандвича.

— Цикълът ми идва.

— Сигурен съм, че и гимнастика по пътя насам е помогнала.

Присвих очи.

— Ти пък откъде знаеш? Беше заспал.

— Разсъждавам логично, бебчо. Беше ядосана, когато заспах. А когато се събудих, изглеждаше така, сякаш си пушила трева.

— А Гидиън как изглеждаше?

— Както обикновено — непроницаем и дяволски секси.

Забих вилицата си в пастата.

— Не е честно!

— На кого му пука? — отвърна той и направи жест, който обхвана всичко наоколо. — Погледни как ни е уредил.

— Нямам нужда от някой чичко-паричко, Кари.

Той замислено дъвчеше един пържен картоф.

— А замисляла ли си се от какво имаш нужда? Той ти дава времето си, страхотното си тяло и достъп до всичко, което притежава. Не е чак толкова лошо.

— Така е — съгласих се аз, завъртайки вилицата.

От браковете на майка ми с богати и властни мъже знаех, че най-важното нещо е да ти отделят време, защото за тях то без съмнение е най-ценното притежание.

— Не е лошо. Просто не е достатъчно.

* * *

— Ето това се казва живот — заяви Кари, докато се излежаваше като бог на един шезлонг до басейна.

Носеше зелени шорти, големи слънчеви очила и предизвикваше необичайни тълпи жени от нашата страна на басейна.

— Единственото, което ми липсва, е едно мохито. Трябва да има алкохол, за да празнуваме.

Усмихнах се. Лежах на шезлонга до него и се припичах на слънце, наслаждавайки се на сухата горещина и случайните пръски вода от басейна. За Кари празнуването беше навик, който винаги съм смятала за особено очарователен.

— Какво празнуваме?

— Лятото.

— Добре тогава.

Седнах на шезлонга, пуснах краката си на земята и завързах шала около бедрата си, преди да се изправя. Косата ми все още беше влажна от последното влизане в басейна, затова я бях вдигнала с шнола. Беше ми приятно да усещам жаркото слънце върху кожата си, чувствената целувка на лъчите му ме караше почти напълно да забравя неудобството от това, че организмът ми задържа вода заради започналата вече менструация.

Отправих се към бара край басейна, разсеяно оглеждайки останалите шезлонги и шатри през виолетовите стъкла на очилата си. Наоколо беше пълно с хора, много от които заслужаваха човек да се обърне и да ги погледне втори, че дори и трети път. Една от двойките привлече погледа ми, защото ми напомни за нас с Гидиън. Блондинката лежеше по корем, подпряна на лакти, и риташе закачливо с крака. А нейният секси тъмнокос приятел се беше опънал на шезлонга до нея и бе подпрял глава на едната си ръка, докато с другата галеше нагоре-надолу гърба й.

Тя улови погледа ми и усмивката й веднага изчезна. Не виждах очите й зад кръглите слънчеви очила, но предположих, че ме гледа ядосано. Усмихнах се и отклоних поглед, знаех точно как се чувства от това, че някаква друга жена се заглежда по нейния мъж.

Намерих свободно място на бара и дадох знак на бармана, че съм готова да поръчам, когато се освободи. Пръските, които идваха от тръбичките по тавана, охладиха кожата ми и ме изкушиха да седна на едно от освободените високи столчета, докато чакам.

— Какво пиеш?

Обърнах глава и погледнах мъжа, който ме бе заговорил.

— Все още нищо, но мисля да си поръчам мохито.

— Нека те почерпя — предложи той и се усмихна, разкривайки снежнобели и леко закривени зъби.

Протегна ръка към мен и движението ме накара да забележа добре оформените му мускули.

— Даниел.

— Ева. Радвам се да се запознаем — отвърнах аз и стиснах ръката му.

Той скръсти ръце върху бара и се приведе напред.

— Какво те води във Вегас? По работа или на почивка?

— Почивам си и се забавлявам. А ти?

На десния бицепс на Даниел беше татуиран интересен надпис на чужд език. Татуировката ми хареса. Мъжът не беше красив в традиционния смисъл на думата, но излъчваше самоувереност и достойнство, две качества, които за мен бяха много по-привлекателни от физическата красота.

— По работа. — Погледнах банския му: — И аз искам такава работа.

— Продавам.

— Извинете.

Двамата се обърнахме и погледнахме жената, която се беше намесила в разговора. Беше набита брюнетка, облечена в тъмна фланелка с якичка и щампа с името й — Шийла, над надписа „Крос тауърс & казино“. Слушалката в ухото и коланът на кръста й ясно показваха, че е от охраната на комплекса.

— Добър ден, госпожице Трамел — поздрави ме тя и кимна.

— Какво има? — попитах аз учудено.

— Има келнер, който може да донесе поръчката директно до шезлонга ви.

— Чудесно, много благодаря. Но нямам нищо против да почакам тук.

След като отказах да стана, Шийла насочи вниманието си към Даниел.

— Заповядайте в другия край на бара, сър, и следващото ви питие ще е за сметка на заведението.

Той кимна отсечено, обърна се към мен и се усмихна победоносно.

— И аз нямам нищо против да почакам тук.

— Съжалявам, но настоявам.

— Какво? — Усмивката му изчезна и той се намръщи. — Но защо?

Погледнах Шийла, премигнах и разбрах какво става. Гидиън беше наредил да ме следят. Въобразяваше си, че можеше да контролира действията ми от разстояние. Шийла отвърна на погледа ми, лицето й беше напълно безизразно.

— Ще ви придружа обратно до шезлонга, госпожице Трамел.

За миг реших да превърна живота й в ад, да сграбча Даниел и да започна да го целувам като луда, за да дам урок на ревнивото си гадже, но някак успях да удържа гнева си. Тя просто си вършеше работата. Шефът й беше този, който заслужаваше да му наритам задника.

— Съжалявам, Даниел — казах аз и се изчервих от неудобство. Чувствах се като хлапе, на което са се скарали, а това наистина ме вбесяваше. — Беше ми приятно да се запознаем.

Той сви рамене:

— Ако промениш решението си…

Усещах погледа на Шийла върху гърба си, докато вървях пред нея към шезлонга. Изведнъж се обърнах и застанах с лице към нея.

— Само когато ме свалят ли ти е наредено да се намесиш? Или има списък с различни ситуации?

Тя се поколеба за момент, след това въздъхна. Можех да си представя как изглеждах в нейните очи — апетитна блондинка, на която не може да се вярва достатъчно, че да бъде оставена сама.

— Има списък.

— Разбира се, че има!

Гидиън не би оставил нищо на случайността. Запитах се кога ли е съставил списъка — дали след като споменах, че искам да дойда във Вегас, или го е имал готов. Може би този списък съществува още от времето, когато е ходил с други жени. Може би го е написал заради Корин.

Колкото повече мислех за това, толкова повече се ядосвах.

— Направо не е истина! — оплаках се на Кари, когато Шийла дискретно се отдръпна настрани, като че ли по този начин можеше да ме накара да забравя, че ме дебне. — Имам си бавачка.

— Какво?

Разказах му за случилото се и забелязах, че той стисна зъби.

— Това е чиста лудост, Ева — отсече той.

— Така е, по дяволите! И нямам намерение да се примирявам. Трябва веднъж завинаги да се научи, че връзките не се случват по този начин. И то след като ми наговори всички онези глупости за доверието. — Отпуснах се на шезлонга възмутена. — Какво доверие ми има той, след като е наел човек да ме следи и да разгонва непознатите?

— Не мога да приема подобно отношение, Ева. — Кари преметна крак и стана от шезлонга. — Не е редно.

— Мислиш, че не го съзнавам? И защо е избрал точно жена? Нямам нищо против жените с мъжки професии. Просто се питам дали се очаква от нея да ме следва и в тоалетната, или просто не би се доверил на някой мъж?

— Сериозно ли говориш? Защо, по дяволите, продължаваш да лежиш тук, вместо да измислиш нещо?

Мисълта, която се въртеше в главата ми, придоби завършен вид.

— Имам план.

— Така ли? — попита той и се ухили злорадо. — Кажи какъв.

Взех телефона си от масичката между нас и потърсих телефона на Бенджамин Кланси, личния бодигард на пастрока ми.

— Здравей, Кланси, обажда се Ева — поздравих го аз, след като той вдигна още на първото позвъняване.

Кари отвори широко очи зад грамадните си слънчеви очила.

— Ооо…

Изправих се и му прошепнах с устни:

— Качвам се горе.

Той кимна.

— Всичко е наред — отговорих аз на въпроса на Кланси.

Изчаках да вляза вътре, защото знаех, че Шийла идва, но все още е отвън.

— Слушай, искам да те помоля за една услуга.

* * *

Точно бях приключила разговора с Кланси, когато телефонът иззвъня. Усмихнах се, когато видях кой се обажда, и въодушевено възкликнах:

— Здрасти, татко!

— Как е момичето ми? — засмя се той.

— Причинявам неприятности и се забавлявам — отвърнах аз, метнах саронга си върху един стол и седнах. — Ти как си?

— Предотвратявам неприятностите и от време на време се забавлявам.

Виктор Рейъс беше полицай в Оушънсайд, Калифорния, и това беше причината да избера университета в Сан Диего. Майка ми преживяваше труден период със съпруг номер две, а аз бях в бунтарска фаза и превръщах собствения си живот в ад, опитвайки се да забравя онова, което Нейтън ми бе причинявал толкова дълго.

Решението да се измъкна от задушаващата прегръдка на майка ми беше едно от най-мъдрите в живота ми. Спокойната, безгранична любов на баща ми към мен, неговото единствено дете, напълно промени живота ми. Той ми даде свободата, от която толкова много се нуждаех, като очерта ясни и неоспорими граници, и уреди да започна терапия при доктор Травис, което пък постави началото на дългия път към оздравяването и на приятелството ми с Кари.

— Липсваш ми — казах в слушалката.

Много обичах майка си и знаех, че и тя ме обича, но отношенията ми с нея бяха доста трудни, докато с баща ми всичко беше толкова лесно.

— Тогава може би ще се зарадваш на новината, която имам да ти съобщя. Мога да дойда при теб след около две седмици, не следващата, а по-следващата седмица, ако разбира се, нямаш нищо против. Не искам да те притеснявам.

— О, господи, татко! Никога не можеш да ме притесниш. Ще те чакам с нетърпение.

— Ще бъде кратко гостуване. Ще пътувам с нощния полет в четвъртък и ще се прибера в неделя вечерта.

— Страхотно! Започвам да правя планове. Ще си прекараме перфектно!

Баща ми тихо се засмя и от това ми стана топло и приятно.

— Идвам да видя теб, а не Ню Йорк. Да не направиш някоя луда програма с непрекъснато тичане по забележителности и други подобни.

— Не се притеснявай. Ще имаме много време да си починем и да поприказваме. Освен това ще те запозная с Гидиън.

Мисълта да ги видя двамата заедно изпрати тръпка през стомаха ми.

— Гидиън Крос ли? Нали каза, че между вас няма нищо.

— Да, така казах — отвърнах аз и сбърчих нос. — В онзи момент нещата между нас не вървяха. Мислех, че сме скъсали.

Настъпи кратко мълчание.

— Сериозно ли е?

Аз също замълчах и се размърдах неспокойно. Баща ми имаше набито око, веднага щеше да забележи напрежението между мен и Гидиън както сексуалното, така и другото.

— Да. Но невинаги е лесно. Понякога имаме проблеми. Аз създавам множество проблеми, но и двамата полагаме усилия да ги преодолеем.

— Той цени ли те, Ева? — Гласът на баща ми изведнъж беше станал сърдит и прекалено сериозен. — Не ме интересува колко пари има, не е нужно да му доказваш нищо!

— Нещата изобщо не стоят така — отвърнах аз, загледана в маникюра на пръстите на краката си, и осъзнах, че ми предстои нещо много по-трудно от запознанството на един загрижен баща с новото гадже на дъщеря му. — Ще разбереш какво имам предвид, когато се срещнеш с него.

— Добре. — В гласа му имаше известна доза скептицизъм.

— Наистина, татко.

Не можех да го обвинявам, че е прекалено загрижен за мен, тъй като именно необмислените ми и саморазрушителни връзки с неподходящи мъже го бяха принудили да открие доктор Травис. Най-голям проблем за него бяха две от връзките ми — едната с вокал на рок банда, за когото бях малко повече от другите му фенки, и втората с един татуист, когото баща ми беше спрял за проверка на пътя, за да открие, че му правят свирка, докато шофира, при това жената не бях аз.

— Гидиън ми действа добре. Той ме разбира.

— Обещавам да не се настройвам предварително. Ще ти изпратя имейл с копие от билета ми, веднага щом направя резервацията. Какво друго ново около теб?

— Започнах работа по рекламна кампания за кафе с вкус на боровинки.

Настъпи мълчание.

— Шегуваш се.

— Де да беше така — засмях се аз. — Пожелай ни късмет в опита да продадем това нещо. Ще взема, за да го опиташ.

— А аз си мислех, че ме обичаш!

— С цялото си сърце. Как върви любовният живот? Добре ли мина срещата ти?

— Ами… не беше толкова зле.

— Ще се видите ли отново? — изсумтях аз.

— Такива са плановете, поне засега.

— Ти си истински извор на информация, татко.

Той отново се засмя и чух как любимият му стол изскърца, когато се размърда в него.

— Не съм убеден, че искаш да слушаш подробности за любовния живот на стария си баща.

— Така е.

Макар че от време на време се питах каква ли е била връзката му с майка ми. Той — латино-красавецът със съвсем неподходящ произход, тя — бляскавата дебютантка с доларови знаци, издълбани в сините ириси. Предполагам, че отношенията им са били доста страстни.

Разговаряхме още няколко минути. И двамата нямахме търпение да се видим отново. Страхувах се, че ще се отчуждим, след като завърших университета и се преместих, затова си създадох твърдия навик да се чуваме по телефона всяка събота. Предстоящото му посещение толкова скоро беше допълнително доказателство, че няма причина да се тревожа.

Точно затворих телефона, когато Кари се появи. Външният му вид не оставяше никакви съмнения, че работи като модел.

— Все още ли кроиш планове?

Изправих се.

— Планът е задействан. А това беше баща ми. Идва в Ню Йорк следващата седмица.

— Наистина ли? Чудно! Виктор е страхотен.

Двамата отидохме в кухнята и той извади две бири от хладилника. Вече бях забелязала, че хотелският апартамент е зареден с доста голяма част от нещата, които използваме вкъщи. Питах се дали Гидиън наистина е толкова наблюдателен, или е стигнал до тази информация по друг начин, като например чрез касовите ми бележки. Беше напълно способен да го направи. Беше му много трудно да научи, че не трябва да прекрачва определени граници. Фактът, че е пуснал охраната си по петите ми, беше само едно от доказателствата за това.

— Кога за последен път родителите ти са били заедно в един и същи щат? — попита Кари и отвори бирите. — Да не говорим за един и същи град.

О, господи…

— Не съм сигурна. Може би, преди да се родя — отговорих аз и отпих голяма глътка от бирата. — Нямам никакво намерение да ги събирам заедно.

— Да пием за добрите намерения — предложи той и двамата чукнахме бутилките си една в друга. — И като говорим за това, трябва да ти призная, че си мислех дали да не изчукам една мацка, с която се запознах край басейна, но вместо това се качих при теб. Реших, че и двамата ще стоим на сухо днес и просто ще прекараме времето си заедно.

— Поласкана съм — отвърнах сухо аз. — Точно се канех отново да сляза долу.

— Прекалено топло е. Това слънце е направо брутално.

— А аз си мислех, че и в Ню Йорк слънцето е същото.

— Умница — каза той, а зелените му очи закачливо проблеснаха. — Хайде да се махаме оттук и да отидем да обядваме някъде. Аз черпя.

— Чудесно. Но не мога да гарантирам, че Шийла няма да реши да се помъкне подире ни.

— Майната й и на нея, и на шефа й. Защо богатите страдат от манията да контролират всичко около себе си?

— Защото стават богати благодарение на това, че контролират всичко.

— Както и да е. Аз предпочитам нашия си вид лудост, поне не вредим на никого, освен на себе си. — Кари скръсти ръце на гърдите си и се облегна на барплота. — Смяташ ли да се примириш с това?

— Зависи.

— От какво?

Ухилих се и тръгнах към спалнята си.

— Обличай се. Ще ти разкажа, докато обядваме.

6

Едва бях успяла да събера багажа за пътуването ни обратно към къщи, когато чух гласа на Гидиън от хола. Звук, който по никакъв начин не бих могла да сбъркам. Веднага усетих прилив на адреналин. Гидиън все още не беше казал нищо за това, което бях направила, въпреки че бяхме разговаряли предишната вечер, след като с Кари се върнахме от обиколката по клубовете, и още веднъж тази сутрин, след като се събудих.

Фактът, че се прави, че не е забелязал нищо, ми действаше на нервите. За момент дори се бях запитала дали Кланси е успял да изпълни това, за което го бях помолила, но след като му се обадих, за да проверя, той ме увери, че всичко върви по план.

Запътих се боса към отворената врата на спалнята и точно в този момент видях, че Кари излиза от апартамента. Гидиън стоеше сам в малкото фоайе, вперил безизразен поглед в мен, като че ли очакваше да се появя всеки момент. Беше облечен в широки дънки и черна фланелка и очите ми започнаха да парят при мисълта колко много ми е липсвал.

— Здравей, ангелче!

Започнах нервно да подръпвам черния си клин.

— Здрасти, шампионе!

Красивите му изрязани устни се свиха за момент.

— Има ли някакъв подтекст в това мило обръщение?

— Ами… ти си шампион във всичко, което правиш. Освен това такъв е прякорът на един измислен герой, по когото си падам. Понякога ми напомняш за него.

— Не ми харесва да си падаш по когото и да е, освен по мен, независимо дали е измислен, или не.

— Ще го преживееш.

Той поклати глава и тръгна към мен.

— Сигурно трябва да преживея и онзи сумист, когото беше изпратила да ме следи.

Прехапах бузата си, за да не се разсмея. Не бях предявила никакви изисквания към външността, когато помолих Кланси да уреди някой от района на Финикс да охранява Гидиън така, както Шийла охраняваше мен. Бях помолила само да е мъж и бях дала относително кратък списък с инструкции кога да се намесва.

— Къде отиде Кари?

— Долу. Уредих му малък кредит, за да поиграе в казиното.

— Няма ли да тръгваме веднага?

Той бавно скъси разстоянието между нас. Имаше нещо заплашително в начина, по който се придвижваше към мен. Усещаше се в стойката и блясъка в очите му. Щях да се разтревожа, ако чувствената му походка не беше толкова очевидно сексуална.

— Цикълът ти дойде ли?

Кимнах.

— Тогава просто ще трябва да свърша в устата ти.

Вдигнах вежда.

— Така ли?

— О, да — отвърна той и изви устни. — Не се тревожи, ангелче. Първо ще се погрижа за теб.

Спусна се към мен, сграбчи ме и двамата заедно влетяхме в спалнята и се приземихме на леглото. Устните му се залепиха за моите, заглушавайки изненадания ми възглас. Бях буквално пометена от страстта му и от любимото усещане как тежестта му ме притиска към матрака. Миришеше толкова хубаво. Кожата му беше толкова топла.

— Липсваше ми — простенах аз и обвих ръце и крака около него. — Въпреки че понякога ужасно много ме дразниш.

Гидиън изръмжа:

— Никога преди това не съм срещал жена, която е способна толкова да ме изнерви и да ме вбеси.

— Така ли? Е, ти наистина успя да ме ядосаш. Не съм твоя собственост. Не можеш…

— Напротив, си. — Той захапа ухото ми така силно, че острата болка ме накара да извикам. — И, да, мога.

— Тогава ти също си моя собственост. И аз също мога.

— Вече го демонстрира. Имаш ли представа колко е трудно да правиш бизнес с някого, до когото не можеш да се приближиш на повече от метър?

Замръзнах, защото според нареждането ми правилото за еднометровото разстояние се отнасяше само за жените.

— Защо е необходимо някой да е толкова близо до теб?

— За да ми покаже нещо на план, който е разположен на масата пред мен, или за да можем да влезем заедно в обсега на камерата за видеоконференции — и двете се оказаха изключително трудни благодарение на теб. — Вдигна глава и ме изгледа внимателно. — Аз работех. А ти се забавляваше.

— Не ме интересува. Това, което е добро за мен, е добро и за теб.

Но вътрешно в себе си бях доволна, че Гидиън се беше примирил с неудобството също като мен.

Той се протегна, хвана ме за бедрото и широко разтвори краката ми.

— Не можеш да имаш стопроцентова равнопоставеност в тази връзка.

— Защо, по дяволите, да не мога?

Той се настани в мястото, което си бе освободил, и започна да се търка в мен, като триеше огромния си възбуден член между краката ми.

— Не можеш — повтори той, вплете ръце в косата ми и стисна здраво, за да не мога да мърдам. Започна да описва кръгообразни движения с бедрата си и да масажира свръхчувствителния ми клитор. Ръбът на дънките му беше идеален за разпалване на вечно тлеещото ми желание към него. Усетих как възбудата започна да нараства.

— Престани. Не мога да мисля, докато правиш това.

— Не мисли. Само ме слушай, Ева. Това, което съм, и това, което съм постигнал, ме превръщат в мишена. Знаеш какво имам предвид, защото познаваш живота на богатите хора и вниманието, което те привличат.

— Мъжът на бара не представляваше никаква заплаха.

— По този въпрос може да се поспори.

Усетих, че ме обхваща раздразнение. Това, което най-много ме вбесяваше, беше пълната липса на доверие, най-вече поради факта, че отказваше да ми довери тайните, които пази в себе си, а аз трябваше да го приема.

— Махни се от мен.

— Така ми е много удобно. — Повдигна бедра и продължи да се търка в мен.

— Бясна съм ти.

— Виждам — отбеляза той, без да спира да се движи. — Но това няма да ти попречи да свършиш.

Опитах се да избутам бедрата му, но беше прекалено тежък и не можах да го мръдна.

— Не мога, когато съм ядосана.

— Докажи го.

Държеше се ужасно самодоволно и това ме накара да се ядосам още повече. Не можех да извъртя глава, затова затворих очи и се опитах да се изолирам. Изобщо не му пукаше. Продължи да се движи и да се търка в мен. Дрехите между нас и липсата на проникване ме караха още по-ясно да осъзная колко елегантни и плавни са движенията на тялото му.

Този мъж знаеше как да чука.

Гидиън не просто вкарваше и изкарваше големия си пенис в жената. Той я обработваше с него, търсеше точките на триене, променяше ъгъла и дълбочината на проникването. Тези нюанси ми убягваха, когато се гърчех под него, съсредоточена единствено върху усещанията, които събуждаше в тялото ми. Но сега ги преоткривах.

Опитах се да потисна удоволствието, което изпитвах, но не можах да се въздържа и изпъшках.

— Точно така, ангелче — каза нежно той. — Усещаш ли как съм се надървил заради теб? Разбираш ли какво правиш с мен?

— Не използвай секса, за да ме накажеш — оплаках се аз и забих пети в матрака.

Той застина за момент, след това устните му се впиха във врата ми, тялото му се полюшваше, като че ли се чукахме, въпреки че бяхме облечени.

— Не съм сърдит, ангелче.

— Няма значение. Непрекъснато се разпореждаш с мен.

— А ти ме подлудяваш. Знаеш ли какво стана, когато осъзнах какво си направила?

Притворих очи и вперих поглед в него.

— Какво?

— Надървих се.

Отворих широко очи.

— Ужасно неудобно и пред очите на всички. — Той сложи ръка върху гърдата ми и започна да гали с палец възбуденото ми зърно. — Трябваше да протакам дискусията, която вече бяхме привършили, за да изчакам пишката ми да спадне. Възбуждам се, когато ме предизвикваш, Ева. — Той снижи тон, гласът му стана по-дрезгав, изпълнен със секс и похот. — Приисква ми се да те чукам. Много, много дълго.

— Господи!

Бедрата ми започнаха да се движат нагоре, вагината ми се стегна, изпитвах нужда да свърша.

— И тъй като не мога — продължи да шепне той, — ще те накарам да свършиш по този начин, а после ти ще ми върнеш услугата с уста.

От мен се изтръгна скимтене, а устата ми се напълни със слюнка при обещанието, че ще мога да го задоволя по този начин. Той винаги се нагаждаше към мен, когато правехме любов. Единствената ситуация, когато наистина се отпускаше и се съсредоточаваше върху собственото си удоволствие, беше, когато му правех френска любов.

— Точно така — измърмори той, — продължавай да се търкаш в мен. Господи, толкова си секси.

— Гидиън.

Ръцете ми не спираха да галят дупето и гърба му, тялото ми се извиваше и се притискаше в него. Свърших с дълъг стон и напрежението изведнъж бе отмито от вълна на облекчение. Устните му покриха моите, попиваха звуците, които издавах, докато се тресях под него.

Стиснах косата му и отвърнах на целувката.

Той се завъртя и ме преобърна, така че се озовах под него, после се пресегна към ципа си и бързо го разкопча.

— Сега, Ева.

Придвижих се надолу по леглото, бях точно толкова нетърпелива да го поема в устата си, колкото и той. В момента, в който свали боксерките си, взех пениса му в ръка и плъзнах устни по широкото му тяло.

Гидиън изпъшка, взе една възглавница и я сложи под главата си. Погледнах го право в очите и го поех по-дълбоко.

— Точно така — изстена той, и зарови пръстите на дясната си ръка в косата ми. — Смучи го силно и бързо, искам да свърша.

Вдишах дълбоко и поех мириса на тялото му, усещах с езика си кадифената мекота на горещата му плът. След това направих точно това, което ми каза.

Засмуках го дълбоко, така че опря в гърлото ми, след това се плъзнах обратно нагоре до главичката. После повторих. Отново и отново. Съсредоточих вниманието си върху смученето и бързината, очаквах оргазма му с не по-малко нетърпение от него, подтиквана от безсрамните звуци, които издаваше, и гледката на пръстите му, които неспокойно мачкаха завивката. Бедрата му започнаха да се движат бързо, ръката, стиснала косата ми, ми показваше правилното темпо.

— О, господи! — Наблюдаваше ме с потъмнял, премрежен поглед. — Обичам да ме смучеш така. Като че ли не можеш да ми се наситиш.

Не можех. И не мисля, че някога изобщо бих могла. За мен беше изключително важно да му доставя удоволствие, защото беше истинско и неподправено. За него сексът винаги е бил предварително планиран и методичен. С мен не можеше да се въздържа, защото ме желаеше безумно. Два дни без мен и беше направо… свършен.

Движех бързо ръката си, стегната в юмрук около него, усещах плътните вени, които пулсираха под гладката кожа. От гърлото му се изтръгна дрезгав звук и по езика ме опръска нещо солено и топло. Беше съвсем близо до края, лицето му беше зачервено, устните се разтвориха, за да поемат бързи глътки въздух. По челото ми изби пот. Възбудата ми нарастваше заедно с неговата. В момента беше изцяло в ръцете ми, почти обезумял от желание да свърши. Шепнеше мръснишки и секси думи за това, което ще ми причини следващия път, когато ме чука.

— Точно така, ангелче. Стисни го… накарай ме да свърша. — Вратът му се изви като дъга, поетият въздух изригна навън от дробовете му. — Мамка му!

Свърши точно като мен — продължително и мощно. Спермата изригна от върха на члена му на плътна, гореща струя, която едва успях да преглътна. Дрезгаво повтаряше името ми, движеше бедрата си нагоре към устата ми, която не преставаше да работи, вземаше от мен всичко, от което се нуждаеше, и ми даваше всичко от себе си, докато се изпразни напълно.

След това се наведе, притегли ме в задушаващата си прегръдка и ме притисна с все сила към гърдите си, които продължаваха да се надигат тежко. После просто ме задържа така. За дълго. Слушах как бесният ритъм на сърцето му се забавя и дишането му отново се нормализира.

Най-накрая промълви, заровил устни в косата ми:

— Имах нужда от това. Благодаря ти.

Усмихнах се и се притиснах в него.

— Удоволствието беше мое, шампионе.

— Липсваше ми — каза той нежно и притисна устни до челото ми. — Ужасно много. И не само заради това.

— Знам.

Имахме нужда от това — от физическата близост, от безумното докосване, от достигането до оргазъм, за да освободим част от дивите неконтролируеми емоции, които изпитвахме, когато бяхме заедно.

— Баща ми идва на гости следващата седмица.

За миг остана неподвижен. После повдигна глава и ме погледна накриво.

— И трябваше ли да ми го кажеш, докато пишката ми е гола?

— Хванах те без гащи, а? — засмях се аз.

— Така е, по дяволите — отвърна той, притисна устни до челото ми, обърна се по гръб и оправи дрехите си. — Имаш ли идея какво да направим за първата ни среща? Вечеря навън или вкъщи? У вас или у нас?

— Ще сготвя вкъщи.

Протегнах се, след това изпънах измачканата си блуза.

Той кимна, но настроението му се промени. Задоволеният ми благодарен любовник отпреди няколко минути бе заменен от мрачния мъж, когото напоследък виждах все по-често.

— Може би предпочиташ нещо друго? — попитах аз.

— Не. Планът е добър и аз бих ти предложил същото. У вас той ще се чувства по-удобно.

— А ти?

— Аз също. — Подпря глава на една ръка, погледна ме и отметна косата от слепоочието ми. — Предпочитам да не завирам парите си в лицето му, ако можем да го избегнем.

Поех дълбоко въздух.

— Не бях помислила за това. Просто реших, че ще се чувствам по-удобно, ако обърна собствената си кухня с главата надолу, а не твоята. Но имаш право. Всичко ще е наред, Гидиън. След като види как се отнасяш с мен, баща ми няма да има нищо против връзката ни.

— Интересува ме какво мисли той само дотолкова, доколкото това може да промени твоето отношение към мен. Ако той не ме хареса и това промени нещо между нас…

— Ти си единственият, който може да промени нещата между нас.

Той кимна отсечено, но това не ме направи по-спокойна за чувствата му. Много мъже се притесняват от срещата с родителите на гаджето си, но Гидиън не беше като повечето мъже. Той не се смущаваше. В повечето случаи. Исках двамата с баща ми да се държат спокойно и естествено един с друг, а не да са напрегнати и прикрити.

— Свърши ли си работата във Финикс? — промених темата.

— Да. Една от ръководителките на проекта беше забелязала несъответствия в счетоводните документи и се оказа напълно права, като ме накара да се разровя по-дълбоко. Злоупотребата със средства не е нещо, което бих могъл да приема.

Премигнах смутено, сетих са за бащата на Гидиън, който беше заграбил милиони от различни инвеститори и след това се бе самоубил.

— Какъв е този проект?

— Курортен комплекс с игрище за голф.

— Нощни заведения, курортни комплекси, луксозни стоки, водка, казина… и верига от фитнес салони, за да се поддържа добра форма за живота в лукс, така ли?

Бях проверила сайта на „Крос индъстрис“ и знаех, че освен това Гидиън притежава още компании за разработка на софтуер и компютърни игри и разрастваща се социална мрежа за юпита.

— Ти си бог на много и най-различни удоволствия.

— Бог на удоволствията ли? — попита той и очите му весело се засмяха. — Цялата ми енергия е отдадена на това да боготворя теб.

— Как забогатя толкова много? — изтърсих аз, без да се замисля, подтикната от намека на Кари за това как Гидиън е успял да събере такова богатство на толкова крехка възраст.

— Хората обичат да се забавляват и си плащат за това.

— Нямах това предвид. Как изобщо постави началото на „Крос индъстрис“? Откъде взе началния капитал?

Очите му заблестяха.

— Ти откъде мислиш, че съм го взел?

— Нямам никаква представа — отговорих честно.

— Блекджек.

Премигнах.

— Спечелил си парите на хазарт? Шегуваш ли се?

— Не. — Той се засмя и ме притисна по-плътно до себе си.

Не можех да си представя Гидиън като комарджия. Благодарение на предния съпруг на майка ми разбрах, че комарът може да се превърне в много ужасна и коварна болест, която води до пълна загуба на контрол. Не можех да си представя, че човек като Гидиън, за когото е толкова важно да упражнява контрол, може да бъде привлечен от нещо, което зависи от шанс и късмет.

В този момент ме озари:

— Ти броиш карти.

— Да, когато играех — съгласи се той. — Но вече не играя. А и договорите, които сключвах на игралната маса, бяха толкова важни, колкото и парите, които спечелих.

За момент ми беше трудно да възприема тази информация, след това реших да не задълбавам повече по темата.

— Напомни ми никога да не играя карти с теб.

— Покер със събличане би бил много забавен.

— За теб сигурно.

Той протегна ръка и стисна дупето ми.

— За теб също. Знаеш как реагирам, когато си гола.

Хвърлих многозначителен поглед към напълно облеченото си тяло.

— А също и когато не съм гола.

Гидиън се усмихна ослепително, в усмивката му нямаше и следа от извинение.

— Все още ли залагаш?

— Да, всеки ден. Но само в бизнеса и с теб.

— С мен? Искаш да кажеш с връзката ни?

Погледна ме, а в очите му имаше толкова много нежност, че гърлото ми се присви болезнено.

— Ти си най-големият риск, който някога съм поемал — каза той и леко допря устни до моите. — И най-голямата ми награда.

* * *

Когато в понеделник отидох на работа, имах чувството, че нещата най-после са се върнали към нормалния си ритъм отпреди Корин. Двамата с Гидиън се опитвахме да се нагодим към цикъла ми, който никога не бе стоял като проблем при досегашните ни връзки с други. В нашите отношения обаче беше трудно, защото сексът беше начин той да ми покаже как се чувства. Чрез тялото си Гидиън изразяваше това, което не можеше да изрази с думи, а чрез страстта си към него аз доказвах, че вярвам в нас — нещо, от което той се нуждаеше, за да се чувства свързан с мен.

Можех да му повтарям, че го обичам, отново и отново, и знам със сигурност, че тези думи му въздействаха, но за да им повярва докрай, той имаше нужда да почувства, че му отдавам изцяло тялото си — израз на доверие, който означаваше много предвид миналото ми, и той го знаеше.

Както беше споделил веднъж, през годините много жени му бяха казвали „Обичам те“, но без да влагат искреност, доверие и честност в това, и той така и не им беше вярвал никога. Тези две думи не означаваха почти нищо за него и затова отказваше да ми ги каже. Опитвах се да не му показвам, че този факт ме наранява. Приемах, че е компромис, който трябва да направя, ако искам да останем заедно.

— Добро утро, Ева.

Вдигнах поглед от бюрото и видях, че Марк е застанал до вратата. На лицето му грееше типичната леко крива усмивка, с която печелеше всички.

— Здрасти! Готова съм да започваме веднага щом кажеш.

— Първо кафето. Ти искаш ли още едно?

Взех празната чаша от бюрото и станах.

— Естествено!

Двамата се отправихме към стаята за почивка.

— Май си хванала тен — отбеляза Марк и ме огледа.

— Да, през уикенда се попекох на слънце. Беше много приятно да помързелувам и да не правя нищо. Всъщност това май е любимото ми нещо за правене.

— Направо ти завиждам. Стивън не може да стои дълго на едно място. Все иска да ме влачи някъде да правим нещо.

— Моят съквартирант е същият. Направо е изтощително да се тътриш подире му.

— О, да не забравя — каза той и с жест ме покани да вляза преди него. — Шона иска да й се обадиш. Има билети за концерта на някаква нова рок група. Сигурно ще те пита дали искаш да отидеш с нея.

Сетих се за привлекателната червенокоса келнерка, с която се бях запознала миналата седмица. Тя беше сестра на Стивън, а Стивън — дългогодишният партньор на Марк. Двамата се бяха запознали в колежа и все още бяха заедно. Много харесвах Стивън. Затова бях сигурна, че ще харесам и Шона.

— Би ли имал нещо против, ако й се обадя? — Трябваше да попитам, защото в крайна сметка тя се явяваше роднина на Марк, а Марк ми беше шеф.

— Разбира се. Не се притеснявай, няма да е странно.

— Чудесно — усмихнах се с надеждата, че ще се сдобия с още една приятелка в Ню Йорк. — Благодаря ти.

— Благодари ми с едно кафе — заяви той, извади една чаша от шкафа и ми я подаде. — Не знам как го правиш, но винаги има по-добър вкус от моето.

Погледнах го с усмивка.

— Обикновено това е реплика на баща ми.

— Явно е вярно.

— Явно е типичен мъжки начин за измъкване — не му останах длъжна аз. — Кой прави кафето у вас — ти или Стивън?

— Никой — засмя се той, — на ъгъла има „Старбакс“.

— Сигурна съм, че това също е начин да се измъкнеш, но все още не съм погълнала достатъчно кофеин, за да измисля точно какъв — измърморих, докато му подавах чашата. — Което вероятно означава, че не е добра идея да споделям какво ми хрумна току-що.

— Казвай. Ако наистина не става, ще мога да ти го натяквам цял живот.

— О, много ти благодаря — засмях се аз, стискайки чашата си с две ръце. — Мислиш ли, че ще се получи, ако рекламираме кафето с вкус на боровинки като чай? Нали се сещаш — ще сипем кафето в пъстра чашка на цветя, в чинийката ще сложим кифличка, а някъде отзад ще се вижда каничка със сметана. Ще го представим като изискана напитка към следобедната закуска. И за капак ще добавим красив англичанин.

Устните на Марк се присвиха, докато обмисляше идеята.

— Мисля, че ми харесва. Да видим какво ще каже творческият екип.

* * *

— Защо не ми каза, че отиваш в Лас Вегас?

Въздъхнах мислено, когато чух високите и изпълнени с тревога нотки в гласа на майка ми, и стиснах по-силно слушалката. Едва се бях настанила обратно на бюрото, когато служебният ми телефон иззвъня. Подозирах, че ако проверя гласовата си поща, ще открия поне едно-две съобщения от нея. Когато си навиеше нещо на пръста, нямаше отърваване от нея.

— Здравей, мамо! Съжалявам. Възнамерявах да ти звънна в обедната почивка и да ти разкажа всичко.

— Обожавам Вегас.

— Така ли? — Смятах, че мрази всичко, свързано с комара. — Не знаех.

— Щеше да знаеш, ако ме беше попитала.

Обидата, която усетих в задъхания й тон, ме накара да трепна.

— Съжалявам, мамо — казах отново, от дете знаех, че повтарянето на извиненията винаги действа при нея. — Имах нужда да прекарам малко време насаме с Кари. Но ако наистина ти се ходи, можем да обмислим някое бъдещо пътешествие до Вегас.

— Ще бъде страхотно, нали? Много ми се иска да се забавляваме заедно.

— На мене също.

Погледът ми се премести върху снимката на майка ми и Стантън. Тя беше красива жена, излъчваше онази чувствена беззащитност, на която мъжете никога не можеха да устоят. Беззащитността й беше истинска, майка ми беше крехка и уязвима в много отношения, но беше и истинска мъжемелачка. Мъжете никога не се възползваха от нея, тя направо минаваше през тях.

— Имаш ли планове за обяд? Мога да направя резервация и да дойда да те взема.

— Мога ли да взема и една колежка?

Мегуми ме беше поканила на обяд още сутринта, когато дойдох на работа, с обещанието да ми разкаже всичко за срещата, която й бяха уредили.

— Разбира се! Ще се радвам да се запозная с колежката ти.

Устните ми се извиха в спонтанна и искрена усмивка. Понякога майка ми наистина ме побъркваше, но в крайна сметка единствената й вина беше, че ме обича прекалено много. В комбинация с неврозата й това си бе влудяващ недостатък, но пък зад него се криеха най-чисти намерения.

— Добре. Ела да ни вземеш в дванайсет. И не забравяй, че имаме само един час, трябва да е някъде наблизо и набързо.

* * *

Мегуми и майка ми си допаднаха още от пръв поглед. Веднага забелязах възхитата в очите на Мегуми, когато ги запознах, защото от години бях наблюдавала все същата реакция. Моника Стантън беше зашеметяваща жена, притежаваше онази класическа красота, която просто те кара да се загледаш и да се питаш как е възможно някой да е толкова съвършен. А в случая — пурпурночервеното кресло, в което беше седнала, бе идеален фон за златистата й коса и синьото на очите й.

От своя страна, майка ми бе впечатлена от стила на Мегуми. Докато дрехите в моя гардероб клоняха по-скоро към традиционния стил на конфекцията, Мегуми подбираше уникални цветове и комбинации, съвсем в тон с модното заведение до центъра „Рокфелер“, в което майка ми ни заведе.

С нетрадиционните форми на мебелите си, тапицирани в разноцветни кадифета и украсени с позлата, мястото ми напомняше за „Алиса в Страната на чудесата“. Диванчето, на което се бе настанила Мегуми, беше със странна, силно извита назад облегалка, а краката на креслото на майка ми бяха с форма на древногръцки чудовища.

— Все още се опитвам да разбера какво не му е наред — продължи да разказва Мегуми. — През цялото време се мъчех да открия недостатък. Имам предвид, че такъв страхотен мъж не би трябвало да играе на дребно с уговорени срещи.

— Не бих казала, че е играл на дребно — възрази майка ми. — Сигурна съм, че като те е видял, не е могъл да повярва на късмета си.

— Благодаря! — възкликна Мегуми и ми се усмихна. — Беше доста секси. Е, не чак като Гидиън Крос, но въпреки това беше секси.

— Между другото, как е Гидиън?

Небрежният начин, по който майка ми зададе въпроса, не можеше да ме подведе. Тя беше разбрала, че Гидиън знае за насилието, което бях преживяла като дете, и не й бе никак лесно да приеме този факт. Най-големият срам в живота й беше, че не е разбрала какво се случва под собствения й покрив, и изпитваше огромна вина, макар че в никакъв случай не можеше да бъде обвинена. Тя не знаеше, защото аз го криех от нея. Страхувах се какво ще направи Нейтън, ако кажа на някого. Въпреки това майка ми се безпокоеше, че Гидиън знае. Надявах се скоро да разбере, че той, също като мен, не я обвинява в нищо.

— Има много работа — отговорих аз. — Знаеш как е. Прекарваме заедно много време, откакто започнахме да излизаме, и сега си плаща.

— Ти го заслужаваш.

Отпих голяма глътка вода. Усетих почти непреодолима нужда да й кажа, че татко ще дойде да ме види. Щеше да застане на моя страна и да го убеди, че Гидиън наистина има чувства към мен, но реших, че това е много егоистична причина да й казвам. Нямах представа как ще реагира, ако разбере, че Виктор е в Ню Йорк, но най-вероятно щеше да се разстрои, а това щеше да превърне живота на всички ни в ад. Не знаех защо, но тя предпочиташе между тях да няма никакъв контакт. Не можех да не забележа как, откакто пораснах и можех сама да контактувам с баща си, успяваше да избегне всяка среща и разговор с него.

— Вчера видях Кари на една реклама върху автобус — заяви тя.

— Наистина? — попитах и се поизправих. — Къде?

— На Бродуей. Мисля, че беше реклама на дънки.

— И аз видях една — обади се Мегуми. — Не че обърнах особено внимание с какво е облечен. Този мъж е страхотен.

Разговорът ме накара да се усмихна. Майка ми умееше да се възхищава на мъжете. Това беше една от причините те да я обожават — караше ги да се чувстват добре. В това Мегуми не падаше по-долу от нея.

— Вече започват да го разпознават по улиците — намесих се аз, доволна, че в случая става въпрос за реклама, а не за снимка в жълтите вестници, на която присъствам и аз.

Клюкарските колонки намираха за много интересен факта, че гаджето на Гидиън Крос живее със сексапилен модел.

— Разбира се, че ще го разпознават — каза майка ми с известна нотка на назидание. — Нали не си се съмнявала, че един ден ще успее?

— Надявах се — поясних аз. — Заради самия него. За съжаление, мъжете модели не получават толкова поръчки и внимание, колкото жените.

Въпреки всичко винаги бях вярвала, че Кари ще пробие. В емоционално отношение не можеше да си позволи провал. Беше се научил да разчита толкова много на външния си вид, че не мисля, че би си позволил да се издъни. Един от най-големите ми страхове беше, че има риск кариерата, която сам си е избрал, да се обърне срещу него по начин, който никой от нас не би могъл да понесе.

Майка ми отпи глътка минерална вода. Специалитетът на кафенето бяха напитките с какао, но тя внимаваше да не изконсумира всички, позволени й за деня калории, само на едно хранене. Аз не бях чак толкова внимателна. Поръчах си супа и сандвич плюс десерт, който щеше да ми коства поне един час повече на пътечката за бягане. Позволих си да се поглезя, защото бях в цикъл, и това според мен беше период, в който всички бариери пред шоколада бяха вдигнати.

— Е — усмихна се Моника на Мегуми, — ще се видите ли отново с този мъж?

— Надявам се.

— Миличка, не оставяй нищо на случайността.

Майка ми се впусна да дава съвети за отношението към мъжете, а аз се облегнах и се наслаждавах на шоуто. Тя твърдо вярваше, че всяка жена заслужава да има до себе си богат мъж, който да й угажда, и за първи път от цяла вечност житейските й съвети в това отношение не бяха насочени към мен. Може и да се тревожех как ще си паснат баща ми и Гидиън, но за реакцията на майка ми нямах никакви притеснения. И двете бяхме на мнение, че той е подходящият за мен, макар че причините да мислим така бяха напълно различни.

— Майка ти е страхотна — заяви Мегуми, когато майка ми се отби в тоалетната, за да се освежи, преди да си тръгнем. — А ти си истинска късметлийка, толкова много приличаш на нея. Би било ужасно да имаш майка, която е по-красива от теб, нали?

— Трябва пак да излезем трите заедно — казах през смях. — Вие наистина си допаднахте.

— С най-голямо удоволствие.

Когато си тръгвахме, видях, че Кланси ни чака в колата, паркирана до тротоара, но изведнъж реших, че искам да повървя, за да изгоря малко от калориите, поети с обяда.

— Мисля, че ще повървя — заявих аз. — Ядох прекалено много. Вие двете тръгвайте без мен.

— И аз ще дойда с теб — каза Мегуми. — Имам нужда от малко въздух, въпреки че е доста горещо. Кожата ми става ужасно суха от климатика в офиса.

— И аз ще дойда — присъедини се майка ми към нас.

Погледнах скептично високите й тънки токчета, но от друга страна, майка ми винаги носеше такива обувки. За нея ходенето с високи токчета вероятно бе точно толкова лесно, колкото ходенето с маратонки за мен.

Тръгнахме обратно към „Кросфайър“ в обичайното за Манхатън темпо, което означаваше, че се движехме с доста бърза крачка. Разминаването с другите пешеходци обикновено представляваше известен проблем, но не и когато майка ми водеше колоната. Мъжете се отдръпваха почтително встрани и след това я съпровождаха с поглед. Облечена в семпла светлосиня рокля със сексапилна цепка, тя изглеждаше хладна и свежа насред влажната горещина.

Точно бяхме завили край ъгъла и ни оставаше съвсем малко, за да стигнем до „Кросфайър“, когато майка ми спря така внезапно, че двете с Мегуми буквално се блъснахме в нея. Политна напред, олюлявайки се, и едва успях да я хвана за лакътя.

Огледах тротоара, за да видя какво я беше спряло, но след като не открих нищо, вдигнах поглед към нея. Стоеше като замаяна и гледаше към „Кросфайър“.

— Господи, мамо! — възкликнах аз и я дръпнах встрани от потока пешеходци. — Бяла си като платно. От горещината ли ти прилоша? Вие ли ти се свят?

— Какво? — попита тя и докосна врата си. Продължаваше да гледа вторачено към сградата.

Обърнах глава, проследих погледа й и се опитах да видя какво е привлякло вниманието й.

— Какво гледате? — попита Мегуми и намръщено се взря надолу по улицата.

— Госпожо Стантън? — Кланси се приближи до нас, беше слязъл от колата, с която дискретно ни следваше. — Всичко наред ли е?

— Видя ли… — започна тя и се обърна въпросително към него.

— Какво да види? — настоях аз, когато той вдигна глава и с обигран поглед огледа улицата. Начинът, по който се бе съсредоточил, ме накара да потръпна.

— Нека ви откарам с колата — предложи той тихо.

Входът на „Кросфайър“ беше буквално от другата страна на улицата, но тонът на Кланси не търпеше възражения. Трите се качихме в колата, майка ми седна на предната седалка.

— Какво стана? — попита Мегуми, след като слязохме от колата и влязохме в прохладната сграда. — Майка ти изглеждаше така, сякаш е видяла призрак.

— Нямам представа — отвърнах аз, но се почувствах зле.

Нещо беше изплашило майка ми. И щях да полудея, докато не разбера какво.

7

Гърбът ми тупна на постелката толкова силно, че останах без въздух. Лежах зашеметена, мигах срещу тавана и се опитвах да си поема дъх. Пред очите ми се появи физиономията на Паркър Смит.

— Губиш ми времето. Когато си тук, трябва наистина да си тук. На сто процента. А не умът ти да е някъде на хиляди мили.

Поех ръката, която ми подаде, и се изправих. Около нас още десетина ученици на Паркър тренираха здраво крав мага. Салонът в Бруклин беше шумен и кипеше от живот.

Беше прав. Мисълта ми все още не можеше да се откъсне от странната реакция на майка ми, когато се връщахме към „Кросфайър“ след обяда.

— Съжалявам — измърморих. — Имам разни неща на главата си.

Той се спусна със скоростта на светкавица, първо удари едното ми коляно, а после и рамото с мълниеносни резки движения.

— Да не мислиш, че ако някой е решил да те нападне, първо ще чака да се подготвиш и тогава ще скочи?

Наведох се и положих всички усилия да се съсредоточа. Паркър също се наведе, кафявите му очи ме наблюдаваха внимателно. Бръснатата му глава и млечно шоколадовата кожа блестяха на светлината от флуоресцентните лампи над главите ни. Някога залата е била склад и обстановката не беше много-много променена оттогава, както по финансови причини, така и за да се създаде подходяща атмосфера. Параноята на майка ми и втория ми баща стигаше дотам, че караха Кланси да ме придружава по време на тренировките. В момента кварталът наоколо се съживяваше, което според мен беше добре, а според тях бе тревожно.

Паркър ме нападна отново, но този път успях да го блокирам. Следващият опит дойде бързо и с неочаквана сила, затова изблъсках всички мисли от главата си и ги оставих за по-късно, за вкъщи.

Гидиън дойде около час след като се бях прибрала и ме завари във ваната, заобиколена от свещи с аромат на ванилия. Съблече се и влезе при мен, макар че влажната му коса издаваше, че след тренировката с личния си инструктор вече е взел душ. Заковах поглед в него, докато се събличаше. Начинът, по който мускулите му играеха под кожата, и вродената грациозност на движенията, ме накараха да изпитам чувство на задоволство.

Вмъкна се в дълбоката овална вана зад гърба ми и разтвори дългите си крака, така че да се наместя между тях. Обгърна ме с ръце и след това, за моя най-голяма изненада, ме повдигна, така че седнах в скута му, а краката ми покриха неговите.

— Облегни се на мен, ангелче — прошепна той. — Имам нужда да те почувствам.

Въздъхнах от удоволствие, отпуснах се върху силното му мускулесто тяло, а той ме гушна. Напрегнатите ми мускули се отпуснаха и се предадоха, както винаги готови да омекнат при неговия допир. Обичах тези мигове, когато светът и емоционалните ни проблеми оставаха далеч. В такива моменти чувствах любовта, която той отказваше да назове с думи.

— Така ли лекуваш новите синини? — попита той, прилепил буза до моята.

— Вината си е изцяло моя. Не успях да се съсредоточа на тренировката.

— За мен ли мислеше? — измърка той и допря устни до ухото ми.

— Де да беше така.

Замълча за миг, после тонът му изведнъж се промени.

— Кажи ми какво те тревожи.

Харесваше ми това, че винаги успява да разчете мислите ми и да променя подхода си към мен в движение. Опитвах се и аз да се нагаждам към него толкова лесно. В действителност готовността за приспособяване се оказваше изключително важна в отношенията между хора като нас, които се нуждаят от толкова много внимание.

Вплетох пръсти в неговите и му разказах за странната реакция на майка ми днес след обяда.

— Очаквах едва ли не да се обърна и да видя баща си. Беше много странно. Нали има охранителни камери, които снимат входа на сградата?

— Разбира се. Ще погледна.

— Става въпрос за период, не по-дълъг от десет минути. Просто искам да видя дали мога да разбера какво се е случило.

— Няма проблем.

Отпуснах глава назад и го целунах по брадичката.

— Благодаря.

Той допря устни до рамото ми.

— Няма нещо, което не бих направил за теб, ангелче.

— Включително да ми разкажеш за миналото си? — Усетих, че се напрегна, и мислено се наругах. — Не точно в момента — побързах да добавя, — но някога. Просто ми кажи, че ще стигнем и дотам.

— Ела да обядваме утре заедно. В моя кабинет.

— Тогава ли ще поговорим?

Гидиън въздъхна дълбоко.

— Ева.

Извърнах глава и го пуснах, разочарована, че отново се измъкваше. Протегнах се към ръба на ваната и понечих да изляза от нея, исках да се отдалеча от мъжа, който някак успяваше да ме накара да се чувствам така свързана с него, както с никое друго човешко същество, и едновременно с това беше безкрайно далече от мен. Побърквах се, когато бях с него, започвах да се съмнявам във всичко, дори в неща, в които само допреди малко бях напълно сигурна. Трябваше да опитам наново, начисто.

— Готова съм — измърморих аз и духнах най-близката свещ. Димът се изви и се понесе нагоре така неуловим, както мъжа, когото обичах. — Излизам.

— Не. — Гидиън сложи ръце върху гърдите ми и ме задържа. Водата около нас се разплиска, развълнувана също като мен.

— Пусни ме, Гидиън. — Хванах го за китките и дръпнах ръцете му.

Той зарови лице във врата ми, упорито отказвайки да ме пусне.

— Ще стигнем дотам. Ясно? Просто… Ще стигнем дотам.

Отпуснах се и изпитах мъничко от чувството за победа, което очаквах да изпитам, когато зададох въпроса и все още чаках неговия отговор.

— Може ли да забравим за това тази вечер? — попита той с дрезгав глас, като продължаваше да ме притиска до себе си. — Да забравим всичко. Искам просто да съм с теб. Да си поръчаме нещо за вечеря, да гледаме телевизия, да те прегръщам, докато спя. Можем ли да го направим?

Изведнъж осъзнала, че има някакъв сериозен проблем, аз се обърнах, за да го погледна.

— Какво има?

— Просто искам да прекараме малко време заедно.

Очите ми се напълниха със сълзи. Имаше толкова много неща, които криеше от мен. Връзката ни така бързо се превръщаше в минно поле от неизказани думи и несподелени тайни.

— Добре.

— Нуждая се от това, Ева. Само ти и аз и никакви драми. — Мокрите му пръсти се плъзнаха по бузата ми. — Подари ми една такава вечер. Моля те! А сега ме целуни.

Обърнах се към него, обвих крака около бедрата му и взех лицето му в ръце. Наклоних глава, за да намеря идеалния ъгъл и притиснах устни в неговите. Започнах да го целувам нежно и бавно, засмуквах и леко го ближех. Подръпнах долната му устна, а после го примамих да забрави проблемите със закачливи докосвания на езика му с моя език.

— Целуни ме, по дяволите — изръмжа той, беше обхванал гърба ми с ръце и неспокойно го мачкаше. — Целуни ме, сякаш ме обичаш.

— Обичам те — прошепнах аз, издишвайки думите в него. — Не мога да не те обичам.

— Ангелче.

Зарови пръсти във влажната ми коса, наведе ме, за да му е удобно, и ме целуна така, че забравих къде се намирам.

* * *

След вечеря Гидиън се настани в леглото, подпря гръб на стената, сложи лаптопа на поставката пред себе си и се зае да поработи. Аз се излегнах по корем с лице към телевизора, вирнах крака и започнах да ритам във въздуха.

— Всички реплики от филма ли знаеш? — попита той, отвличайки вниманието ми от „Ловци на духове“, за да го погледна.

Беше с черни боксерки. И нищо друго. Обожавах да го виждам така — отпуснат, спокоен, ужасно интимен. Питах се дали Корин някога го беше виждала такъв. Ако наистина беше, можех да си представя колко отчаяно й се иска да се случи отново. Самата аз отчаяно исках да се наслаждавам на тази привилегия завинаги.

— Най-вероятно — признах си аз.

— И трябва ли да ги казваш на глас?

— Това проблем ли е, шампионе?

— Не. — Очите му просветнаха, явно се забавляваше. — Колко пъти си го гледала?

— Безброй — отговорих аз, извъртях се и застанах на четири крака. — Искаш ли още?

Тъмните му вежди се вдигнаха учудено.

— Ти ли си последователят? — прошепнах аз и започнах да пълзя към него.

— Когато изглеждаш така, ангелчето ми, съм готов да бъда всичко, което пожелаеш.

Погледнах го с присвити очи и продължих да шепна:

— Искаш ли това тяло?

Той се усмихна и отмести лаптопа.

— Непрекъснато.

Яхнах го и започнах да се придвижвам нагоре по тялото му. Обвих ръце около раменете му и изръмжах:

— Целуни ме, нисша твар!

— Репликата не е точно такава. А и какво стана с „Бог на удоволствията“? Сега изведнъж се превърнах в нисша твар?

Притиснах цепката си до твърдото тяло на члена му и раздвижих бедра.

— Каза, че си това, което искам да бъдеш, не помниш ли?

Гидиън стисна гръдния ми кош и наведе глава назад.

— И какво е то?

— Мой — отвърнах аз и го гризнах леко по врата. — Само мой.

* * *

Не можех да дишам. Опитах се да изкрещя, но нещо стисна носа ми. Притисна устата ми. Единственият звук, който успя да се изплъзне от гърлото ми, беше самотно пискливо стенание. Отчаяните ми викове за помощ останаха заключени само в съзнанието ми.

„Махни се от мен! Спри! Не ме докосвай! О, господи… моля те, не ми причинявай това.

Къде е мама? Ма-мо!“

Ръката на Нейтън покри устата ми и грубо размаза устните ми. Тежестта на тялото му ме притискаше, заравяше главата ми във възглавницата. Колкото повече се борех, толкова повече се възбуждаше. Дишаше тежко като животно, беше животно, и отново, и отново се блъскаше в… опитваше се да проникне в мен. Бикините ми му пречеха, предпазваха ме от раздиращата болка, която бях изпитвала толкова много пъти, че бях престанала да ги броя.

Сякаш прочел мислите ми, той изръмжа в ухото ми:

— Нямаш представа какво означава болка, но сега ще разбереш.

Застинах. Истината ме обля като кофа ледена вода. Познавах този глас.

Гидиън. Не!

Кръвта блъскаше в ушите ми. Започна да ми се повдига. Устата ми се напълни с горчилка.

Беше по-зле, толкова по-зле, когато този, който се опитва да те изнасили, е човек, на когото си имал пълно и безрезервно доверие.

Страхът и гневът се смесиха в мощен подтик. В момент на прояснение чух гласа на Паркър, който ми крещеше команди. Спомних си основните правила.

Атакувах мъжа, когото обичах, мъжа, чиито кошмари се сливаха с моите по най-ужасяващ начин. И двамата бяхме жертви на сексуално посегателство, но в сънищата си аз все още бях жертва. В своите сънища той се превръщаше в насилник, твърдо решен да причини на нападателя си същата болка и унижение, на които е бил подложен самият той.

Стегнах пръсти и ги забих в гърлото на Гидиън. Той изруга, отдръпна се назад и се премести, а аз с все сила го ударих с коляно между краката. Преви се на две и се строполи далеч от мен. Изтърколих се от леглото и шумно паднах на пода. Успях някак да се изправя на крака и се спуснах към вратата на хола.

— Ева! — изстена той, буден и напълно съзнавайки какво за малко щеше да ми причини в съня си. — Господи! Ева, чакай!

Изхвърчах през вратата и се озовах в хола.

Сврях се в тъмния ъгъл, свих се на топка и се опитах да си поема въздух, риданията ми отекваха в целия апартамент. Притиснах устни в коляното си, когато видях, че лампата в стаята ми светна, и останах безмълвна и неподвижна, когато, цяла вечност по-късно, Гидиън влезе в хола.

— Ева! Господи! Добре ли си? Аз… нараних ли те?

Доктор Питърсън беше нарекъл състоянието му атипична сексуална парасомния, проява на дълбоката психическа травма, която Гидиън беше преживял. Аз го наричах ад. И ние и двамата бяхме затворени в него.

Сърцето ми спря, когато видях как изглеждаше. От гордата му осанка не беше останало нищо, раменете му бяха смъкнати, а главата — приведена ниско надолу. Беше напълно облечен, в ръката си носеше сака, с който беше дошъл. Спря до барплота. Отворих уста, за да заговоря, и в този момент чух как нещо метално издрънча върху каменния плот.

Миналия път го бях спряла, бях го накарала да остане. Този път не можех да го направя.

Този път исках да си тръгне.

Едва доловимото изщракване на ключалката на входната врата остана да ехти в съзнанието ми. Нещо вътре в мен умря. Започна да ме обзема паника. Почувствах липсата му още в момента, в който изчезна от погледа ми. Не исках да остава. Не исках и да си тръгва.

Не знам колко дълго бях стояла в ъгъла, преди да събера сили и да се преместя на дивана. Несъзнателно отбелязах, че нощното небе е започнало да просветлява, когато чух далечното звънене на мобилния телефон на Кари. Малко след това той влезе в хола тичешком.

— Ева! — извика той и се спусна към мен, клекна пред дивана и постави ръце на коленете ми. — Какво ти направи?

— Какво? — попитах и премигнах срещу него.

— Крос се обади. Каза, че отново е имал кошмар.

— Нищо не се случи — казах и усетих как по бузата ми се затъркаля гореща сълза.

— Изглеждаш така, сякаш се е случило нещо. Изглеждаш…

Хванах го за китките, когато скочи на крака и изруга.

— Добре съм.

— По дяволите, Ева! Никога не съм те виждал такава! Не мога да го понеса! — Седна до мен и ме притегли към себе си: — Това мина всякакви граници. Разкарай го!

— Не мога да взема това решение в момента.

— Какво още чакаш? — попита той, отдръпна се и впери гневен поглед в лицето ми. — Ако продължаваш да изчакваш, това вече няма да е поредната несполучлива връзка, а връзката, която ще разбие живота ти завинаги.

— Ако се откажа от него, той ще остане съвсем сам. Не мога…

— Това не е твой проблем, Ева. Дявол да го вземе! Не е твое задължение да го спасяваш!

— Аз… Нищо не разбираш. — Прегърнах го. Зарових лице в рамото му и се разплаках. — Той ме спасява.

* * *

Повърнах, когато видях на барплота ключа от апартамента, който бях дала на Гидиън. Едва успях да стигна до мивката.

Когато стомахът ми се изпразни, ми остана болката — толкова силна, че не можех да помръдна от мястото си. Хванах се за ръба на плота, борейки се за въздух, докато студената пот се лееше по мен. Плачех толкова неистово, че не знаех как ще оцелея в следващите пет минути, да не говорим за остатъка от деня. За остатъка от живота ми.

Предишния път, когато Гидиън ми върна ключовете, бяхме разделени четири дни. Не можех да не мисля, че повторението на същия жест означава по-продължителна раздяла. Какво направих? Защо не го спрях? Защо не разговарях с него? Защо не го накарах да остане?

Телефонът ми изпиука със сигнала за съобщение. Спуснах се към чантата, за да го извадя, молех се да е от Гидиън. Вече бе говорил три пъти с Кари, но не беше направил опит да се свърже с мен.

Видях името му на екрана и сладка, остра болка прониза гърдите ми.

„Днес ще работя от вкъщи — пишеше в съобщението. — Ангъс ще те чака, за да те закара на работа.“

Стомахът ми отново се сви от ужас. Седмицата беше ужасно трудна и за двама ни. Разбирах защо се е отказал. Но това разбиране беше обвито в разяждащ страх, толкова студен и коварен, че по раменете ми полазиха тръпки.

Ръцете ми трепереха, докато му отговарях: „Ще се видим ли довечера?“.

Настъпи дълго мълчание, толкова дълго, че вече бях готова да му пиша отново и да изискам твърд отговор, когато получих следното: „Не разчитай на това. Имам час при доктор Питърсън и ужасно много работа“.

Стиснах здраво телефона. Направих три неуспешни опита, преди най-после да успея да напиша: „Искам да те видя“.

Дълго време телефонът ми мълча. Обзета от паника, вече протягах ръка към стационарния, когато Гидиън отговори: „Ще видя какво мога да направя“.

О, господи… Сълзите ми пречеха да видя буквите. Всичко свърши. Знаех го дълбоко в сърцето си. „Не бягай. Аз не бягам.“

Измина цяла вечност, преди да ми отговори: „А би трябвало“.

Поколебах се дали да не се обадя в офиса и да кажа, че съм болна, но не го направих. Не можех. Вече много пъти бях минавала по този път. Знаех, че лесно мога да се върна към саморазрушителните си навици, за да притъпя болката. Щях да умра, ако загубя Гидиън, но така или иначе щях да съм мъртва, ако загубя себе си.

Трябваше да се държа. Да го преодолея. Да оцелея. Стъпка по стъпка.

Затова, когато стана време, се качих на задната седалка на бентлито, мрачното лице на Ангъс ме накара да се разтревожа още повече, но реших да не му обръщам внимание и минах на автопилот, състояние на самозащита, което щеше да ми помогне да преживея следващите часове.

Целият ден ми бе като в мъгла. Работих усилено, съсредоточих се в работата, която ми помагаше да не полудея, но не влагах никакво желание. В обедната почивка продължих да работя, не можех да понеса мисълта да ям или да водя разговори с някого. След края на работния ден за малко да се откажа от тренировката по крав мага, но все пак отидох и вложих в упражненията същото старание, което бях влагала и в работата си през деня. Трябваше да продължа да се движа напред, дори да бях тръгнала в посока, в която нямах никакво желание да вървя.

— Много по-добре — похвали ме Паркър по време на почивката. — Все още не си напълно концентрирана, но е по-добре от снощи.

Кимнах и избърсах с кърпа потта от челото си. Бях започнала тренировките при Паркър единствено с мисълта за по-интензивно натоварване от обичайните ми занимания във фитнеса, но случилото се през изминалата нощ доказа, че уменията за самозащита са нещо повече от приятен страничен ефект.

Татуировките по бицепсите му се раздвижиха, когато той вдигна бутилката с вода до устните си. Беше левичар и семплата златна халка на пръста му проблесна и улови погледа ми. Напомни ми за пръстена на дясната ми ръка. Взрях се в него замислено. Спомних си, че когато ми го даде, Гидиън каза, че инкрустираните с диаманти хиксове, които държаха златните верижки, олицетворяваха самия него и силата, с която се държи за мен. Попитах се дали все още мисли по същия начин, дали все още смята, че си заслужава да опитаме. Бог ми е свидетел, аз мислех така.

— Готова ли си? — попита Паркър и хвърли празната бутилка в кошчето.

— Давай.

Той се засмя.

— Хайде да те видим.

Паркър все така ме побеждаваше, но не и поради липса на старание от моя страна. Давах всичко от себе си, изливайки всичките си проблеми в доброто старо физическо натоварване. Успях да постигна няколко победи и това ме стимулира да продължа да се боря и за нелеката си връзка. Бях готова да отдам времето и енергията си на Гидиън, да стана по-добър и по-силен човек, за да можем заедно да решим проблемите си. И щях да му го кажа, независимо дали иска да ме чуе, или не.

След края на тренировката се преоблякох, махнах с ръка на останалите, бутнах тежката входна врата и излязох във все още топлия вечерен въздух. Кланси вече беше докарал колата пред входа и се бе облегнал на калника в поза, която само някой глупак би взел за нехайна. Носеше сако въпреки горещината, защото оръжието му беше скрито под него.

— Вървят ли нещата? — попита той, изправи се и ми отвори вратата.

Откакто го познавах, тъмнорусата му коса беше подстригана късо като на военен и това още повече допълваше впечатлението за мрачен човек.

— Старая се.

Седнах на задната седалка и казах на Кланси да ме закара у Гидиън. Имах ключ от апартамента му и бях готова да го използвам.

Докато пътувахме натам, се питах дали Гидиън е спазил часа си при доктор Питърсън. Беше се съгласил да се подложи на терапия само заради мен. Сигурно не виждаше причина да прави това усилие, ако вече не бях част от живота му.

Влязох в семплото, но елегантно фоайе на сградата и се регистрирах на рецепцията. Едва когато останах сама в частния асансьор, установих, че цялата треперя от нерви. Преди няколко седмици ме беше вписал в списъка на хората, които могат да бъдат допускани до апартамента му. Този жест означаваше много и за двама ни, защото за него домът му бе убежище, в което не допуска почти никого. Аз бях единствената жена, с която беше правил секс тук, и единственият човек, който имаше ключ, с изключение на обслужващия персонал. Вчера нямаше да имам никакви съмнения, че съм добре дошла, но сега…

Излязох от асансьора и се озовах в малко фоайе с шахматно подредени черни и бели мраморни плочи, в което бе поставена старинна ваза с огромен букет от бели калии. Преди да отключа вратата, поех дълбоко дъх, опитвах се да се подготвя за това, което ще заваря вътре. Предишния път, когато ме беше нападнал в съня си, беше съсипан. Можех само да си представя как се чувства след втория инцидент. Ужасявах се при мисълта, че парасомнията му може да се окаже клинът, който ще ни раздели.

Но в момента, в който влязох вътре, вече знаех, че не си е вкъщи. Липсваше онази вибрираща енергия, която присъствието му винаги придаваше на атмосферата.

Лампите автоматично се запалиха, когато влязох в просторния хол. Настаних се, мъчейки се да се убедя, че мястото ми е тук. Моята стая беше надолу по коридора и аз тръгнах към нея. Спрях на прага, прикована от странното усещане да видя абсолютно точно копие на спалнята си в апартамента на Гидиън. Приликата беше поразителна — като се започне от цвета на стените и се стигне до мебелите и пердетата, но самото съществуване на подобна стая беше, меко казано, обезпокоително.

Гидиън я бе създал, за да бъде мое убежище, място, където да мога да избягам, когато имам нужда да се отделя от всичко около себе си. Мисля, че точно това направих в момента, в който избрах да вляза нея, а не в неговата спалня.

Оставих сака и чантата си до леглото, взех душ и облякох една от фланелките с надпис „Крос индъстрис“, които Гидиън ми беше оставил. Опитах се да не мисля за причината все още да не си е у дома. Точно си бях наляла чаша вино и бях включила телевизора в хола, когато телефонът ми иззвъня.

— Ало. — Гласът ми прозвуча въпросително, тъй като номерът беше непознат.

— Ева, ти ли си? Обажда се Шона.

— О, здравей, Шона.

Опитах се да прикрия разочарованието си.

— Надявам се, че не ти звъня прекалено късно.

Погледнах телефона и видях, че наближаваше девет. Към ревността ми се прибави и тревога. Къде беше той?

— Не се притеснявай. Гледам телевизия.

— Извинявай, че не отговорих на обаждането ти снощи. Знам, че е в последния момент, но искам да те попитам дали ти се ходи на концерта на „Сикс-Найнтс“ в петък.

— На кого?

— На „Сикс-Найнтс“. Не си ли чувала за тях? Бяха малка инди банда докъм края на миналата година. Следя ги от известно време и когато дадоха на хората от имейл листа си възможност първи да се снабдят с билети, извадих късмет. Проблемът е в това, че познатите ми харесват хип-хоп или поп музика. Не искам да казвам, че ти си последната ми надежда, но… Ти си последната ми надежда. Кажи ми, че харесваш алтернативен рок.

— Харесвам алтернативен рок.

Телефонът изпиука за ново входящо обаждане. Видях, че е Кари, и оставих да се включи гласовата поща. Разговорът с Шона нямаше да е особено дълъг и щях да му звънна след това.

— Знаех си! — засмя се тя. — Имам четири билета, така че можеш да доведеш някого. Да се срещнем в шест? Можем да хапнем нещо преди концерта. Той започва в девет.

Гидиън влезе в стаята точно когато казвах:

— Добре, уговорихме се.

Застана до вратата със сако, преметнато на една ръка, и куфарче за документи в другата, най-горното копче на ризата му беше разкопчано. Лицето му отново бе покрито с маската, остана напълно безизразно, когато ме видя изтегната на неговия диван, облечена в негова фланелка да пия от неговото вино пред неговия телевизор. Огледа ме внимателно от глава до пети, но в красивите му очи не проблесна нищо. Изведнъж се почувствах неудобно и нежелана.

— Ще ти кажа какво съм решила за другия билет — казах на Шона и се надигнах бавно, за да не го ядосам. — Благодаря, че се сети за мен.

— Радвам се, че ще дойдеш. Ще си прекараме чудесно.

Затворих телефона, след като се разбрахме да се чуем на следващия ден. Междувременно Гидиън беше оставил куфарчето и бе захвърлил сакото си на облегалката на един от позлатените столове встрани от стъклената холна масичка.

— Откога си тук? — попита той и разхлаби възела на вратовръзката си.

Изправих се. Дланите ми се изпотиха при мисълта, че може да ме изхвърли.

— Отскоро.

— Яла ли си?

Поклатих глава. През целия ден не бях успяла да хапна почти нищо. Бях издържала тренировката с Паркър благодарение на протеиновата напитка, която изпих в обедната почивка.

— Поръчай нещо — каза той, мина покрай мен и се отправи към коридора. — Менютата са в чекмеджето на шкафа до хладилника. Ще взема един бърз душ.

— Ти искаш ли нещо? — попитах, той вече ми бе обърнал гръб и се отдалечаваше.

Не се обърна и не ме погледна.

— Да. И аз не съм ял.

Точно се спрях на едно бистро, което предлагаше доматена супа и пресни френски хлебчета, преценявайки, че може би стомахът ми ще успее да се справи с това, когато телефонът ми отново иззвъня.

— Здрасти, Кари — поздравих го и в този момент ми се прииска да съм вкъщи при него, а не тук в очакване на болезнена раздяла.

— Здрасти! Крос беше тук и те търсеше. Казах му да върви по дяволите и да не се появява повече.

— Кари! — въздъхнах. Не го обвинявах. И аз бих постъпила по същия начин, ако ставаше въпрос за него. — Благодаря, че ми го казваш.

— Къде си?

— В апартамента му. Чаках го. Току-що дойде. Вероятно ще се прибера съвсем скоро.

— Ще го отрежеш ли най-после?

— Мисля, че той се кани да го направи.

Чух, че въздъхна дълбоко.

— Знам, че не си подготвена за това, но мисля, че така е най-добре. Трябва да говориш с доктор Травис колкото е възможно по-скоро. Разкажи му всичко. Той ще ти помогне да се справиш.

Едва преглътнах, в гърлото ми беше заседнала буца.

— Аз… Да. Може би.

— Добре ли си?

— В това да сложиш край лице в лице поне има някакво достойнство. И това е нещо.

Телефонът беше изтръгнат от ръката ми.

Гидиън впери поглед в мен и каза:

— Довиждане, Кари.

След това изключи телефона и го остави на плота. Косата му беше влажна, беше обул черно долнище на пижама, което падаше ниско под кръста му. Тази гледка ми подейства като шок, напомни ми за всичко, което щях да изгубя, губейки него — задъханото очакване и копнежа, утехата и близостта, мимолетното усещане, че това между нас е правилно, заради което всичко останало си заслужаваше.

— С кого си уговори среща? — попита той.

— Какво? О! С Шона, тя е сестра на партньора на Марк, има билети за концерта в петък.

— Реши ли вече какво ще ядеш?

Кимнах, нервно подръпвайки края на фланелката, която стигаше до бедрата ми.

— Налей ми от това, което пиеш — нареди той, протегна се и взе менюто, което бях оставила на плота. — Аз ще поръчам. Какво искаш?

— Супа и хрупкаво хлебче.

Докато вадех тапата на бутилката с мерлото, която бях оставила на плота, чух, че се обади на бистрото и заговори с онзи твърд и дрезгав глас, в който се бях влюбила в момента, в който го бях чула за пръв път. Поръча доматена супа и паста с пиле, което предизвика болезнено присвиване в гърдите ми. Без да му казвам, беше поръчал точно това, което исках. Поредното от множеството странни съвпадения, които ме караха да мисля, че съдбата е отредила накрая да се озовем заедно на едно и също място, стига да успеем да стигнем дотам.

Подадох му чашата, която бях наляла, и се загледах в него, докато отпиваше. Изглеждаше уморен, питах се дали и той като мен не е спал тази нощ.

Остави чашата и облиза следата от вино.

— Отидох у вас да те търся. Сигурно Кари ти е казал.

Притиснах гърдите си там, където усещах болката.

— Съжалявам… за това и… — Посочих с жест фланелката, която бях облякла. — По дяволите! Не го обмислих добре.

Той се облегна на плота и кръстоса глезени.

— Продължавай.

— Предположих, че ще си тук. Трябваше първо да се обадя. Когато видях, че те няма, трябваше да изчакам, вместо да се разполагам като у дома си. — Потърках очите си, пареха. — Аз… не знам какво става. Не мога да разсъждавам трезво.

Той пое дълбоко въздух и гърдите му се надигнаха.

— Ако очакваш да скъсам с теб, можеш да спреш да чакаш.

Хванах се за плота, за да не залитна. „Това ли беше? Това ли е краят?“

— Не мога да го направя — заяви той решително. — Дори не мога да ти обещая, че ще те пусна да си отидеш, ако си дошла да ми кажеш това.

Какво? Намръщих се объркано.

— Но ти остави ключа, който ти бях дала.

— Искам си го обратно.

— Гидиън. — Затворих очи, сълзите се затъркаляха по бузите ми. — Ти си истински задник.

Тръгнах към стаята си с бърза, леко залитаща походка, която нямаше нищо общо с малкото количество вино, което бях изпила. Едва бях прекрачила прага, когато той ме хвана за лакътя.

— Няма да те последвам вътре — каза той с дрезгав глас и се наведе над ухото ми. — Обещал съм ти го. Но те моля да останеш при мен, за да поговорим. Поне ме изслушай. Дойде чак дотук.

— Имам нещо за теб. — Гърлото ми бе така стегнато, че думите излязоха с мъка. Пусна ме и аз бързо отидох при чантата си. После се обърнах към него и го попитах: — Когато остави ключовете, това означаваше ли, че късаш с мен?

Тялото му запълваше цялата рамка на вратата. Беше вдигнал ръце над раменете си, а кокалчетата му бяха побелели от силата, с която стискаше рамката, като че ли искаше физически да се възпре, за да не ме последва. Позата подчертаваше красотата на безупречното му тяло, очертавайки всеки мускул, а долнището му се бе смъкнало още по-надолу, закрепвайки се ниско за хълбока. Желаех го с цялото си същество.

— Не мислех толкова напред — призна той. — Исках само да се чувстваш в безопасност.

Стиснах по-силно предмета, който държах в ръка.

— Изтръгна сърцето ми, Гидиън. Нямаш представа как се почувствах, когато видях ключовете на плота. Колко ме заболя. Нямаш никаква представа.

Той стисна очи и наведе глава.

— Не мислех ясно. Мислех, че постъпвам правилно…

— Майната ти! Майната му на проклетото ти кавалерство или каквото там си мислеше, че правиш. Не го прави отново. — Гласът ми придоби заплашителна нотка. — Казвам ти го съвсем ясно и никога не съм била толкова категорична — ако някога отново ми върнеш ключовете, това ще е краят. След това няма да има връщане назад. Разбираш ли?

— Да. Но не съм сигурен, че ти разбираш.

Издишах задъхано и се приближих към него.

— Дай си ръката.

Лявата му ръка продължи да стиска рамката на вратата, но дясната се протегна към мен.

— Никога не съм ти давала ключ от апартамента си, ти сам си го взе. — Обгърнах ръката му в шепи и пуснах подаръка в дланта му. — Сега ти го давам.

Отстъпих назад и се отдръпнах, наблюдавах го как впери поглед в лъскавия ключодържател с монограм, на който беше закачен ключът от апартамента ми. Това беше най-добрият начин, който измислих, за да му покажа, че му го давам доброволно и че му принадлежи.

Той затвори ръка и здраво стисна подаръка. Мина цяла минута, преди да ме погледне отново. Лицето му беше мокро от сълзи.

— Не — прошепнах аз, сърцето ми се късаше. Обвих лицето му в ръце, избърсах с пръсти бузите му: — Моля те… недей!

Гидиън стисна ръцете ми и ме целуна.

— Не знам как да си тръгна от теб.

— Шшт…

— Ще те нараня. Вече те наранявам. Заслужаваш нещо по-добро…

— Млъкни, Гидиън!

Скочих, обвих крака около кръста му и се притиснах в него.

— Кари ми каза как си изглеждала… — започна той и цялото му тяло се разтресе. — Не осъзнаваш какво ти причинявам. Аз те съсипвам, Ева.

— Не е вярно.

Той се отпусна на колене на пода, притискайки ме плътно към себе си.

— Аз те вкарах в този капан. Сега може би не го съзнаваш, но го усети още в самото начало. Знаеше какво ще ти причиня, но аз не те оставих да избягаш.

— Вече няма да бягам. Ти ме накара да стана по-силна. Даде ми повод да го направя.

— Господи! — В очите му пробягаха сенки. Той седна, протегна крака напред и ме прегърна. — И двамата сме толкова сбъркани, а аз оплесках всичко. Ако продължаваме така, ще се унищожим един друг. Ще късаме парче по парче, докато накрая не остане нищо.

— Млъкни! Не ми се слушат повече глупости. Ходи ли при доктор Питърсън?

Той отпусна глава на стената и затвори очи.

— Да, по дяволите!

— Каза ли му какво се случи снощи?

— Да — отговори той и стисна зъби. — И той каза почти същото като миналата седмица. Че сме нагазили надълбоко. Че буквално се давим един друг. Според него трябва да се отдръпнем малко, да излизаме само на платонически срещи, да спим отделно, да прекарваме повече време с други хора и по-малко насаме.

Така наистина ще е по-добре, помислих си аз. По-добре за психиката ни и за шансовете пред нас.

— Надявам се, че има план Б.

Гидиън отвори очи и погледна намръщеното ми лице.

— Това му казах и аз. Отново.

— Значи сме сбъркани, е и? Всяка връзка има проблеми. — Той изсумтя. — Така е — настоях аз.

— Наистина ще спим отделно. В това отношение оставих нещата да стигнат прекалено далеч.

— В отделни легла или в отделни апартаменти?

— В отделни легла. Иначе не бих могъл да го понеса.

— Добре. — Въздъхнах и облегнах глава на рамото му, бях толкова благодарна, че можех да го прегърна и че отново бяхме заедно. — С това мога да се примиря. Засега.

Той преглътна мъчително.

— Когато си дойдох и те заварих тук… — започна той и ме прегърна още по-силно. — Господи, Ева! Мислех, че Кари ме лъже, като ми казва, че не си вкъщи, че просто не искаш да ме видиш. След това си помислих, че може би си излязла и… си продължила напред.

— Не си толкова лесен за преодоляване, Гидиън.

Не мислех, че изобщо някога щях да съм в състояние да го преодолея. Той беше в кръвта ми. Поизправих се, за да вижда лицето ми. Постави ръка върху сърцето си. Ръката, с която стискаше ключа.

— Благодаря ти за това.

— Не го оставяй — предупредих го аз.

— Не съжалявай, че си ми го дала — отвърна той и притисна чело в моето.

Усетих топлия му дъх върху кожата си и ми се стори, че прошепва нещо, но не успях да разбера какво.

Нямаше значение. Бяхме заедно. След дългия ужасен ден нищо друго нямаше значение.

8

Чух, че вратата на спалнята се отваря, и това сложи край на съня ми, но се разбудих истински, едва когато долових уханието на прясно кафе. Протегнах се, без да отварям очи, наслаждавайки се на очакването.

Гидиън седна на ръба на леглото и след миг прокара пръсти по бузата ми.

— Как спа?

— Липсваше ми. Кафето, което подушвам, за мен ли е?

— Ако си добра.

Отворих широко очи.

— Мислех, че ти харесва, когато съм лоша.

Усмихна се с онази подлудяваща усмивка. Вече беше облякъл един от своите невероятно секси костюми и изглеждаше много по-добре от предишната вечер.

— Обичам да си лоша с мен. Кажи ми за концерта в петък.

— Групата се казва „Сикс-Найнтс“. Това е всичко, което знам. Искаш ли да дойдеш?

— Въпросът не е в това дали искам. Ако ти ще ходиш, идвам и аз.

Вдигнах учудено вежди.

— Така ли? Ами ако не те бях поканила?

Той се протегна към ръката ми и леко завъртя пръстена, който ми беше дал.

— Тогава и ти няма да отидеш.

— Моля? — възкликнах и отметнах косата от лицето си. Видях решителното изражение на лицето му и седнах в леглото. — Дай ми кафето. Искам да съм заредена с кофеин, докато ти наритвам задника.

Гидиън се усмихна и ми подаде чашата.

— Не ме гледай така — предупредих го аз. — Наистина не ми харесва да ми забраняваш да отида някъде.

— Говорим специално за ходене на рок концерт. И не казвам, че не можеш да отидеш изобщо, а че не можеш да отидеш без мен. Съжалявам, ако не ти харесва, но това е положението.

— Кой ти е казал, че е рок концерт? Може да е класическа музика. Или келтска. Или поп.

— „Сикс-Найнтс“ има договор с „Видал рекърдс“.

— О!

„Видал рекърдс“ се управляваше от втория баща на Гидиън — Кристофър Видал-старши, но Гидиън държеше контролния пакет акции. Питах се как става така, че едно момче придобива семейния бизнес от втория си баща. Реших, че каквато и да е причината, тя обяснява защо неговият полубрат, Кристофър-младши, мрази Гидиън толкова много.

— Гледал съм техни концерти на запис — продължи той сухо — и няма да рискувам да те оставя сама в такава тълпа.

Отпих голяма глътка кафе.

— Разбирам какво имаш предвид, но не можеш да се разпореждаш с мен.

— Не мога ли? Тихо — каза той и постави пръст на устните ми. — Недей да спориш. Не съм тиранин. Но от време на време може да се тревожа за теб и трябва да си достатъчно разумна, за да го разбереш.

Бутнах ръката му:

— Вероятно „разумна“ означава, че трябва да правя това, което ти прецениш за правилно.

— Разбира се.

— Това са пълни глупости.

Той се изправи.

— Няма да се караме за някакви хипотетични възможности. Ти ме покани да дойда с теб на концерта в петък и аз приех. Няма за какво да спорим.

Оставих кафето на нощното шкафче, изритах завивките и се измъкнах от леглото.

— Трябва да мога да живея живота си, Гидиън. Трябва да запазя истинската си същност, иначе нищо няма да се получи.

— Аз също трябва да запазя същността си. И компромисите не трябва да са само от моя страна.

Това ме накара да се замисля. Не беше далече от истината — аз имах правото на свое лично пространство, но той имаше право да иска да го приемам и разбирам такъв, какъвто е. Трябваше да направя компромиси и да приема, че и той се бори със свои си демони.

— Как ще реагираш, ако ти кажа, че искам да изляза с приятелки и да се забавляваме по клубовете?

Той хвана брадичката ми с две ръце и ме целуна по челото.

— Ще вземеш лимузината и ще се забавлявате в моите клубове.

— За да може охраната ти да ме шпионира.

— За да може да те наблюдава — поправи ме той и плъзна устни към веждите ми. — Толкова ли е ужасно, ангелчето ми? Толкова ли е непростимо, че не мога да откъсна очите си от теб?

— Не извъртай нещата.

Наклони главата ми назад и ме погледна решително в очите.

— Трябва да разбереш, че дори ако вземеш лимузината и ходиш само по моите клубове, пак ще се побъркам от притеснение, докато се прибереш. Не смяташ ли, че твоето леко неудобство заради предпазните ми мерки е част от взаимните компромиси?

Изръмжах:

— Как успяваш да накараш нещо толкова безумно да прозвучи разумно?

— Дарба.

Сложих ръце върху прекрасния му стегнат задник и го стиснах.

— Имам нужда от още кафе, за да се справя с дарбата ти, шампионе.

* * *

С Марк и партньора му Стивън имахме нещо като традиция всяка сряда да излизаме на обяд. Истински се зарадвах, когато двамата с Марк стигнахме до малкия италиански ресторант, който той беше избрал, и заварихме там Стивън и Шона. Отношенията ни с Марк бяха много професионални, но бяхме успели в известна степен да ги превърнем и в лични, а това означаваше много за мен.

— Наистина ти завиждам за тена — каза Шона. Беше облечена в дънки, ефектно потниче и тънък шал. — Аз само почервенявам и ми избиват още повече лунички.

— Но пък косата ти е толкова прекрасна — посочих аз, искрено се възхищавах на тъмночервената й грива.

Стивън прокара пръсти през косата си, която имаше същия цвят като тази на сестра му, и се усмихна:

— Какви ли не жертви прави човек, за да изглежда секси.

— Ти пък откъде знаеш? — попита Шона и блъсна закачливо брат си по рамото, но той изобщо не реагира на удара.

Докато тя бе стройна и слаба, Стивън беше висок и едър. От разговорите ми с Марк знаех, че партньорът му върши сам голяма част от работата в строителната си фирма и това обясняваше както едрата му фигура, така и захабените ръце.

Влязохме в ресторанта и веднага ни настаниха, тъй като бях направила резервация веднага щом Марк ме покани на обяд. Ресторантът беше малък, но имаше много приятна атмосфера. Слънцето влизаше през остъклените стени, а храната миришеше така вкусно, че устата ми се напълни със слюнка.

— Много се вълнувам за петък.

Меките сини очи на Шона горяха от нетърпение.

— И ще води теб — отбеляза сухо Стивън, — а не големия си брат.

— Там не е място за теб — не му остана длъжна тя. — Знам, че мразиш тълпите.

— Не ги мразя, просто имам нужда от лично пространство.

Шона театрално завъртя очи:

— Не могат всички да се съобразяват с теб.

Когато стана въпрос за тълпи, се сетих за Гидиън и желанието му да ме закриля.

— Имаш ли нещо против да доведа мъжа, с когото излизам? — попитах аз. — Или това ще ни развали вечерта?

— Не, разбира се. Той има ли приятел, който би искал да дойде с нас?

— Шона! — Марк очевидно беше изненадан и възмутен. — Ами Дъг?

— Какво Дъг? Не ме остави да довърша. — Тя ме погледна и обясни: — Дъг е гаджето ми. Това лято е в Сицилия на кулинарен курс. Той е готвач.

— Чудесно — казах аз. — Падам си по мъже, които умеят да готвят.

— О, да. — Тя се засмя и погледна ядосано Марк. — Той не е за изпускане и си го знам. Така че, ако гаджето ти има приятел, който е готов да излезе с нас, но без да се надява на шансове за свалка, ще бъде чудесно.

Веднага се сетих за Кари и се усмихнах.

Но по-късно през деня, след като с Гидиън бяхме потренирали и се бяхме прибрали в апартамента му, промених мнението си. Станах от дивана, където се бях изтегнала и безуспешно се опитвах да чета, и отидох в кабинета му.

Видях, че е намръщен, а пръстите му бързо подскачат по клавиатурата. Светлината от монитора и малката лампа, насочена към фотоколажа на стената, бяха единственото осветление в стаята, така че по-голямата й част оставаше в сянка. Той седеше в полумрака, гол до кръста и красив, сам и резервиран. Винаги, когато работеше, изглеждаше уединен и недостижим. Почувствах се самотна само като го наблюдавах.

Комбинацията от физическата дистанция, причинена от цикъла ми, и напълно разбираемото решение на Гидиън да спим отделно, будеше дълбоко скритата ми несигурност и ме караше да се стремя непрекъснато да съм близо до него, да се опитвам още по-яростно да привличам вниманието му.

Фактът, че работи, вместо да прекарва времето си с мен, не би трябвало да ми пречи — много добре знаех колко е зает, но въпреки това страдах. Чувствах се изоставена и самотна, което ми подсказваше, че отново се връщам към старите си нездравословни навици. Истината беше, че двамата с Гидиън сме едновременно най-доброто и най-лошото нещо, което можеше да се случи на всеки от нас.

Той вдигна очи към мен и ме прикова с поглед. Усетих как мисълта му превключва от работата към мен.

— Пренебрегвам ли те, ангелче? — попита той и се облегна на стола.

Изчервих се, искаше ми се да не чете мислите ми толкова лесно.

— Извинявай, че те прекъсвам.

— Знаеш, че винаги можеш да дойдеш при мен, когато имаш нужда от нещо.

Прибра клавиатурата, посочи освободеното място на бюрото пред себе си и дръпна стола си назад.

— Ела, седни тук.

През тялото ми премина гореща тръпка. Изтичах към него без никакъв опит да скрия нетърпението си. Настаних се на бюрото точно пред него и се усмихнах широко, когато той дръпна стола си и запълни пространството между краката ми.

Сложи ръце върху бедрата ми, прегърна ме през кръста и каза:

— Трябваше да ти обясня, че се опитвам да разчистя ангажиментите си, за да можем да заминем за уикенда.

— Наистина ли? — възкликнах аз и проврях пръсти в косата му.

— Искам за известно време да си само моя. Освен това изпитвам много, много голяма нужда да те чукам много дълги часове наред. Може би през цялото време — каза той и затвори очи, когато го докоснах. — Липсва ми усещането да съм вътре в теб.

— Ти винаги си вътре в мен — прошепнах аз.

Устните му бавно се извиха в закачлива усмивка и той отвори очи.

— Караш го да ми става.

— Това нещо ново ли е?

— Всичко е ново.

Не го разбрах и се намръщих.

— Ще стигнем и до това — продължи той. — А сега ми кажи защо дойде.

Поколебах се, все още мислех върху тайнствената му забележка.

— Ева. — Твърдият му тон ме накара да се съсредоточа. — От какво имаш нужда?

— От някой, който да излезе с Шона. Но… не като на среща. Шона си има гадже, но в момента той не е в страната. Просто ще е по-добре, ако излезем четирима.

— Не искаш ли да помолиш Кари?

— Първо се сетих за него, но Шона ми е приятелка. Помислих си, че може би ще искаш да поканиш някой твой приятел. Нали се сещаш, така всичко ще бъде по равно.

— Добре. Ще видя кой е свободен.

В този момент осъзнах, че не бях очаквала да приеме предложението ми. Изглежда мислите се бяха изписали на лицето ми, защото той попита:

— Има ли друго?

— Аз… — Как можех да му кажа какво си мисля, без да заприличам на пълна глупачка? Поклатих глава. — Не. Няма друго.

— Ева — започна той със строг глас, — кажи ми какво има.

— Просто глупости.

— Това не беше молба.

През мен сякаш премина ток, винаги изпитвах това усещане, когато ми заговореше с този властен тон.

— Просто си мислех, че поддържаш само бизнес отношения и от време на време чукаш случайни жени.

Трудно ми беше да изрека последната част от изречението. Колкото и да беше глупаво от моя страна, не можех да не изпитвам ревност към жените от миналото му.

— Мислила си, че нямам приятели? — попита той, очевидно искрено се забавляваше.

— Досега не си ме запознал с нито един твой приятел — отвърнах мрачно и започнах да подръпвам подгъва на фланелката си.

— Аха. — Очите му проблясваха все по-весело. — Ти си моята малка секси тайна. Питам се какво си въобразявах, когато нарочно направих така, че да ни снимат как се целуваме на публично място.

— Ами…

Погледът ми се спря на колажа на стената, където се виждаше снимката, за която говореше. В продължение на дни тази снимка се разпространяваше от всички клюкарски блогове.

— Казано по този начин…

Гидиън се разсмя и смехът му се разля по мен като вълна от удоволствие.

— Запознал съм те с някои от приятелите ми, когато сме излизали.

— Така ли?

Бях предположила, че всички, с които ме беше запознал по различни събирания, са хора, с които го свързва само бизнесът.

— Но идеята да те задържа само за себе си не е никак лоша.

Хвърлих му един поглед и преосмислих аргумента, който бях използвала, когато спорехме дали да отида в Лас Вегас, а не във Финикс.

— Защо ти да не си този, който лежи гол и чака да бъде изчукан?

— Какво му е забавното на това?

Блъснах го по раменете, а той ме притегли, сложи ме в скута си и се разсмя.

Не можех да повярвам, че е в такова добро настроение, и се попитах каква ли е причината. Погледнах към монитора и видях някаква таблица, от която нищо не разбрах, и един недовършен имейл. Но в Гидиън имаше нещо различно. И ми харесваше.

— За мен би било удоволствие — промърмори той с устни, притиснати в шията ми, — да си лежа цял ден надървен и ти да ме яздиш, когато си в настроение.

Мускулите на вагината ми се стегнаха, когато си представих картинката.

— Възбуждаш ме така.

— Чудесно. Обичам, когато си възбудена.

— Значи — започнах да размишлявам аз, — ако моята фантазия е да ми осигуряваш сексуални услуги двайсет и четири часа в денонощието…

— За мен това си е жива действителност.

Ухапах го леко по брадичката.

— Да не би да искаш играта да загрубее, ангелче? — изръмжа той.

— Искам да знам каква е твоята фантазия.

Гидиън ме намести, така че да седна по-удобна в скута му.

— Ти.

— Внимавай, дано наистина да е така.

— На люлка — засмя се той.

— Моля?

— На секс люлка, Ева. Сладкият ти задник, настанен на седалката, краката ти, хванати в стремена, широко разтворени, и прекрасната ти катеричка, влажна и готова. — Докато казваше това, ръката му описваше кръгообразни движения по дупето ми. — Така ще бъдеш оставена изцяло на благоволението ми, няма да можеш да правиш нищо, освен да поемеш всичко, което мога да ти дам. Сигурен съм, че ще ти хареса.

Представих си го как стои между краката ми, гол и блестящ от пот, бицепсите и коремните му мускули се движат, докато люлее люлката и ме придвижва напред-назад по прекрасния си пенис.

— Значи ме искаш беззащитна.

— Искам те вързана. Но не отвън. Работя по този въпрос.

— Гидиън…

— Никога не бих ти причинил повече, отколкото би могла да понесеш — обеща той, а очите му просветваха страстно на приглушената светлина. — Но ще те докарам до ръба на възможностите.

Започнах да се извивам, бях едновременно възбудена и уплашена от мисълта да се оставя изцяло във властта му.

— Защо?

— Защото искаш да бъдеш моя, а аз искам да те притежавам. Ще стигнем и до това.

Ръката му се плъзна под фланелката и обгърна гърдата ми, пръстите му започнаха леко да масажират и подръпват зърното ми, разпалвайки цялото ми тяло.

— Правил ли си го преди? — попитах шепнешком. — Имам предвид люлката?

Лицето му веднага стана безизразно.

— Не задавай такива въпроси.

О, боже!

— Аз само…

Покри устните ми със своите. Захапа долната, след това вкара езика си в устата ми и стисна косата ми в юмрук, за да ми попречи да се движа. Нямаше никакво съмнение, че това е акт на превъзходство. Усетих как желанието в мен се надига, нуждаех се от него и не можех нито да контролирам, нито да се преборя с тази нужда. Изскимтях, а гърдите ми се стегнаха от болка при мисълта, че е отделил толкова време и усилия, за да получи удоволствие от друга.

Ръката на Гидиън се промъкна между краката ми и обхвана вулвата ми. Извих се, изненадана от директния му подход. Той издаде нисък звук, за да ме успокои, и започна да ме масажира, търкайки нежната плът с онова изключително умение, към което вече се бях пристрастила.

Откъсна устни от моите, наведе ме назад и вдигна гърдата ми до устата си. Захапа леко зърното през фланелката, след това обви устните си около трептящото от болка връхче и започна да го смуче толкова силно, че почувствах спазмите във вагината си.

Бях като под обсада, мозъкът ми даваше накъсо, а желанието ми ставаше все по-силно. Пръстите му се плъзнаха под ръба на бикините и докоснаха клитора ми, усещането от допира на ръката му беше точно това, от което се нуждаех.

— Гидиън.

Вдигна глава и ме наблюдаваше с премрежен поглед, докато ме водеше към края. Извиках, разтресена от конвулсии, освобождаването на напрежението след няколко дни въздържание бе почти непоносимо силно. Но той не ме пусна. Продължи да гали клитора ми, докато не свърших отново, докато цялото ми тяло не се разтресе и аз притиснах бедра едно в друго, за да се спра.

Отдръпна ръката си от мен, а аз се отпуснах безпомощно, дишайки тежко. Гушнах се в него, притиснах лице до гърлото му и обвих врата му с ръце. Имах чувството, че сърцето ми е станало двойно по-голямо. Всичко, което изпитвах, ме заля изведнъж — цялото мъчение и любов, които усещах към него. Впих се в тялото му, исках да съм още по-близо.

— Шшт… — Той ме притисна така силно, че беше трудно да дишам. — Поставяш всичко под въпрос и сама се подлудяваш.

— Мразя това — прошепнах аз. — Не трябва да изпитвам такава нужда към теб. Не е здравословно.

— Точно тук грешиш. — Чувах как силно бие сърцето му под ухото ми. — И отговорността за това е моя. В някои отношения поех ръководната роля, в други я оставих на теб и това те кара да се чувстваш объркана и разтревожена. Съжалявам за това, ангелче. Ще бъде по-лесно занапред.

Отдръпнах се, за да мога да огледам лицето му. Затаих дъх, когато очите ни се срещнаха, и той впери поглед в мен, без да мига. В този момент осъзнах какво е различното — в него имаше някакво ведро и непоклатимо спокойствие. При тази гледка нещо в мен също се успокои. Дишането ми се нормализира и усетих как тревогата ме напуска.

— Така е по-добре — каза той и ме целуна по челото. — Щях да изчакам да дойде уикенда, за да поговорим за това, но моментът и сега е подходящ. Трябва да стигнем до едно споразумение. И след като го постигнем, няма връщане назад. Разбра ли ме?

— Опитвам се — отвърнах аз и преглътнах.

— Много добре знаеш какъв съм. Виждала си най-лошите ми черти. Снощи ми каза, че въпреки това ме искаш. — Изчака да кимна с глава и след това продължи: — И точно тук прецаках всичко. Не можех да ти се доверя, че ще стигнеш до това решение сама, а трябваше да го направя. И поради тази причина бях прекалено предпазлив. Миналото ти ме плаши, Ева.

Мисълта, че Нейтън отново ще се намеси и ще ми отнеме Гидиън, беше прекалено болезнена, свих колене и ги притиснах до гърдите си.

— Не му давай тази сила.

— Няма. А ти трябва да осъзнаеш, че всеки въпрос има повече от един отговор. Кой казва, че се нуждаеш прекалено много от мен? Кой казва, че не е здравословно? Не ти. Нещастна си, защото се опитваш да се въздържаш.

— Хората не…

— Майната им на хората! Нито един от двама ни не е съвсем нормален. И в това няма нищо лошо. Вярвай, че знам от какво се нуждаеш, дори когато си мислиш, че греша. А аз ще вярвам на решението ти да останеш с мен, въпреки недостатъците ми. Разбра ли?

Прехапах долната си устна, за да не види, че трепери, и кимнах.

— Не ми изглеждаш много убедена — каза той меко.

— Страхувам се, че ще изгубя себе си в теб, Гидиън. Страхувам се, че ще изгубя онази част от мен, която положих толкова усилия да си върна обратно.

— Никога няма да позволя това да се случи — възрази той ожесточено. — Това, което искам, е и двамата да се чувстваме в безопасност. Това, което се случва между нас, не трябва да ни изтощава така. Трябва да е най-стабилното нещо в живота ни, на което винаги можем да се опрем.

Очите ми се напълниха със сълзи при тази мисъл.

— И на мен ми се иска да е така — прошепнах аз. — Толкова ми се иска.

— Ще ти го дам, ангелче! — Гидиън се наведе и докосна устните ми със своите. — Ще го дам и на двама ни. А ти ще ми позволиш да го направя.

* * *

— Нещата изглеждат много по-добре тази седмица — каза доктор Питърсън, когато двамата с Гидиън отидохме за сеанса в четвъртък вечерта.

Този път седяхме близо един до друг и се държахме за ръце. Гидиън погали с палец кокалчетата на ръката ми, а аз му се усмихнах, окуражена от допира. Доктор Питърсън извади таблета си и се настани удобно в креслото.

— Има ли нещо по-специално, което бихте искали да обсъдим?

— Вторникът беше много тежък — казах тихо аз.

— Мога да си представя. Хайде да поговорим за случилото се в понеделник през нощта. Ще ми разкажеш ли какво точно стана, Ева?

Разказах му как се събудих от собствения си кошмар и се оказах хваната като в капан в кошмара на Гидиън. После споделих всичко, което се бе случило през онази нощ и на следващия ден.

— Значи вече спите отделно? — попита доктор Питърсън.

— Да.

— А твоите кошмари — обърна се той към мен, — колко често се появяват?

— Рядко. Преди да започна да излизам с Гидиън бяха минали почти две години, без да имам кошмари.

Видях, че доктор Питърсън остави стилуса и започна бързо да набира. Нещо в сериозното му изражение ме разтревожи.

— Обичам го — изтърсих изведнъж.

Почувствах как Гидиън до мен настръхна.

Доктор Питърсън вдигна глава и ме изгледа внимателно. Погледна към Гидиън, после отново спря погледа си върху мен.

— Не се съмнявам в това. Какво те накара да кажеш тези думи, Ева?

Вдигнах смутено рамене, с цялото си същество усещах погледа на Гидиън върху лицето си.

— Очаква вашето одобрение — обади се мрачно той.

Стана ми неприятно от думите му.

— Вярно ли е? — попита доктор Питърсън.

— Не.

— Така е, по дяволите! — възкликна Гидиън с дрезгав глас.

— Не е — възразих аз, макар че осъзнах, че трябваше да чуя думите му, изречени на глас, за да го разбера. — Аз просто… Това е истината. Това чувствам. — Погледнах към доктор Питърсън. — Връзката ни трябва да успее. Ще направим така, че да успее — натъртих аз. — Просто искам да съм сигурна, че и вие мислите така. Да знам, че разбирате, че възможността за провал не съществува в нашия случай.

— Ева — започна той и се усмихна любезно, — двамата с Гидиън имате да извървите дълъг път, но трудностите пред вас не са непреодолими.

Въздъхнах с огромно облекчение.

— Обичам го — повторих отново и кимнах решително.

Неочаквано Гидиън се изправи и силно стисна ръката ми.

— Извинете ни за минутка, докторе.

Объркана и леко изплашена, го последвах в празната чакалня. Момичето на рецепцията вече си беше тръгнало, тъй като бяхме последните пациенти на Питърсън за деня. От майка ми знаех, че тези вечерни часове са специално изключение. Бях благодарна на Гидиън, че е готов да плаща за тях не един, а два пъти седмично. Вратата зад нас се затвори и аз се обърнах към него.

— Гидиън, кълна ти се, че…

— Шшт…

Обхвана лицето ми с ръце и ме целуна. Устните му нежно, но настойчиво се раздвижиха върху моите.

Първоначално се стъписах изненадана, но секунди по-късно ръцете ми вече бяха под сакото му и го прегръщаха. Изстенах тихо, когато езикът му навлезе дълбоко в устата ми.

Той се отдръпна назад и аз го погледнах. Пред мен стоеше същият страхотен бизнесмен, облечен в тъмен костюм, когото бях видяла при първата ни среща, но погледът в очите му…

В гърлото ми лумна пожар.

Силата и изгарящата енергия, гладът и копнежът. Пръстите му докоснаха слепоочието ми, после се спуснаха надолу по бузата и стигнаха до гърлото ми. Наведе главата ми назад и нежно притисна устни в моите. Не каза нищо, но и не беше нужно да го прави. Разбрах.

Вплете пръсти в моите и ме поведе обратно към кабинета.

9

Минах бързо през охраната на „Кросфайър“ и се усмихнах, когато видях, че Кари вече ме чака във фоайето.

— Здрасти! — поздравих го аз, не можех да не се удивя на завидната му способност да накара износените дънки и фланелката с остро деколте да изглеждат скъпи.

— Здравей, непозната красавице.

Той се протегна към мен и двамата излязохме през страничната врата на сградата, хванати ръка за ръка.

— Днес изглеждаш щастлива.

Блъснах се в обедната горещина като във физическа преграда.

— Ох!… Навън е ад. Хайде да отидем някъде наблизо. Яде ли ти се тако?

— Много ясно!

Заведох го в малкия мексикански ресторант, който Мегуми ми беше показала, като се опитвах да прикрия вината, която бях изпитала при поздрава му. Не бях се прибирала вкъщи от няколко дни, а Гидиън беше планирал да заминем за уикенда, което означаваше, че ще мине още доста време, преди отново да видя Кари. Изпитах облекчение, когато се съгласи за обяда. Не исках да го оставям сам прекалено дълго, без да знам какво прави и дали е добре.

— Имаш ли някакви планове за довечера? — попитах аз, след като поръчах и за двама ни.

— Един от фотографите, с които работя, има рожден ден тази вечер. Мислех да се отбия за малко да видя как вървят нещата.

Той започна да се клати на петите си, докато чакахме да ни приготвят такото и безалкохолните маргарити.

— Все още ли имаш намерение да излизаш със сестрата на шефа си? Искате ли да ви водя с мен?

— Сестрата на партньора на шефа ми — поправих го аз. — Освен това тя има билети за концерт. Каза, че съм последната й надежда, но дори и да не беше така, мисля, че ще е забавно. Поне се надявам. Никога не съм чувала тази група, дано да стават за нещо.

— Коя е групата?

— „Сикс-Найнтс“. Чувал ли си ги?

Кари широко отвори очи.

— „Сикс-Найнтс“? Наистина? Добри са. Ще ти харесат.

Взех питиетата и го оставих да носи подноса с храната.

— Значи ти си чувал за тях, а Шона им е голям фен. Къде съм била?

— Под Крос и твърдото му парче. Той ще дойде ли с теб?

— Да.

Побързах да седна на една маса, от която двама бизнесмени точно ставаха. Не казах на Кари за настояването на Гидиън, че не мога да отида без него. Знаех, че няма да го приеме добре и това ме накара да се питам защо аз самата се бях съгласила на подобно нещо. Обикновено двамата с Кари бяхме на едно мнение по такива въпроси.

— Не мога да си представя, че Крос харесва алтернативен рок — заяви Кари и грациозно се намести в стола срещу мен. — Той знае ли колко много си падаш ти по този стил? Особено по изпълнителите му?

Изплезих се.

— Не мога да повярвам, че повдигаш тази тема. Всичко това е минало.

— Така ли? Брет беше много готин. Сещаш ли се понякога за него?

— Да, със срам — отвърнах аз и взех такото с месо. — Затова се опитвам да не мисля за него.

— Той беше свестен тип — отбеляза Кари и шумно отпи голяма глътка от маргаритата.

— Не съм твърдяла, че не е. Просто не беше за мен.

Чувствах се много неудобно винаги когато се сещах за този период от живота си. Брет Клайн беше секси и имаше глас, който ме караше да се подмокрям само като го чуя, но беше и един от най-ярките примери за неподходящите мъже, с които беше пълен жалкият ми любовен живот в миналото.

— Сменяме темата! Чувал ли си се с Трей напоследък?

— Да, тази сутрин — отвърна Кари и усмивката изчезна от лицето му.

Търпеливо изчаках да продължи.

— Липсва ми — въздъхна накрая. — Липсват ми разговорите с него. Знаеш ли, че е ужасно умен? Също като теб. Довечера ще дойде с мен на партито.

— Като приятел или като гадже?

— Тези наистина си ги бива. — Той отхапа от такото и го сдъвка внимателно, преди да ми отговори. — Предполага се, че ще отидем само като приятели, но като ме познаваш, накрая сигурно ще прецакам всичко и ще го изчукам. Помолих го да се срещнем там и после да си тръгнем поотделно, за да не оставаме насаме, но винаги мога да го изчукам в банята или в някой килер. Аз нямам никаква воля, а той не може да ми откаже.

Сърцето ме заболя, когато го чух как унило говореше.

— Познато ми е — напомних му с тих глас. Някога и аз бях такава. Отчаяно исках да се почувствам свързана с някого. — Защо… знаеш какво имам предвид… не се погрижиш за това предварително? Може да помогне.

По красивото му лице бавно се изписа палава усмивка.

— Би ли записала това на гласовата ми поща?

Хвърлих смачканата си салфетка по него. Той я хвана и се засмя.

— Понякога си такава света вода ненапита. Обожавам това.

— А аз обожавам теб. И искам да бъдеш щастлив.

Той допря ръката ми до устните си и я целуна.

— Старая се, бебчо.

— Винаги ще бъда до теб, когато ти потрябвам, дори и да не съм си вкъщи.

— Знам.

Стисна ръката ми и след това я пусна.

— Другата седмица ще се задържам вкъщи доста повече. Трябва да се приготвя за пристигането на баща ми. — Отхапах от такото и започнах да потропвам с крака от удоволствие. — Исках да те попитам за петъка. Трябва да отида на работа, би ли го наглеждал, ако си свободен? Ще заредя хладилника с любимата му храна, ще му оставя карти на града, но…

— Нямаш проблем — отсече Кари и намигна на една приятна блондинка, която мина покрай нас. — Ще е в добри ръце.

— Искаш ли да отидем заедно на някое представление, докато е в града?

— Ева, миличка, винаги съм готов да изляза с теб с най-голямо удоволствие. Само ми кажи къде и кога и ще разчистя ангажиментите, за да съм свободен.

— О! — възкликнах аз, сдъвках бързо хапката и я преглътнах. — Онзи ден мама ми каза, че е видяла прекрасната ти физиономия на един автобус.

— Знам — засмя се той. — Изпрати ми снимка, която направила с телефона си. Не е ли страхотно?

— Да, разбира се. Трябва да го отпразнуваме — заявих аз, използвайки една от любимите му фрази.

— И още как!

* * *

— Леле!

Шона замръзна на тротоара пред апартамента си в Бруклин и зазяпа лимузината, която я чакаше на улицата.

— Направо сте се изхвърлили.

— Не съм аз — отговорих, докато оглеждах тесните червени панталонки, с които беше обута, и стратегически накъсаната фланелка с надпис „Сикс-Найнтс“.

Червената й коса беше вдигната нагоре, а червилото й бе в тон с панталонките. Изглеждаше секси и готова да се забавлява. Зарадвах се, че съм избрала суперкъса черна кожена пола с плисета, прилепнал рипсен бял потник и яркочервени кубинки „Док Мартенс“.

Гидиън, който до този момент беше с гръб към нас и разговаряше с Ангъс, се обърна и аз отново останах втрещена, също както в момента, когато го видях преоблечен, след като беше взел душ. Носеше широки черни джинси, черна фланелка без никакви надписи и тежки черни ботуши и успяваше да направи тази непретенциозна комбинация толкова секси, че ми се искаше да му се нахвърля веднага. Сега, облечен като за рок концерт, беше дори в по-голяма степен Тъмен и Опасен, отколкото когато бе в костюм. Изглеждаше доста по-млад и точно толкова невероятен.

— Мили боже, кажи ми, че той е за мен — прошепна Шона и стисна с все сила ръката ми.

— Хей, ти си имаш един. Този е мой.

Изпитах огромно вълнение, когато изрекох тези думи. Беше мой и ми принадлежеше, можех да го докосвам, да го целувам. И по-късно да го чукам до безсъзнание. О, да…

Тя се засмя, когато започнах нетърпеливо да се поклащам.

— Добре. Ще се задоволя и с обикновено запознанство.

Представих ги един на друг, след това изчаках тя да се качи първа в лимузината. Точно щях да се вмъкна след нея, когато усетих ръката на Гидиън да се плъзга под полата ми и да ме стиска за дупето.

Той застана зад гърба ми и прошепна в ухото ми:

— Преди да се навеждаш така, се уверявай, че стоя зад теб, ангелче, или ще те напляскам по прекрасното задниче.

Обърнах глава и допрях буза в неговата.

— Цикълът ми свърши.

Той изръмжа и заби пръсти в бедрото ми.

— Защо не ми каза по-рано?

— Удоволствието става още по-голямо, когато трябва да проявиш търпение, за да го получиш — заявих аз, повтаряйки фразата, която преди време бе използвал, за да ме измъчи. Той изруга, а аз се разсмях и се настаних до Шона.

Ангъс седна зад волана и потеглихме, по пътя отворихме бутилка „Арман де Бриняк“[3]. Докато стигнем пред „Табло уан“, ново модерно фюжън бистро, пред което се виеше дълга опашка, комбинацията от шампанското и горещия поглед на Гидиън, спрял върху ръба на почти неприлично късата ми пола, ме накараха да се почувствам замаяна.

Шона се плъзна напред по седалката и се загледа с широко отворени очи през затъмнените прозорци.

— Дъг се опита да ме доведе тук, преди да замине, но резервациите се правят за два месеца напред. Можеш да дойдеш и без резервация, но трябва да чакаш с часове и няма никаква гаранция, че ще влезеш.

Вратата на лимузината се отвори и Ангъс подаде ръка първо на нея, а след това и на мен. Гидиън дойде при нас и аз го хванах под ръка, като че ли бяхме облечени за официална вечеря, а не за рок концерт. Бяхме поканени вътре с такава бързина и управителят прояви такива любезности, че погледнах към Гидиън и прошепнах само с устни:

— И това ли е твое?

— Да, в съдружие.

Въздъхнах и се примирих с неизбежното.

— Приятелят ти ще дойде ли за вечеря?

Гидиън кимна леко.

— Вече е тук.

Проследих погледа му и забелязах един много приятен млад мъж, обут в дънки и фланелка на „Сикс-Найнтс“. Мъжът позираше с две красиви жени от двете му страни, които очевидно го бяха помолили да се снима с тях. Той се усмихна широко на човека, който ги снимаше с телефона си, след това махна с ръка на Гидиън и се извини.

— О, господи! — възкликна Шона и се олюля. — Това е Арнолдо Ричи! Той е собственик на заведението. И освен това води шоу по кулинарния канал.

Гидиън ме пусна, подаде ръка на Арнолдо и двамата се потупаха по гърба както правят близки приятели.

— Арнолдо, това е приятелката ми, Ева Трамел.

Протегнах ръка, Арнолдо я пое, придърпа ме към себе си и ме целуна директно по устните.

— Дръж се прилично — изръмжа Гидиън и ме скри зад гърба си.

Арнолдо се усмихна, тъмните му очи весело проблясваха.

— А кое е това прекрасно видение? — попита той, като се обърна към Шона, взе ръката й и я допря до устните си.

— Шона, това ще е кавалерът ти, Арнолдо Ричи, ако успее да оцелее по време на вечерята — заяви Гидиън и го изгледа предупредително. — Арнолдо, да ти представя Шона Елисън.

Тя направо сияеше.

— Гаджето ми ти е страхотен фен. Аз също. Веднъж направи лазаня по твоя рецепта и стана направо страхотна.

— Гидиън ми каза, че в момента той е в Сицилия. — Арнолдо говореше с много приятен акцент. — Надявам се, че ще можеш да отделиш време да отидеш при него.

Хвърлих бърз поглед към Гидиън. Дяволски добре знаех, че не съм му давала толкова подробна информация за гаджето на Шона. Той ме погледна с престорена невинност и едва забележимо се ухили.

Поклатих ядосано глава, но не можех да отрека, че това ще е незабравима вечер за Шона.

Следващият един час беше посветен на прекрасната храна и отличното вино. Точно довършвах страхотния крем с малини, когато забелязах, че Арнолдо ме наблюдава с широка усмивка.

— Белисима — похвали ме той. — Винаги изпитвам огромно удоволствие, когато видя жена с добър апетит.

Изчервих се, чувствайки се леко неудобно, но не можех да направя нищо, просто обичах храната.

Гидиън прехвърли ръка през облегалката на стола ми и започна да си играе с косата ми. С другата ръка вдигна чашата с червено вино и когато облиза устните си, знаех, че си представя как вкусва мен. Желанието му сякаш наелектризираше атмосферата. По време на цялата вечеря се чувствах като омагьосана.

Протегнах се под покривката, хванах члена му през джинсите и леко го стиснах. Усетих как веднага стана твърд като камък, но нищо във външния вид на Гидиън не показа, че се е възбудил.

Не можех да не приема това като предизвикателство.

Започнах да галя набъбналото тяло на члена му, като внимавах движенията да са леки и бавни, така че никой да не разбере какво правя. За мое най-голямо удоволствие Гидиън продължи разговора без никаква промяна нито в гласа, нито в изражението си. Способността му да се контролира ме въодушеви и ме направи още по-смела. Протегнах ръка към копчето на панталона му, възбудена от мисълта да го погаля кожа в кожа.

Гидиън отпи бавно от виното и остави чашата на масата.

— Само ти, Арнолдо — отвърна той сухо в отговор на нещо, което приятелят му бе казал.

Хвана китката ми точно в мига, в който започнах да разкопчавам копчето. Вдигна ръката ми и я допря до устните си, сякаш това беше най-обикновен и несъзнателен жест на привързаност. После обаче неочаквано и бързо заби зъби във възглавничката на пръста ми и ме накара да ахна от изненада.

Арнолдо се усмихна. Беше разбиращата и леко подигравателна усмивка, която един ерген отправя към друг, който вече е попаднал в мрежите на някоя жена. Каза нещо на италиански. Гидиън му отговори, произношението му беше гладко и секси, а тонът — иронично шеговит. Арнолдо отметна глава назад и се разсмя.

Трепнах. Харесваше ми да виждам Гидиън в такава светлина, беше отпуснат и искрено се забавляваше.

Погледна празната ми чиния от десерта, след това мен и попита:

— Готова ли си да тръгваме?

— О, да!

Нямах търпение да разбера как ще протече останалата част от вечерта, какви нови страни от характера на Гидиън ще открия. Защото харесвах тази негова страна точно толкова, колкото харесвах могъщия бизнесмен в костюм, и властния любовник в леглото, и нараненото дете, което не можеше да скрие сълзите си, и нежния приятел, който ме прегръщаше, докато плача.

Той беше толкова разнолик и все още бе мистерия за мен. Едва бях надникнала под повърхността на истинската му същност. Което не ми пречеше да съм дълбоко и безвъзвратно влюбена.

* * *

— Тези момчета наистина си ги бива! — изкрещя Шона, когато подгряващата група засвири петото парче.

След третата песен станахме от местата си и си проправихме път през тълпата към преградата, която отделяше фен зоната пред сцената от местата за сядане. Гидиън застана зад мен, сложи ръцете си от двете ми страни и се хвана за преградата. Тълпата ни натискаше отвсякъде, всички се бутаха напред, но тялото на Гидиън ме пазеше, също както Арнолдо пазеше Шона до нас.

Сигурна бях, че Гидиън можеше да ни осигури по-добри места, но не беше необходимо да му казвам, че билетите, които Шона е успяла да вземе като верен фен на групата, и фактът, че тя ни беше поканила, означава, че не можем и да си помислим за други места. Обичах го за това, че разбира и просто се оставя на течението.

Извърнах глава и го погледнах.

— Тази група има ли договор с „Видал рекърдс“?

— Не, но ми харесва.

Радваше ме фактът, че шоуто му допада. Вдигнах ръце във въздуха и започнах да крещя, въодушевена от енергията на тълпата и ритъма на музиката. Танцувах в кръга, ограден от ръцете на Гидиън, тялото ми бе обляно в пот, кръвта ми бушуваше.

Когато групата свърши, сценичните работници бързо започнаха да подреждат сцената за „Сикс-Найнтс“. Изпълнена с благодарност за вечерта, за радостта, за прекрасното усещане да мога да подивея с мъжа, когото обичам, се обърнах към Гидиън, обвих врата му с ръце и притиснах устни в неговите.

Той ме повдигна, накара ме да обхвана кръста му с крака и започна страстно да ме целува. Беше твърд и се притискаше в мен, примамваше ме да се отъркам в него. Хората около нас започнаха да подсвиркват и да подвикват неща от рода на: „Що не си вземете стая“ и „Изчукай я, човече“, но нито аз, нито Гидиън обръщахме внимание, той изглеждаше точно толкова погълнат от лудостта на страстта ни, колкото бях и аз. Едната му ръка бе обхванала дупето ми и ме притискаше към възбудения му пенис, другата стискаше косата ми и ме държеше неподвижно, докато той ме целуваше като обезумял, като че ли умираше от глад и не можеше да ми се насити.

Устните ни отчаяно се впиха едни в други. Езикът му проникна бързо и дълбоко в гърлото ми, сякаш чукаше устата ми, любеше се с нея. Засмуках го, погълнах го и започнах да го ближа, стенех, усещайки ненаситния му копнеж. На свой ред той засмука езика ми, устните му се плъзгаха по него. Беше прекалено. Бях влажна и пулсираща, полудяла от почти болезнената нужда да усетя члена му в себе си.

— Ще ме накараш да свърша — изръмжа той и дръпна долната ми устна със зъби.

Цялото ми внимание беше погълнато от него и страстта, с която ме желаеше, затова почти не забелязах появата на „Сикс-Найнтс“ на сцената. Едва когато чух вокала, се стреснах и осъзнах къде се намирам.

Замрях, разумът ми се опита да се отърси от пелената на страстта и да осъзнае това, което чувах. Знаех тази песен. Отворих очи точно в момента, в който Гидиън се отдръпна назад. През рамото му видях написаните на ръка плакати, които публиката издигаше във въздуха.

„Брет Клайн е МОЙ!“, „Чукай ме, Брет!“. И личният ми фаворит: „БРЕТ, ще те чукам като ГНЕВА ГОСПОДЕН!“.

По дяволите! Възможно ли беше?

И Кари, разбира се, е знаел. Знаел е и не ме е предупредил. Сигурно е решил, че ще е много забавно, когато открия истината случайно.

Краката ми отпуснаха хватката около бедрата на Гидиън и той ми помогна да стъпя на земята, като ме защитаваше от побеснялата тълпа фенове. Обърнах се с лице към сцената и усетих как в стомаха ми се надига огромна вълна. Нямаше никакво съмнение, на микрофона беше Брет Клайн, плътният му, мощен, изключително секси глас се лееше над хилядното множество, което беше дошло да го види на живо. Късата му коса стърчеше на бодли, чиито краища бяха изрусени до бяло, стегнатото му тяло бе облечено в широки масленозелени панталони и черен потник. Не можеше да се види от мястото, на което стоях, но знаех, че зелените му очи светят като изумруди, че лицето му е сурово и красиво, а убийствената му усмивка разкрива трапчинка, която подлудява жените.

Откъснах поглед от него, огледах останалите членове на групата и установих, че познавам всички. Когато свиреха в Сан Диего обаче не се наричаха „Сикс-Найнтс“. Тогава бяха „Кептив Соул“ и се попитах какво ли ги е накарало да сменят името.

— Добри са, нали? — попита Гидиън, допрял устни до ухото ми, за да мога да го чуя.

С едната ръка се държеше за преградата, а другата беше сложил на кръста ми и ме притискаше плътно до себе си, докато се движеше в такт с музиката. Комбинацията от допира до тялото му и гласа на Брет окончателно разпали и без това необузданото ми желание за секс.

Затворих очи, съсредоточих вниманието си върху мъжа зад мен и върху неописуемата тръпка, която усещах винаги когато слушах песните на Брет. Музиката пулсираше във вените ми и будеше спомени — някои добри, други лоши. Олюлявах се в ръцете на Гидиън, а желанието вибрираше в тялото ми. Болезнено усещах копнежа му. Той се излъчваше от него на горещи вълни, които ме заливаха и ме караха да го желая толкова силно, че физическото разстояние между нас ми причиняваше болка.

Стиснах ръката, с която бе притиснал корема ми, и го накарах да я премести по-надолу.

— Ева.

Гласът му беше дрезгав от страст. През цялата вечер го бях предизвиквала — от момента, в който му казах, че цикълът ми е свършил, до начина, по който го бях опипала под масата, и страстната целувка в паузата.

Той постави ръка върху голото ми бедро и го притисна.

— Разкрачи се.

Подпрях левия си крак на най-долното перило на преградата. Отпуснах глава на рамото му и само миг по-късно ръката му беше под полата ми. Езикът му се плъзна по ухото ми, дишаше учестено и тежко. Едновременно чух и почувствах стона, който издаде, когато разбра колко съм влажна.

Песните се сливаха една с друга. Гидиън започна да ме търка през боксерките, които бях обула. Ръката му описа бавни кръгове, а след това започна да се движи вертикално. Раздвижих бедра под допира на пръстите му, вагината ми се стегна, а задникът ми се притисна в твърдия му член. Щях да свърша още там, на сантиметри от десетките хора до мен, защото Гидиън винаги ми въздействаше така. Възбуждаше ме до пълно безумие. Нищо друго нямаше значение, когато ръцете и вниманието му бяха върху мен.

— Точно така, ангелчето ми. — Избута встрани бельото ми и вкара два пръста в мен. — Ще те чукам дни наред.

От всички страни ни притискаха тела, музиката буквално се лееше върху нас, а усамотението ни беше гарантирано единствено от факта, че останалите гледаха към сцената. Усетих как Гидиън вкара пръстите си във влажната ми вагина и остана така. Дълбокото неподвижно проникване ме подлуди. Започнах да движа бедрата си и да се търкам в ръката му, отчаяно преследвайки оргазма, от който толкова се нуждаех.

Песента свърши и светлините изгаснаха. Тълпата потъна в тъмнина и започна да реве. Над публиката надвисна очакване, което ставаше все по-напрегнато, докато звукът на китарата не го разчупи. От тълпата се чуха викове, светнаха запалки и множеството се превърна в море от светулки.

Един прожектор освети сцената, Брет седеше на висок стол, гол до кръста и лъщящ от пот. Гърдите му бяха стегнати и добре оформени, коремът му, набразден от секси мускули. Наведе се, за да намести микрофона, и пиърсингът на зърната му проблесна в тъмнината. Жените в публиката се разпищяха. Сред тях беше и Шона, която заподскача и изсвири така, че за малко да ми пукне тъпанчето.

Много добре я разбирах. Седнал така — с крака, подпрени на напречната подпора на стола и мускулести ръце, покрити със сиво-черни татуировки, Брет изглеждаше безумно секси и нямаше жена, която в този момент да не иска да го чука. В продължение на шест месеца преди почти четири години аз самата бях готова на всякакви унижения, за да го разсъблека навсякъде, където можех. Бях така заслепена от него и изпитвах толкова отчаяна нужда да получа любов, че приемах с благодарност всяка троха, която ми подхвърляше.

Пръстите на Гидиън започнаха да се движат нагоре-надолу в мен. Бас китарата прокънтя в колоните. Брет започна песен, която не бях чувала досега. Ниският му глас беше изпълнен с чувство, а думите звучаха с кристална яснота. Имаше глас на паднал ангел. Опияняващ. Прелъстителен. А лицето и тялото му само подсилваха изкушението.

„Златно момиче, ето, ти си тук!

Пея за тълпата, музика звучи,

това е мигът от моите мечти.

Но виждам те там със слънчева коса,

и съм готов да тръгна, след теб да полетя.

Златно момиче, ето, ти си тук!

Танцуваш в тълпата, музика звучи,

желая те жестоко, не откъсвам очи.

Пред мен ще коленичиш в безмълвна молба,

и после пак ще тръгнеш,

разкриваш тялото, но не и своята душа.

Златно момиче, къде отиде ти?

Пея за тълпата, музика звучи.

Имах те в бара и в старата кола,

но нямах сърцето и твоите очи!

Падам пред теб и те моля, прости!

Моля те аз, не тръгвай сега!

Толкова много още искам да разбера.

Ева, къде си? Моля те, прости.

Златно момиче, къде отиде ти?

Пея за тълпата, музика звучи.

Но няма го слънцето на твоите коси.

Ева, къде си? Моля те, прости.“

Прожекторът угасна. Настъпи дълга тишина, в която последните акорди на песента отзвучаваха. После прожекторите светнаха отново и барабаните гръмнаха. Лумнаха пламъци и тълпата полудя.

Аз обаче бях глуха за света наоколо, изгубена в тежестта, която стягаше гърдите ми, и странното объркване, което ме оставяше замаяна.

— Тази песен — изръмжа Гидиън в ухото ми, докато продължаваше с все сила да ме чука с пръсти, — ми напомня за теб.

Притисна с длан клитора ми, започна да го масажира и аз свърших със сила, която ме разтърси цялата. В очите ми избиха сълзи. Изплаках и се разтресох цялата в ръцете му. Хванах се здраво за преградата пред мен и останах така, докато безкрайното удоволствие пулсираше в мен.

* * *

Когато шоуто свърши, единствената ми мисъл беше да се добера до телефон и да се обадя на Кари. Докато изчаквахме тълпата да се разотиде, се отпуснах върху Гидиън, търсех опора в силните му ръце, които ме бяха прегърнали.

— Добре ли си? — попита той и започна да ме гали по гърба.

— Добре съм — излъгах го аз.

Честно казано, не знаех как се чувствам. Не трябваше да придавам никакво значение на факта, че Брет е написал за мен песен, която хвърля напълно нова светлина върху уж само сексуалните ни отношения. Сега бях влюбена в друг.

— И аз искам да си тръгваме — измърмори той. — Умирам да вляза в теб, ангелче. Направо не мога да разсъждавам.

Бръкнах в задните джобове на джинсите му.

— Тогава да се махаме.

— Мога да ви заведа при музикантите зад сцената — каза той и се наведе да целуне върха на носа ми, когато се отдръпнах, за да го виждам по-добре. — Но не е необходимо да казваме на останалите, ако предпочиташ да се махаме.

За момент сериозно се замислих. В крайна сметка благодарение на Гидиън вечерта беше минала чудесно. Но знаех, че нямаше да си простя, ако заради мен Шона и Арнолдо, който също беше фен на „Сикс-Найнтс“, пропуснат нещо, за което ще си спомнят, докато са живи. Освен това щях да излъжа, ако не си признаех, че много ми се иска да погледна Брет отблизо. Не исках той да ме види, но се надявах да успея да го зърна аз.

— Добре. Хайде да ги заведем!

Гидиън ме хвана за ръка и каза на приятелите ни, чието въодушевление ми послужи като извинение, че съм го направила единствено заради тях. Тръгнахме към сцената, след това се отклонихме встрани, където Гидиън спря и каза нещо на един огромен мъж, който явно беше от охраната. Докато мъжът се обаждаше по радиостанцията, Гидиън извади мобилния си телефон и поръча на Ангъс да ни чака зад сцената. Погледите ни се срещнаха, докато говореше. Копнежът и обещанието за удоволствие ме накараха да затая дъх.

— Гаджето ти е върхът — заяви Шона, гледайки Гидиън почти благоговейно. Не беше хищнически поглед, просто му се възхищаваше. — Каква вечер! Направо не мога да повярвам. Толкова съм ти задължена за всичко — възкликна тя и ме прегърна бързо и силно: — Благодаря ти.

Отвърнах на прегръдката й:

— Аз ти благодаря, че ме покани.

Към нас се приближи дългокрак мъж със сини кичури в косата и модни очила с черна рамка.

— Господин Крос — поздрави той Гидиън и му протегна ръка, — не знаех, че ще дойдете тази вечер.

Гидиън стисна ръката му.

— Не съм ви казвал — отвърна той меко и протегна другата си ръка към мен. Хванах я, той ме дръпна до себе си и ме представи на Робърт Филипс, мениджър на „Сикс-Найнтс“. След като представи и Шона и Арнолдо, минахме отзад, където сценичните работници се трудеха усилено, а групитата се мотаеха безцелно.

Изведнъж осъзнах, че нямам никакво желание да виждам Брет. Докато го слушах да пее, ми беше съвсем лесно да забравя случилото се между нас. Лесно ми беше да искам да забравя, след като чух песента, която е написал. Но онзи период от миналото ми беше нещо, с което далеч не се гордеех.

— Групата е там — каза Робърт и посочи с ръка отворената врата, през която се чуваха музика и буен смях. — Много ще се радват да ви видят.

В този момент неочаквано спрях и Гидиън ме погледна намръщено.

Вдигнах се на пръсти и му прошепнах:

— Нямам никакво желание да се запознавам с тях. Ако нямаш нищо против, ще отида до тоалетната и след това ще ви чакам в лимузината.

— Ако изчакаш няколко минути, ще дойда с теб.

— Не е необходимо. Не се тревожи.

Той докосна челото ми.

— Добре ли си? Изглеждаш ми зачервена.

— Чувствам се страхотно. И ще ти го докажа в момента, в който се приберем.

Тези думи подействаха. Престана да се мръщи и изви устни в усмивка.

— Тогава да приключваме тук.

Той погледна към Робърт Филипс и направи знак на Арнолдо и Шона.

— Може ли да ги заведете вътре? Ще дойда след минута.

— Гидиън, наистина… — възразих аз.

— Ще те придружа дотам.

Познавах отлично този тон. Изминахме заедно десетте метра до тоалетната.

— От тук нататък ще се оправя сама, шампионе.

— Ще те изчакам.

— Така никога няма да си тръгнем. Отивай да си вършиш работата. Добре съм.

Той ме изгледа търпеливо.

— Ева, няма да те оставя сама!

— Ще се оправя. Сериозно ти говоря. Ето го изхода.

Посочих надолу по коридора към двойната врата, над която светеше недвусмислен надпис. Работниците вече бяха започнали да изнасят оборудването.

— Ангъс е там, нали така?

Гидиън облегна рамо на стената и кръстоса ръце.

Вдигнах отчаяно ръце:

— Добре. Чудесно. Нека да е твоята!

— Започваш да схващаш, ангелче — усмихна се той.

Влязох в тоалетната и си свърших работата, като през цялото време мърморех под нос. Отидох да си измия ръцете, вдигнах поглед към огледалото и се намръщих. Гримът ми се беше разтекъл от потта и около очите ми се бяха образували тъмни петна, освен това зениците ми бяха черни и разширени.

— Какво толкова намира в теб? — попитах се иронично, като си мислех колко перфектно изглежда Гидиън.

Въпреки че беше потен, той продължаваше да изглежда все така добре, а аз бях изтощена и смачкана. Но гледайки се в огледалото, мислех не толкова за външността си, колкото за личните си недостатъци. Не можех да се отърва от тях. Не и докато бях в една и съща сграда с Брет.

Взех парче салфетка, намокрих го и се опитах да изтрия тъмните петна, след това излязох обратно в коридора. Гидиън ме чакаше на няколко метра встрани и разговаряше с Робърт, или по-точно казано, слушаше какво му говорят. Мениджърът на групата очевидно беше развълнуван от нещо.

Гидиън ме видя и ми направи знак с ръка да изчакам минута, но аз не исках да поемам този риск. Посочих към изхода, който се намираше в края на коридора, след това се обърнах и се отправих натам, преди да успее да ме спре. Минах бързо покрай стаята, в която се намираше групата, хвърлих един поглед през отворената врата и видях Шона да се смее с чаша бира в ръка. В шумната стая беше пълно с хора и си личеше, че тя си прекарва страхотно.

Въздъхнах с облекчение, когато пристъпих навън, вече се чувствах много по-добре. Забелязах Ангъс, който стоеше до лимузината на Гидиън в далечния край на паркинга, до автобусите, махнах му с ръка и се отправих към него.

Мислите ми се върнаха към изминалата вечер и това колко освободено се беше държал Гидиън. Това със сигурност не беше мъжът, който обсъждаше възможността да ме вкара в леглото си така, както се обсъжда бизнес сделка.

Нямах търпение да го разсъблека.

Вдясно от мен едно огънче пламна в тъмнината и ме стресна. Спрях и видях как Брет Клайн поднася клечка кибрит към цигарата в устата си. Стоеше в сянката встрани от изхода, пламъкът освети лицето му и ме върна назад във времето.

Той вдигна поглед, видя ме и замръзна. Сърцето ми започна да блъска в гърдите, обзето едновременно от вълнение и от мрачно предчувствие. Изведнъж той изруга и хвърли клечката, която беше изгорила пръстите му.

Продължих напред, опитвайки се да запазя спокойна крачка, докато се движех към Ангъс и лимузината.

— Хей, чакай малко — извика Брет.

Чух как се приближава тичешком към мен и усетих внезапен прилив на адреналин. Един от работниците буташе количка, натоварена с нещо тежко, и аз минах от другата му страна, използвайки го като прикритие, и бързо се шмугнах между два от автобусите. Притиснах гръб в единия от тях, застанала между отворените багажни отделения. Свих се в сянката. Чувствах се като страхливка, но знаех, че просто няма какво да кажа на Брет. Вече не бях момичето, което той познаваше.

Мина тичешком покрай мен. Реших да изчакам, да му дам време да ме потърси и след това да се откаже. С цялото си същество усещах как времето минава, знаех, че Гидиън съвсем скоро ще дойде да ме търси.

— Ева.

Трепнах, когато чух името си. Обърнах се и видях, че Брет се задава от другата страна. Докато бях извърнала глава надясно, той се приближаваше към мен отляво.

— Наистина си ти — каза той грубо.

Хвърли фаса на земята и го стъпка с ботуша си.

Чух се да казвам нещо познато:

— Трябва да ги откажеш.

— Непрекъснато ми го повтаряш.

Приближи се към мен много предпазливо.

— Гледа ли концерта?

Кимнах, отдръпнах се от автобуса и отстъпих назад.

— Беше страхотен. С групата наистина сте постигнали много. Радвам се за вас.

Тръгна към мен, за всяка моя крачка назад той правеше една напред.

— Надявах се, че ще се появиш на някой от концертите, просто ей така. Разигравал съм стотици сценарии в главата си какво ще направя, когато те видя.

Не знаех какво да отговоря. Напрежението между нас беше толкова силно, че беше трудно да дишам. Той все още ме привличаше.

Нямаше нищо общо с чувството, което изпитвах към Гидиън. Не беше дори негово бледо подобие, но въпреки това съществуваше. Излязох отново на открито, където десетки хора сновяха напред-назад и си вършеха работата.

— Защо бягаш? — попита той.

Видях го съвсем ясно на светлината, която идваше от лампата на паркинга. Сега изглеждаше дори по-добре, отколкото преди.

— Не мога… — започнах аз и преглътнах. — Нямам какво да ти кажа.

— Глупости.

Горещият му поглед ме изгаряше.

— Престана да идваш. Не каза абсолютно нищо, просто престана да идваш. Защо?

Притиснах с ръце тежката топка, която усещах в стомаха си. Какво можех да му кажа? „Най-накрая пораснах и проумях, че заслужавам нещо по-добро от това да съм една от мацките, които чукаш в тоалетната в паузите на концертите.“

— Защо, Ева? Между нас имаше нещо и изведнъж ти просто изчезна.

Извърнах се, потърсих с очи Гидиън или Ангъс. Не видях нито един от двамата. Лимузината стоеше самотна на паркинга.

— Оттогава мина много време.

Брет се спусна към мен и ме хвана за ръцете, стреснах се и за момент се уплаших от неочаквано агресивното движение. Ако около нас нямаше хора, сигурно щях да изпадна в паника.

— Дължиш ми обяснение — изсъска той.

— Не е…

Целуна ме. Имаше най-меките устни на света, допря ги до моите и ме целуна. Докато усетя какво става, той вече ме стискаше здраво за ръцете и не ми позволяваше да помръдна. Не можех да го отблъсна.

И за частица от секундата не ми се искаше да го правя.

Дори отвърнах на целувката му, защото той все още ме привличаше и защото имаше нещо много успокоително в мисълта, че съм била нещо повече от парче месо за чукане. Имаше вкус на тютюн и съблазнителният аромат на мъж след тежък физически труд и ме целуна с цялата страст, на която са способни артистите. Беше ми близък, познавах го по толкова интимни начини.

Но в крайна сметка нямаше никакво значение, че все още успяваше да ми въздейства. Нямаше значение, че имахме минало, колкото и болезнено да беше то за мен. Нямаше значение, че се чувствах поласкана от песента, която бе написал за мен, че след като в продължение на шест месеца го наблюдавах как се забавлява с други жени, докато ме чука навсякъде, където намери врата с ключалка, днес мисли за мен, докато е на сцената и съблазнява хиляди крещящи фенки долу.

Нищо от това нямаше значение, защото бях лудо влюбена в Гидиън Крос и той беше мъжът, от когото се нуждаех. Отдръпнах се с въздишка…

… и видях как Гидиън се спуска към Брет, блъска го и го събаря на земята.

10

Полетях назад от силата на удара, едва не паднах. Двамата мъже се стовариха на асфалта с тъп звук. Някой изкрещя. Една жена пищеше. Не можех да реагирам. Замръзнах безмълвно на мястото си, а вътре в мен емоциите се блъскаха в бясна вихрушка.

Гидиън беше стиснал Брет за гърлото и безмилостно нанасяше удари в ребрата му. Действаше като машина — мълчаливо и неуморимо. Брет стенеше след всеки удар, който получаваше, и напразно се опитваше да се отскубне.

— Крос! Дио мио!

Разплаках се, когато видях Арнолдо. Той се хвърли напред, протегнал ръце към Гидиън, но веднага се отдръпна назад, защото в този момент Брет успя да се измъкне и двамата се претърколиха.

Останалите от групата на Брет се промъкнаха през тълпата, готови да се включат в боя… но тогава видяха с кого се бие Брет — човека с парите зад звукозаписната им компания.

— Клайн, глупако! — изкрещя Дарън, барабанистът, и хвана главата си с ръце. — Какво, по дяволите, правиш?

Брет се освободи, олюля се, но се изправи на крака и блъсна Гидиън в автобуса. Гидиън събра двете си ръце и удари с тях гърба на Брет като с чук, принуждавайки го да отстъпи. Възползвайки се от преимуществото си, Гидиън вдигна високо крак, завъртя се и ритна Брет отстрани, а след това му нанесе мълниеносен удар в корема. Брет се олюля, силните му бицепси се издуха, когато стисна ръката си в юмрук и замахна, но Гидиън ловко се наведе и отвърна с ъперкът, от който главата на Брет отскочи назад.

Господи!

Гидиън не издаваше звук. Нито когато нанасяше удари, нито когато тежкият юмрук на Брет попадна право в челюстта му. В мълчаливия му бяс имаше нещо ужасяващо зловещо. Усещах как гневът бушува в него, виждах го в очите му, но външно той запазваше пълен контрол и нанасяше ударите със зловеща последователност. По някакъв начин се беше откъснал от околния свят, беше се отдръпнал някъде далече, откъдето наблюдаваше как собственото му тяло сериозно наранява друг човек.

Аз бях предизвикала това. Аз бях превърнала сърдечния и закачлив мъж, който цялата вечер ме омайваше, в студената, готова да убива машина пред мен.

— Госпожице Трамел. — Ангъс ме хвана за лакътя.

Погледнах го отчаяно.

— Трябва да го спреш.

— Моля, върнете се в лимузината.

— Какво? — изкрещях аз.

Извърнах глава и видях, че от носа на Брет тече кръв. Никой не се намесваше в боя.

— Да не си полудял?

— Трябва да закараме госпожица Елисън у дома й. Тя е ваша гостенка, редно е да се погрижите за нея.

Брет замахна с юмрук и когато Гидиън се изви настрани, стовари другия си юмрук в рамото му толкова силно, че Гидиън отстъпи няколко крачки.

Стиснах Ангъс за ръката.

— Какво ти става? Спри ги!

Погледът в светлосините му очи омекна.

— Той знае кога да спре, Ева.

— Будалкаш ли ме?

Ангъс погледна над рамото ми.

— Господин Ричи, моля ви.

В следващия момент Арнолдо ме грабна, преметна ме през рамо и ме понесе към лимузината. Вдигнах глава и пред очите ми кръгът от зяпачи се затвори там, където бях стояла, така че вече нищо не се виждаше. Изпищях и започнах да удрям с юмруци по гърба на Арнолдо, но това не му направи впечатление. Качи се заедно с мен на задната седалка на колата и когато Шона скочи вътре след нас, затвори вратата, като че ли нищо особено не се е случило.

— Какво, по дяволите, правиш? — изкрещях на Арнолдо и се опитах да стигна до дръжката на вратата, в това време колата плавно потегли.

Вратата беше заключена и каквото и да правех, не можех да я отворя.

— Той ти е приятел. Как можеш просто да го оставиш така?

— Той е твое гадже. — Спокойният, безизразен глас на Арнолдо ме засегна дълбоко. — Ти си тази, която го остави в това положение.

Отпуснах се на седалката, стомахът ми се надигна, а дланите ми се покриха със студена пот. Гидиън…

— Ти си онази Ева, за която се пее в песента, нали? — попита тихо Шона, която се беше настанила на седалката срещу нас.

Арнолдо трепна, очевидно до този момент не бе направил връзката.

— Питам се дали Гидиън… — започна той и въздъхна. — Разбира се, че знае.

— Беше много отдавна! — възразих аз, опитвайки да се защитя.

— Явно не е било чак толкова отдавна — заяви той.

Не можех да стоя на едно място, отчаяно исках да разбера какво става с Гидиън. Краката ми подскачаха, изпитвах такова напрежение в тялото, че ми се искаше да изляза от кожата си.

Бях наранила човека, когото обичах, и чрез него още един човек, който нямаше никаква друга вина, освен това, че е себе си. И нямах никакво обяснение защо го бях направила. Не можех да разбера какво ме бе прихванало. Защо не се дръпнах по-рано? Защо отговорих на целувката на Брет?

И как щеше да реагира Гидиън?

При мисълта, че може да скъса с мен, изпаднах в неконтролируема паника. Започна да ми се повдига от тревога. Беше ли наранен? Господи… мисълта, че съм причинила болка на Гидиън, ме разяждаше като киселина. Щеше ли да има неприятности? Той пръв нападна Брет. Дланите ми се изпотиха, когато си спомних, че приятелчето от груповия секс на Кари също иска да повдигне обвинение за физическо насилие.

Животът на Гидиън излизаше извън контрол — заради мен. В някакъв момент той щеше да осъзнае, че просто не си заслужавам всичките тези неприятности.

Погледнах към Шона. Тя замислено се взираше през прозореца. Бях провалила страхотната й нощ. На Арнолдо също.

— Съжалявам — въздъхнах отчаяно. — Прецаках всичко.

Тя ме погледна, сви рамене и ми се усмихна съчувствено, от което гърлото ми се сви.

— Няма нищо. Прекарах си чудесно. Надявам се при теб нещата да се наредят по най-добрия начин.

Най-доброто за мен беше Гидиън. Дали бях провалила всичко с него? Бях ли жертвала най-важното нещо в живота си заради някаква безумна, необяснима приумица?

Все още усещах допира на устните на Брет върху моите. Започнах да ги търкам, искаше ми се да изтрия последния половин час от живота си. Бях толкова напрегната, че пътят до дома на Шона ми се стори цяла вечност. Излязох с нея и я прегърнах на тротоара пред блока й.

— Съжалявам — казах отново. Извинявах се както за случилото се по-рано, така и за настоящия момент, защото умирах от нетърпение да се върна при Гидиън, където и да се намираше той, и се страхувах, че нетърпението ми личеше. Не бях сигурна, че някога щях да простя на Ангъс и Арнолдо за начина, по който ме откараха.

Арнолдо прегърна Шона и й каза, че двамата с Дъг са винаги добре дошли в „Табло уан“. Леко омекнах към него. Цяла вечер се беше грижил за Шона толкова добре.

Качихме се обратно в лимузината и тръгнахме към ресторанта. Свих се в тъмния ъгъл на задната седалка и заплаках безмълвно, неспособна повече да задържам огромното отчаяние, което изпитвах. Изтрих лицето си в потника, когато пристигнахме пред ресторанта. Арнолдо не ми позволи да сляза от колата.

— Бъди нежна с него — скара ми се той, вперил поглед в лицето ми. — Никога не съм го виждал да се отнася така с друга жена. Не знам дали си достойна за него, но можеш да го направиш щастлив. Видях го с очите си. Затова или го направи, или се махай. Не си играй с него.

Не можех да отговоря, имах чувството, че в гърлото ми е заседнала някаква буца, затова кимнах. Надявах се, че вижда в очите ми колко много означава Гидиън за мен. Всичко.

Арнолдо изчезна в ресторанта. Плъзнах се напред по седалката, преди Ангъс да успее да затвори вратата.

— Къде е той? Трябва да го видя. Моля те.

— Обади се — отговори Ангъс и ме погледна състрадателно, което ме накара да се разплача отново. — Ще ви закарам при него.

— Добре ли е?

— Не знам.

Облегнах се на седалката, беше ми лошо. Не обърнах никакво внимание къде отивахме, единствената ми мисъл беше, че трябва да обясня всичко. Трябваше да кажа на Гидиън, че го обичам, че никога няма да го изоставя, ако той все още ме иска, че той е единственият мъж в живота ми, единственият, който разпалва кръвта ми и ме кара да изгарям.

Когато колата намали, погледнах през прозореца и видях, че сме се върнали до амфитеатъра. Докато надничах през прозореца и го търсех, вратата зад гърба ми се отвори и ме стресна, извърнах се и видях Гидиън, който влезе и се настани на седалката срещу мен.

Наведох се към него:

— Гидиън…

— Недей.

Гласът му, изпълнен с гняв, ме удари като камшик и ме изпрати по задник на пода. Лимузината потегли и аз се олюлях.

През сълзи видях как си наля някакво кехлибарено питие от бара и го изпи на един дъх. Чаках между седалките и стомахът ми се свиваше от мъка и страх. Той отново напълни чашата си, затвори бара и се отпусна. Исках да го попитам дали Брет е добре, или е сериозно наранен. Исках да го попитам как е самият той, дали го боли. Но не можех. Не знаех дали няма да възприеме въпроса ми погрешно и да реши, че в тревогата ми за Брет се крие нещо повече.

Лицето му беше безизразно, очите — твърди като сапфири.

— Какво означава той за теб?

Избърсах с ръка сълзите, които се стичаха по бузите ми.

— Той е просто грешка.

— Тогава или сега?

— И двете.

Устните му се изкривиха в подигравателна усмивка.

— Винаги ли целуваш грешките си по този начин?

Гърдите ми се надигаха болезнено, опитвах се да потисна риданието. Яростно поклатих глава.

— Желаеш ли го? — попита сухо и отпи от питието си.

— Не — прошепнах аз. — Желая само теб. Обичам теб, Гидиън. Толкова много, че боли.

Затвори очи и отпусна глава назад. Използвах възможността, за да допълзя по-близо до него, опитвах се да намаля поне физическата дистанция между нас.

— Заради мен ли свърши, когато пръстите ми бяха в теб, Ева? Или заради проклетата песен?

О, господи! Как можеше да се съмнява.

Аз го бях накарала да се съмнява. Аз бях виновна.

— Заради теб. Ти си единственият, който може да ме накара да се чувствам по този начин. Да ме накара да забравя къде съм. Да направи така, че когато ме докосва, да не ме интересува кой е наоколо и какво се случва около мен.

— Не се ли случваше точно това и когато той те целуваше? — Гидиън отвори очи и впери поглед в мен. — Вкарвал е пишката си в теб. Чукал те е… изпразвал се е вътре в теб.

Отдръпнах се, поразена от ужасната горчивина в гласа му, от отвратителния начин, по който нарочно ме унижаваше. Знаех как се чувства в момента. Как представата за нещо подобно може да се забие в мозъка ти и да те измъчва, докато накрая имаш чувството, че полудяваш. В съзнанието си десетки пъти бях виждала как двамата с Корин се чукат, докато аз ги наблюдавам отстрани, побесняла от ревност.

Неочаквано той се изправи, наведе се към мен и грубо прокара палеца си по устните ми.

— Бил е в устата ти.

Грабнах чашата му и изпих останалото в нея, усетих острия вкус, който ме изгори. Успях да преглътна само със силата на волята си. Стомахът ми се сви и се разбунтува. А после почувствах топлината на алкохола в цялото си тяло.

Гидиън отново се отпусна на седалката и закри лицето си с ръце. Знаех, че все още вижда как целувам Брет. Знаех, че това го разяжда отвътре.

Пуснах чашата на пода, наместих се между краката му и започнах пипнешком да търся копчето на панталона му.

Той се протегна и стисна пръстите ми в желязна хватка, другата му ръка все още закриваше очите му.

— Какво, по дяволите, правиш?

— Свърши в устата ми — помолих го аз. — Изчисти ме.

Настъпи дълго мълчание. Седеше напълно неподвижен, само гърдите му се надигаха и спускаха от тежкото дишане.

— Моля те, Гидиън.

Изруга тихо, пусна ме и премести ръката си.

— Направи го.

Спуснах се към него, сърцето ми биеше бясно при мисълта, че може да промени решението си и да ме отхвърли… че може да реши да няма нищо общо с мен. Единствената помощ от негова страна беше, че за момент надигна бедрата си, за да мога да събуя панталоните и боксерките му.

В следващия момент огромният му прекрасен член беше в ръцете ми. В устата ми. Изстенах, когато усетих вкуса му, топлината и сатенената мекота на кожата му, миризмата му. Потърках буза в слабините и тестисите му, исках мирисът му да се разнесе по мен и по този начин да маркира, че му принадлежа. Езикът ми се плъзна по вените, изпъстрили тялото на члена му, и започна да се движи нагоре-надолу.

Чух как изскърца със зъби, когато започнах силно и дълго да го смуча, а в гърлото ми се надигаха стонове на извинение и страст. Сърцето ми се късаше, че е толкова мълчалив… моят любовник, който обичаше да стене и да ми говори мръсно. Винаги ми казваше какво да направя… колко добре се чувства, когато го любя. Сега съзнателно се въздържаше, не ми позволяваше да изпитам удовлетворение от това, че му доставям удоволствие.

Взех пениса му в юмрук и започнах да го търкам, смучех меката като коприна главичка, изсмуквах първите му сокове и ги облизвах с бързи движения на езика си. Бедрата му се стегнаха, започна да диша бързо и тежко. Усетих как се напрегна и направо полудях, хванах члена му с две ръце, движех устата си толкова бързо, че челюстта ме заболя. Гръбнакът му се изви, той надигна глава от облегалката и после се отпусна силно назад, когато първата плътна струя сперма експлодира в устата ми.

Изхленчих, вкусът му възбуди сетивата ми, накара ме да го пожелая още по-силно. Преглътнах инстинктивно, ръцете ми продължаваха да стискат и търкат пулсиращия му пенис, за да накарат още от плътната му сперма да се излее върху езика ми. Тялото му се тресеше, докато продължаваше да се изпразва. Устата ми се изпълни и от ъгълчетата й потече тънка струя. Той не издаде звук, запази същото неестествено мълчание каквото и по време на боя.

Можех да продължа да го смуча с часове. Исках да го направя, но той сложи ръце на раменете ми и ме бутна назад. Вдигнах поглед към прекрасното му тъжно лице и видях, че очите му светят в полумрака. Докосна устните ми с палец и размаза спермата по подутата им извивка.

— Пъхни го в тясната си цепка — нареди ми той с дрезгав глас. — Имам още какво да ти дам.

Трепереща и уплашена от суровата му отдалеченост, побързах да сваля боксерките си.

— Съблечи се. Свали всичко, освен кубинките.

Изпълних нареждането му, тялото ми веднага реагира на заповедническия му тон. Бях готова да направя всичко, което пожелае. Бях готова да му докажа, че принадлежа единствено на него. Бях готова да откликна на всичките му желания, за да го накарам да повярва, че го обичам. Дръпнах ципа на полата си и я съблякох, след това с един жест свалих потника и го хвърлих на отсрещната седалка. Сутиенът ми го последва.

Когато седнах в скута му, Гидиън ме хвана за бедрата и ме погледна в очите.

— Влажна ли си?

— Да.

— Възбуждаш се, когато ми го смучеш.

Зърната на гърдите ми настръхнаха. Откровеният начин, по който говореше за секс, също ме възбуждаше.

— Винаги.

— Защо го целуна?

Неочакваната смяна на темата ме свари неподготвена. Долната ми устна започна да трепери.

— Не знам.

Пусна ме, протегна високо двете си ръце и се хвана за облегалката. Бицепсите му се стегнаха от позата. Гледката предизвика у мен възбуда, както и всичко останало, свързано с него. Исках да видя как голите му гърди блестят от пот, как коремните му мускули се напрягат, докато движи члена си в мен. Облизах устни и усетих вкуса му.

— Свали си тениската.

Той присви очи.

— Не правя това заради теб.

Замрях, сърцето ми биеше като лудо. Значи използваше секса срещу мен. В лимузината, в която за първи път бяхме правили любов, в същата поза, в която го бях поела за пръв път.

— Наказваш ме.

— Заслужи си го.

Нямаше никакво значение, че е прав. Ако аз си го бях заслужила, същото се отнасяше и за него.

Хванах се за облегалката на седалката, за да не загубя равновесие, и стиснах члена му с другата ръка. Все още беше твърд и продължаваше да пулсира. Докато го галех, за да го възбудя отново, един мускул на врата на Гидиън започна нервно да подскача. Поставих широкото тяло на члена му между устните на вулвата си, започнах да се търкам в него, овлажнявайки го с хлъзгавите сокове на собственото си желание.

Вперих поглед в Гидиън. Наблюдавах го, докато продължавах да дразня и двама ни, исках да открия в него нещо, което да ми напомни за страстния любовник, когото обожавах. Не го открих. В мен беше вперил поглед гневен непознат, който ме предизвикваше и измъчваше с безразличие.

Вкарах внимателно първите няколко сантиметра от огромния му член в себе си и усетих как се разтварям. След това с рязко движение се смъкнах надолу и от гърдите ми се изтръгна вик, когато усетих как ме прониза и ме изпълва докрай, почти непоносимо.

— О, господи! По дяволите! — изсъска той и потрепери. — Мамка му!

Неконтролираният му изблик ме стимулира още повече. Забих колене в седалката, подпрях се на ръце и се надигнах, трептящата ми вагина бе обвила плътно члена му. После отново се смъкнах надолу, сега проникването беше по-лесно, той вече беше овлажнен от мен. Когато дупето ми допря бедрата му, усетих мускулите му твърди като стомана, тялото му издаваше лъжата — не беше безразличен.

Надигнах се отново, този път съвсем бавно, за да можем и двамата да се насладим на усещането. Опитах и аз да запазя самообладание, когато отново се спуснах надолу, но усещането за пълнота и горещата връзка между нас бяха толкова прекрасни, че не можах да се въздържа. Изстенах, а той неспокойно се размърда и описа сладострастен кръг с бедрата си, преди да успее да се спре.

— Толкова е хубаво да те усещам — прошепнах аз и започнах да галя възбудения му член с жадната си пулсираща вагина. Продължих да се движа нагоре-надолу. — Ти си всичко, от което се нуждая, Гидиън. Всичко, което искам. Ти си създаден за мен.

— Но го забрави — каза той с горчивина.

Кокалчетата на ръцете му бяха побелели от силата, с която стискаше облегалката. Питах се дали просто се държи, или се опитва физически да възпре желанието да ме докосне.

— Никога. Никога не мога да го забравя. Ти си част от мен.

— Кажи ми защо го целуна.

— Не знам. — Опрях потното си чело в неговото, усещах как сълзите напират в очите ми. — Господи, Гидиън! Кълна се, че не знам.

— Тогава млъкни и ме накарай да свърша.

Ако ме беше ударил през лицето, нямаше да изживея такъв шок. Изправих се и се отдръпнах.

— Да ти го начукам!

— Точно това ти казах да направиш.

Горещите сълзи се затъркаляха по лицето ми.

— Не се дръж с мен като с курва.

— Ева. — Гласът му беше нисък и дрезгав, като че ли ме предупреждаваше, но погледът му бе тъмен и мрачен, изпълнен с болка, не по-малка от моята. — Знаеш какво да кажеш, ако искаш да спреш.

Кросфайър. Само с една дума можех веднъж завинаги да сложа край на тази агония. Но точно сега не можех да я използвам. Самият факт, че спомена за кодовата дума, беше знак, че в момента ме изпитва. Притискаше ме. Имаше някакъв план и ако се откажех, никога нямаше да разбера какъв е.

Протегнах се назад и опрях ръце в коленете му. Извих гръб и прокарах влажната си вулва по дължината на възбудения му пенис, след това с рязко движение отново се смъкнах надолу. Нагласих се така, че ъгълът да ми е удобен, повдигнах се и се спуснах отново, простенвайки от удоволствие при допира. Нямаше никакво значение колко е ядосан, тялото ми просто го боготвореше. Обожавах усещането, което създаваше в мен, чувствах, че всичко е правилно, въпреки гнева и обидата.

С всяко движение на бедрата ми той започваше да диша все по-тежко. Тялото му беше горещо, толкова горещо, че излъчваше топлина като пещ. Движех таза си. Нагоре. Надолу. Сама си доставях удоволствието, което той ми отказваше. Бедрата, дупето, стомахът и вагината ми се стягаха при всяко повдигане нагоре и стискаха члена му от корена до върха. След това се отпускаха, когато се спусках надолу, и му позволяваха да проникне надълбоко.

Чуках го с всички сили, подскачах върху члена му. Той дишаше дълбоко и шумно, стиснал здраво зъби. После започна да свършва, изхвърляше спермата си така силно, че усещах всяка гореща струя като отделен тласък вътре в мен. Извиках, обожавах това усещане, и се устремих към оргазма, който да ме разтърси. В тялото ми се бе натрупало огромно напрежение, от което отчаяно исках да се освободя, след като го бях задоволила два пъти.

Но той се размърда, хвана ме през кръста и не ми позволи да се движа, остана дълбоко в мен и ме изпълни със спермата си. Едва потиснах вика си, когато осъзнах, че нарочно не ми позволява да свърша.

— Кажи ми защо, Ева — изръмжа той. — Защо?

— Не знам! — изкрещях аз, докато се опитвах да търкам бедрата си в него, и го заблъсках с юмруци по раменете, когато усетих, че ме стиска още по-здраво за кръста.

Внезапно, както ме държеше плътно притисната до таза си и ме изпълваше докрай с члена си, Гидиън се изправи и всичко се промени. Измъкна се от мен, обърна ме с гръб към себе си и ме остави превита над седалката с колене на пода. Сложи едната си ръка на дупето ми и ме задържа приведена, другата постави върху вулвата ми и започна да я търка, като размазваше спермата по срамните ми устни. Разнесе я така, че ме покри навсякъде. Тазът ми описваше кръгове, търсеше онзи нежен натиск, който щеше да ме доведе до оргазма.

Но той ме лишаваше от него съзнателно.

Пулсирането в клитора и жадното свиване на празната ми вагина ме подлудяваха, тялото ми копнееше да се освободи от напрежението. Вкара два пръста в мен и аз забих нокти в черната кожена седалка. Започна бавно да ме чука с пръсти, плъзгаше ги спокойно навътре-навън и така ме държеше на ръба.

— Гидиън — проплаках аз, чувствителните тъкани в мен се гънеха от възбуда.

Цялата бях обляна в пот, едва си поемах въздух. Започнах да се моля колата да спре, да стигнем най-после до мястото, закъдето бяхме тръгнали, затаих дъх и отчаяно се надявах всичко това да свърши. Но лимузината така и не спираше. Продължаваше да се движи, а моите собствени движения бяха съвсем ограничени, не можех да се надигна и да видя къде сме в момента.

Той се наведе над мен, усетих как члена му опря до ануса ми.

— Кажи ми защо, Ева — повтори той напевно в ухото ми. — Знаеше, че ще тръгна след теб… че ще те намеря.

Стиснах очи и свих ръцете си в юмруци.

— Не знам. Майната ти! Наистина не знам.

Ръцете му се отдръпнаха и членът му проникна в мен, вагината ми се стегна около възбудения му пенис и се опита да го засмуче по-навътре. Чух как се помъчи да потисне стона си и след това започна здраво да ме чука.

Извиках от удоволствие, цялото ми тяло трепереше от приятното усещане, че ме чука така здраво, широката главичка на прекрасния му пенис докосваше и триеше свръхвъзбудените нервни окончания. Натискът се увеличаваше все повече, в мен се надигна буря…

— О, да! — изстенах аз и се стегнах в очакване.

Извади члена си при първия спазъм на вагината и ме остави като увиснала над пропаст. Изкрещях от отчаяние, опитах се да се освободя от него, да избягам от любовника, който се бе превърнал в източник на непоносимо мъчение.

Започна да шепти в ухото ми като самия дявол:

— Кажи ми защо, Ева. За него ли мислиш? Може би си мечтаеш неговата пишка да е в теб. Иска ли ти се той да те чука в момента?

Изпищях отново:

— Мразя те! Ти садистично, егоистично ко…

Той отново беше вътре в мен, изпълваше и галеше трептящата ми вагина.

Не можех да търпя нито минута повече, опитах се да достигна с пръсти клитора си, знаех, че едно движение ще ми е достатъчно, за да свърша с всичка сила.

— Не.

Гидиън хвана китките ми и притисна ръцете ми до седалката, бедрата му бяха между моите и така държаха краката ми разтворени, за да може да прониква дълбоко в мен. Отново и отново. Тласъците му идваха с равномерно, неуморно темпо.

Аз се мятах, пищях, полудявах. Можеше да ме накара да свърша, използвайки само члена си, да ме доведе до силен вагинален оргазъм, като просто избере правилния ъгъл и започне да търка плътното тяло на члена си точно в онази точка вътре в мен, която инстинктивно откриваше всеки път, когато му се отдавах.

— Мразя те — хлипах, а сълзите се стичаха по бузите ми и мокреха седалката под мен.

Той се наведе и прошепна в ухото ми:

— Кажи ми защо, Ева.

Гневът закипя вътре в мен и се изля навън:

— Защото си го заслужаваше! Защото трябва да знаеш какво е да се чувстваш по подобен начин! Да разбереш колко много боли! Защото си егоистичен задник!

Той застина. Чух как дълбоко въздъхна. Кръвта бучеше в ушите ми толкова силно, че в началото си помислих, че не съм на себе си и си въобразявам как гласът му нежно омеква, когато ми каза:

— Ангелче.

Устните му докоснаха раменете ми, ръцете му освободиха китките ми, плъзнаха се под мен и обхванаха едрите ми, натежали гърди.

— Моето упорито красиво ангелче. Най-после стигнахме до истината.

Повдигна ме и ме изправи. Бях толкова изтощена, че главата ми падна на рамото му, сълзите ми започнаха да се стичат по гърдите му. Вече нямах сили да се боря, едва изстенах, когато стисна болезненото ми зърно между пръстите си и се протегна между разкрачените ми крака. Бедрата му отново се размърдаха, членът му проникна още по-дълбоко в мен с буен тласък, а пръстите притиснаха устните на вулвата ми до пулсиращия клитор и започнаха да търкат.

Изкрещях името му и свърших, цялото ми тяло се разтърси в страхотни конвулсии, докато облекчението пулсираше в мен. Струваше ми се, че оргазмът продължава вечно, Гидиън удължаваше удоволствието, като движеше члена си в мен така, както бях мечтала по-рано.

Когато накрая се отпуснах в ръцете му, плувнала в пот и дишаща тежко, той ме вдигна внимателно и ме сложи да легна на седалката. Разтърсена, просто покрих лицето си с ръце, когато разтвори краката ми и впи устни в мен, не можех да го спра. Бях покрита със спермата му, но тава не го интересуваше. Започна да ближе и да смуче клитора ми, докато не свърших отново. И отново.

При всеки оргазъм гърбът ми се извиваше, дишах тежко. Загубих представа колко пъти свърших. Оргазмите ми започнаха да преливат един в друг. Идваха и си отиваха на приливи и отливи. Опитах се да се свия и да се отдръпна от него, но той се изправи, свали ризата си и се покачи върху мен, подпрял единия си крак на седалката, а другия — на пода. Облегна се с ръце на прозореца над главата ми и така изложи пред мен голото си тяло — удоволствие, което допреди малко отказваше да ми достави.

Бутнах го:

— Недей! Не мога повече!

— Знам.

Коремните му мускули се напрегнаха, когато проникна в мен, гледаше ме в лицето, докато внимателно вкарваше члена си в подутите ми гънки.

— Искам просто да съм в теб.

Извих врат, когато усетих да прониква още по-дълбоко, а от устните ми се изтръгна стон. Чувствах се тооолкова добре. Колкото и да бях изтощена и прекомерно натоварена емоционално и физически, с цялото си същество желаех да го притежавам и да усещам, че и той ме притежава. Знаех, че винаги ще е така.

Той се наведе и докосна с устни челото ми.

— Ти си всичко, което желая, Ева. Няма друга. Никога няма да има.

— Гидиън.

Той, за разлика от мен, беше разбрал, че вечерта ни се е провалила заради моята ревност и заради дълбоко вкоренената ми нужда го накарам и той да изпита същото чувство. Целуна ме нежно, с чувство, изтривайки всички спомени за нечии чужди устни.

* * *

— Ангелче. — Гласът на Гидиън беше топъл и дрезгав шепот в ухото ми. — Събуди се.

Изстенах, стиснах по-здраво очи и заврях глава във врата му.

— Остави ме, сексманиак такъв.

Тихият му смях ме разтърси. Целуна ме силно по челото и се измъкна изпод мен.

— Пристигнахме.

Отворих едно око и видях, че си облича тениската. През цялото време така и не беше свалил джинсите си. Осъзнах, че слънцето е изгряло. Седнах, погледнах през прозореца и ахнах, когато видях океана. Веднъж бяхме спрели на някаква бензиностанция, за да заредим, но аз така и не успях да се ориентирам къде сме. Попитах Гидиън, но той отказа да ми отговори, твърдейки, че ще бъде изненада.

— Къде сме? — прошепнах, омагьосана от гледката на слънцето, което се издигаше над водата. Явно се беше съмнало отдавна. Може би дори утрото преваляше.

— В Северна Каролина. Вдигни си ръцете.

Подчиних се, без да се замисля, а той ми нахлузи потника.

— Трябва да си сложа сутиена — измърморих, когато отново показах глава.

— Никой няма да те види, освен мен, а и отиваме направо във ваната.

Погледнах стабилната, покрита с тикли къща, пред която бяхме спрели. Беше поне на три етажа, заобиколена от всички страни с веранда и балкони, а отзад имаше старомодна единична входна врата. Беше построена на колони, на самия бряг на океана, толкова близо до водата, че приливът със сигурност стигаше точно под нея.

— Колко дълго пътувахме?

— Почти десет часа.

Изправих се, Гидиън нахлузи полата ми, оправи я и закопча ципа.

— Да вървим.

Излезе пръв и ми подаде ръка. Свежият солен бриз се блъсна в лицето ми и ме събуди. Ритмичният прибой на океана ме накара да осъзная къде се намирам. Ангъс не се виждаше наоколо, което беше добре дошло за мен, защото осъзнавах, че не нося бельо.

— Ангъс цялата нощ ли кара?

— Не, шофьорите се смениха, когато спряхме на бензиностанцията.

Погледнах към Гидиън и сърцето ми замря, когато забелязах нежността, с която ме наблюдава. Върху челюстта му се виждаше синина. Протегнах се да я докосна и усетих болка в гърдите си, когато той се гушна в дланта ми.

— Наранен ли си някъде другаде? — попитах. След тази дълга нощ се чувствах истински оголена емоционално.

Той ме хвана за китката и постави ръката ми върху сърцето си.

— Тук.

Любов моя… И на него не му е било никак лесно.

— Съжалявам.

— Аз също.

Целуна върха на пръстите ми, хвана ме за ръка и ме поведе към къщата.

Вратата беше отключена и влязохме направо вътре. На една поставка точно до вратата стоеше кошница, в която имаше бутилка вино и две чаши, вързани с панделка. Гидиън пусна резето, което изщрака, а в това време аз извадих плика, на който пишеше „Добре дошли“, и го отворих. В дланта ми се изтърколи ключ.

— Това няма да ни трябва — каза Гидиън, взе ключа от ръката ми и го остави на поставката. — В следващите два дни ще живеем като отшелници.

В тялото ми се разля мека топлина от удоволствие при тези думи и истинско изумление от мисълта, че мъж като Гидиън Крос може да харесва компанията ми дотолкова, че да не се нуждае от никой друг около себе си.

— Хайде — каза той и ме дръпна нагоре по стълбите, — по-късно ще отворим виното.

— Да. Първо ще пием кафе.

Огледах обзавеждането на вилата. Отвън приличаше на селска къща, но вътре всичко бе съвсем модерно. Облицованите с ламперия стени бяха боядисани в искрящо бяло и по тях висяха черно-бели снимки на мидени черупки. Всички мебели бяха в бяло, а голяма част от аксесоарите — от стъкло и метал. Сигурно щеше да изглежда стерилно и голо, ако не беше зашеметяващата гледка към океана, цветните петна на килимите по пода и колекцията от книги с твърди корици, подредени във вградените библиотеки.

Почувствах се истински щастлива, когато стигнахме до най-горния етаж. Основната спалня бе напълно отворено пространство, преградено единствено от две носещи колони. Буквално всяко кътче беше покрито с букети бели рози, бели лалета и бели калии, някои от които поставени на стратегически места директно върху пода. Леглото беше огромно, със сатенена покривка, и това ме накара да си помисля, че се намирам в младоженски апартамент. Впечатлението се подсилваше от черно-бялата снимка над леглото, на която се виждаше тънък шал или було, понесено от бриза.

Погледнах към Гидиън.

— Идвал ли си тук преди?

Той се протегна и дръпна ластика от опашката ми, която се бе изкривила настрани.

— Не. Каква причина бих могъл да имам досега да идвам тук?

Точно така. Не беше водил жените никъде, освен в бърлогата за секс, която очевидно все още не бе освободил. Затворих уморено очи, когато прекара пръсти през разпуснатите ми кичури. Нямах сили дори да се подразня от тази мисъл.

— Съблечи се, ангелче. Ще приготвя ваната.

Отдръпна се. Отворих очи и го хванах за ризата. Не знаех какво да кажа, просто не исках да отива никъде. Разбра ме както винаги.

— Никъде няма да ходя, Ева.

Взе брадичката ми в ръце и впери поглед в очите ми, гледаше ме с онзи съсредоточен и пронизващ поглед, който ме бе привлякъл още от първия миг.

— Дори да желаеше онзи тип, за мен нямаше да е достатъчно, за да те пусна да си тръгнеш. Искам те прекалено много. Искам да си с мен, в живота ми, в леглото ми. Нищо друго няма значение, ако не мога да получа това. Не съм толкова горделив, че да не взема това, което мога.

Олюлях се към него, бях привлечена от властната и ненаситна потребност, която изпитваше към мен и която отразяваше дълбочината на моята собствена потребност към него. Стиснах в юмрук крайчеца на тениската му.

— Ангелче — прошепна той, наведе глава и притисна буза в моята. — И ти не можеш да ме пуснеш да си ида.

Вдигна ме на ръце и ме отнесе в банята.

11

Затворих очи, отпуснах се назад и опряла гръб върху гърдите на Гидиън, се заслушах в шума на течащата вода, докато ръцете му се плъзгаха по гърба ми във ваната, чиито крака приличаха на грабливи нокти.

Първо беше измил косата ми, а след това и тялото. Беше грижовен, глезеше ме. Знам, че това беше неговият реванш за предишната нощ и метода, който използва, за да ме накара да видя истината — истина, която очевидно бе прозрял, но до която искаше и аз сама да стигна.

Как е възможно да ме познава толкова добре… дори по-добре, отколкото аз самата се познавах?

— Разкажи ми за него — прошепна той и обви ръце около кръста ми.

Поех дълбоко въздух. Очаквах да ме попита за Брет. Аз също познавах Гидиън добре.

— Първо ми кажи дали той е добре.

Настъпи кратко мълчание, преди да отговори:

— Няма трайни увреждания. Щеше ли да се тревожиш, ако имаше?

— Разбира се, че щях да се тревожа — отвърнах и чух как изскърца със зъби.

— Искам да ми разкажеш за вас двамата — нареди той сухо.

— Няма.

— Ева…

— Не ми говори с този тон, Гидиън. Омръзна ми да съм разтворена книга за теб, а в същото време ти да криеш всичките си тайни. — Отпуснах глава настрани, допрях буза до гърдите му и продължих: — Ако единственото, което мога да получа от теб е тялото ти, ще се примиря с това. Но тогава и аз няма да мога да ти дам повече.

— Искаш да кажеш, че няма да искаш. Нека…

— Няма да мога — възразих аз, отдръпнах се и се обърнах с лице към него. — Виж какво ми причинява това! Снощи те нараних. Нарочно. Нараних те, без дори да съзнавам, защото обидата ме разяжда отвътре, въпреки че се опитвам да се самоубедя, че мога да живея с тайните, които криеш.

Той седна във ваната и разтвори широко ръце.

— Аз съм напълно открит пред теб, Ева. От това, което казваш, излиза, че изобщо не ме познаваш… че между нас няма нищо друго, освен секс… а всъщност знаеш за мен много повече от всеки друг.

— Да си поговорим за това, което не знам. Защо притежаваш такава голяма част от „Видал рекърдс“? Защо мразиш семейната къща? Защо си така отчужден от родителите си? Какво има между теб и доктор Теранс Лукас? Къде беше онази нощ, когато сънувах кошмар? Каква е причината за твоите кошмари? Защо…

— Достатъчно! — сряза ме той и прокара ръце през мократа си коса.

Облегнах се назад, чаках и го наблюдавах, докато той очевидно се бореше със себе си.

— Би трябвало вече да знаеш, че можеш да споделиш с мен всичко — казах тихо.

— Мога ли? — попита той и ме прониза с поглед. — Не ти ли стига това, което знаеш досега? Колко още мръсотия мога да стоваря върху теб, преди да избягаш?

Сложих ръце на ръба на ваната, отпуснах глава назад и затворих очи.

— Така да бъде. Ще бъдем просто приятелчета, които се чукат и веднъж в седмицата ходят заедно на психотерапия. Добре, че ми го каза.

— Чуках я — заяви неочаквано той. — Това е. По-добре ли се чувстваш?

Изправих се толкова бързо, че водата преля през ръба на ваната. Стомахът ми се сви.

— Чукал си Корин?

— Не, по дяволите — ядоса се той и се изчерви. — Жената на Лукас.

— О!

Спомних си снимката й, която бях открила в интернет.

— Но тя е червенокоса — добавих неуверено.

— Интересът ми към Ан се дължеше изцяло на връзката й с Лукас.

Намръщих се, бях напълно объркана.

— Значи проблемът между теб и Лукас е съществувал, преди да спиш с жена му? Или това е била причината за него?

Гидиън подпря лакът на ръба на ваната и разтърка лице.

— Той направи така, че да се отчуждя от семейството си. Аз му го върнах.

— Ти ли съсипа връзката им?

— Аз съсипах жена му — отвърна той и въздъхна дълбоко. — Тя прояви интерес към мен по време на една кампания за набиране на средства. Отрязвах я, докато не разбрах коя е. Знаех, че Лукас ще се поболее, ако разбере, че съм я чукал, а възможността беше там и аз не се поколебах. Идеята беше да е просто секс за една нощ, но Ан ми се обади още на следващия ден. Продължих да се срещам с нея, защото знаех, че фактът, че не е могла да се откъсне от мен, ще го нарани още повече. Когато беше готова да го напусне заради мен, я отпратих да се върне при съпруга си.

Наблюдавах го внимателно, замислена над предизвикателното му и едновременно с това конфузно изражение. Би го направил отново, но се срамуваше от постъпката си.

— Кажи нещо! — изстреля той.

— Тя мислеше ли, че я обичаш?

— Не. По дяволите! Бях пълен задник, че спах с жената на друг мъж, но никога не съм й обещавал нищо. Чрез нея се опитвах да си го изкарам на Лукас. Не очаквах, че ще се превърне в жертва по пътя към целта. Нямаше да допусна да се стигне дотам, ако мислех, че нещата ще се развият така.

— Гидиън — въздъхнах аз и поклатих глава.

— Какво? — беше буквално настръхнал от безпокойство. — Защо каза името ми по този начин?

— Защото проявяваш забележителна глупост за толкова умен човек. Как може да спиш с нея редовно и да очакваш да не се влюби в теб?

— Господи! — Той отметна главата си назад и изпъшка. — Не започвай отново. — После внезапно се изправи и продължи: — Всъщност, знаеш ли какво? Продължавай да смяташ, че съм нещо като дар от Бога за жените, ангелче. За мен е много по-добре, ако си мислиш, че съм най-доброто, което можеш да получиш.

Плиснах вода към него. Лекотата, с която омаловажаваше невероятния си външен вид, беше друго отражение на моите собствени черти. Знаехме силните си страни и умеехме да залагаме на козовете си, но не успявахме да разберем какво ни прави толкова специални, че някой наистина да ни обикне.

Гидиън се спусна напред и хвана ръцете ми:

— А сега ми разкажи какво, по дяволите, е имало между теб и този Брет Клайн.

— Не ми каза какво е направил доктор Лукас, за да те вбеси така.

— Напротив, казах ти.

— Без никакви подробности — не отстъпих аз.

— Твой ред е да разказваш. Започвай.

Трябваше ми доста време, преди да успея да подредя думите. Нито един мъж не иска за приятелка момиче, което се е държало като уличница. Но Гидиън чакаше търпеливо. Упорито. Знаех, че няма да ми позволи да изляза от ваната, докато не му разкажа историята си с Брет.

— За Брет не бях нищо повече от мацка, която може да чука, когато пожелае — признах бързо, исках да приключа с това колкото е възможно по-скоро, — а аз приемах това положение. Не ми харесваше, но го приемах, защото през онзи период от живота ми сексът беше единственият начин да се чувствам обичана.

— Написал е любовна песен за теб, Ева.

Отместих поглед.

— От истината нямаше да стане особено добра балада, нали?

— Обичаше ли го?

— Аз… Не.

Погледнах към Гидиън, когато чух тежката му въздишка, като че ли до този момент беше сдържал дъха си.

— Падах си по него и по начина, по който пее, но всичко беше много повърхностно. Така и не го опознах истински.

Гидиън видимо се отпусна.

— Значи той е бил просто част от… един период? Така ли?

Кимнах и се помъчих да измъкна ръцете си от неговите, опитвах се да преодолея чувството на срам. Не можех да обвинявам нито Брет, нито някой от останалите мъже, които бяха минали през живота ми. Не можех да обвинявам никого, освен себе си.

— Ела тук.

Гидиън ме хвана през кръста, придърпа ме и ме накара отново да се отпусна на гърдите му. Прегръдката му беше най-прекрасното нещо на света. Ръцете му леко се плъзгаха по гърба ми и го галеха.

— Няма да те лъжа. Иска ми се да пребия всеки мъж, с когото си спала, затова е най-добре да ги държиш колкото е възможно по-далеч от мен, но нищо от миналото ти не може да промени чувствата ми към теб. А Бог ми е свидетел, и аз не съм светец.

— Иска ми се да изчезне — прошепнах аз. — Не ми харесва спомена за момичето, което бях тогава.

Той подпря брадичка на главата ми.

— Напълно те разбирам. Колкото и дълго да се къпех, след като бях с Ан, все имах чувството, че не съм достатъчно чист.

Обвих още по-силно ръце около кръста му, исках да го успокоя и да му покажа, че го приемам такъв, какъвто е. С благодарност усетих, че и той отговаря по същия начин.

* * *

Белият копринен халат, който открих в шкафа, беше страхотен. Беше подплатен с изключително мека хавлиена тъкан, а по маншетите му имаше сребриста бродерия. Влюбих се в него, което беше добре, защото, очевидно, това беше единствената дреха в къщата, която можех да нося.

Наблюдавах Гидиън, който обличаше долнището на черна копринена пижама и връзваше връзките.

— Защо за теб има дрехи, а за мен само халат?

Вдигна поглед към мен, пред очите му беше паднала една гарвановочерна къдрица.

— Защото аз уреждам нещата.

— Маниак.

— И така ще ми е по-лесно да задоволявам ненаситния ти сексуален апетит.

— Моят сексуален апетит? — попитах и се отправих към банята, за да сваля кърпата от косата си. — Много добре си спомням, че тази нощ те молех да ме оставиш на мира. Или може би беше сутринта, след като се бяхме чукали цяла нощ.

Беше застанал зад мен, изпълваше рамката на вратата.

— Довечера също ще ме молиш. Отивам да направя кафе.

Наблюдавах го в огледалото как се обръща и едва тогава забелязах синината на гърба му. Беше ниско долу и до този момент не бях успяла да я видя. Завъртях се.

— Гидиън! Ударен си. Чакай да погледна.

— Добре съм — отвърна той, вече беше на средата на стълбите и не можех да го спра. — Не се бави много.

Обзе ме чувство на вина, идваше ми да се разплача. Ръката ми трепереше, докато прокарвах едрия гребен през влажната си коса. В банята имаше всички тоалетни принадлежности, които обикновено използвах. Това още веднъж показваше колко внимателен беше Гидиън и подчертаваше собствените ми недостатъци. Заради мен животът му се превръщаше в ад. След всичко, което беше преживял, моите проблеми бяха последното нещо, от което се нуждаеше.

Слязох на първия етаж и почувствах, че не мога да отида при Гидиън в кухнята. Трябваше ми малко време, за да се съвзема и да изглеждам щастлива. Не исках да провалям и неговия уикенд.

Отворих френския прозорец и излязох на верандата. Веднага чух рева на прибоя и усетих върху себе си солените капки морска вода. Бризът леко развя края на халата ми и хладният допир ми подейства освежаващо.

Поех дълбоко дъх, стиснах перилата и затворих очи. Опитах се да постигна онова спокойствие, което щеше да успокои и Гидиън. Основният проблем си бях самата аз, затова не исках да го тревожа с нещо, което не може да промени. Само аз можех да направя така, че да стана по-силна, и трябваше на всяка цена да го постигна, ако исках да го направя щастлив и да му дам онова чувство за сигурност, което той така отчаяно търсеше в нашата връзка.

Вратата зад мен се отвори, поех дълбоко въздух и се обърнах към него с усмивка на лице. Гидиън дойде при мен, носеше две чаши, над които се виеше пара, кафето в едната беше чисто, а към другото беше прибавил обезмаслена сметана. Не се съмнявах, че е направено точно по мой вкус и че е чудесно, защото Гидиън знаеше точно какво обичам. Не че някога му го бях казвала, просто обръщаше внимание на всичко, свързано с мен.

— Престани да се самообвиняваш — нареди ми той твърдо и остави чашите на парапета.

Въздъхнах. Разбира се, че беше невъзможно да скрия настроението си само с една усмивка. За него бях като разтворена книга. Взе лицето ми в ръце и впи очи в мен.

— Всичко свърши. Забрави го.

Протегнах се и прокарах върха на пръстите си по синината.

— Трябваше да се случи — каза рязко той. — Не! Замълчи и ме изслушай. Въобразявах си, че разбирам чувствата ти по отношение на Корин и, честно казано, мислех, че не се справяш особено добре с тях. Но нямах никаква представа какво изпитваш. Държах се като егоистичен идиот.

— Аз наистина не се справям добре. Мразя я безумно. Не мога да си помисля за нея, без да изпитам желание за физическа разправа.

— Сега те разбирам. Преди не можех — заяви той и тъжно изкриви устни. — Понякога е необходимо да се случи нещо драматично, което да ме разтърси. За щастие, ти винаги си се справяла добре с привличането на вниманието ми.

— Не се опитвай да отхвърлиш проблема с лека ръка, Гидиън. Можеше да пострадаш сериозно заради мен.

Хвана ме за кръста, когато понечих да се обърна.

— Аз наистина пострадах сериозно. Като видях как онзи те прегръщаше, а ти отговаряше на целувката му… — Погледът му стана тъмен и горещ. — Това ме съсипа, Ева. Разряза ме и ме остави да кървя. Нападнах го като средство за самозащита.

— О, господи! — въздъхнах, бях потресена от жестоката му откровеност. — Гидиън.

— Отвратен съм от себе си! Трябваше да разбера по-добре отношението ти към Корин. Ако една целувка ме кара да се чувствам по този начин.

Обгърна ме плътно, едната му ръка притисна бедрата ми, а другата се плъзна по гърба и стисна главата ми отзад. Не можех да се измъкна.

— Ако някога ми изневериш — каза той с дрезгав глас, — това ще ме убие.

Извих глава и притиснах устни във врата му.

— Тази глупава целувка не означаваше нищо. Абсолютно нищо.

Ръката му стисна косата ми и наведе главата ми назад.

— Нямаш представа какво означават целувките ти за мен, Ева. Да дадеш някоя от тях на друг и после да го наречеш глупост…

Гидиън се наведе и прилепи устни до моите. Целувката му беше нежна и сладка, езикът му погали долната ми устна. Отворих уста и подадох език, за да докосна неговия. Той наведе глава и пусна езика си в устата ми. Бързите леки движения възбудиха надигащото се в мен желание.

Протегнах се, плъзнах дланите си във влажната му коса и се повдигнах на пръсти, за да го целуна още по-дълбоко. Изстенах, когато започна да смуче езика ми и се отпуснах тежко на гърдите му. Устните му се раздвижиха върху моите, ставаха все по-влажни и по-топли. Нахвърлихме се един на друг, желанието ставаше все по-диво с всяка изминала секунда, докато не започнахме да се чукаме един друг в устите, съвкупявахме се страстно с устни, езици и нежни захапвания. Гладът ми за него ми пречеше да дишам, устните ми не се отлепяха от неговите, от гърлото ми се ронеха звуци на животинско желание.

Целувките му бяха истински дар. Влагаше цялата си душа в тях, цялата си сила, страст, копнеж и любов. Не се въздържаше, даваше всичко, излагаше всичко на показ.

Усетих напрежение в силното му тяло, меката му като сатен кожа стана ужасно гореща. Езикът му навлизаше дълбоко в устата ми, увиваше се около моя, учестеното му дишане се смесваше с моето и изпълваше дробовете ми. Сетивата ми бяха изцяло обзети от него, от вкуса, от мириса му, зави ми се свят, когато наклоних глава, за да мога да проникна още по-дълбоко в устата му. Исках да вкарам езика си още по-навътре, да го смуча по-силно. Да го погълна целия.

Желаех го до безумие.

Треперещите му ръце неспокойно се движеха по гърба ми. Той изстена и вагината ми се стегна в отговор. Дръпна колана на халата ми, разтвори го и хвана голите ми бедра. Изхленчих, исках още, устните ми бяха подути и чувствителни.

Колкото и близо да бяхме един до друг, никога не беше достатъчно близо.

Гидиън ме хвана с две ръце за дупето и ме притисна плътно до себе си, възбуденият му член изгори като с нажежено желязо кожата на корема ми през пижамата. Пусна устната ми и започна отново да ме целува, изпълвайки ме с вкуса на копнежа си, мекият му като кадифе език едновременно ме измъчваше и ме изпълваше с наслада.

През тялото му премина силна тръпка и той изръмжа, раздвижвайки бедрата си. Стисна още по-здраво дупето ми и стонът му отекна върху устните ми. Усетих как членът му се раздвижи между нас, а след това по кожата ми се разля топлина. Той свърши с измъчено стенание и спермата му напои коприната.

Извиках. Разтапях се и трептях от сладка болка, бях толкова възбудена от факта, че мога да го накарам да загуби контрол само като го целувам.

Ръцете му леко отпуснаха прегръдката, гърдите му бурно се надигаха.

— Целувките ти ми принадлежат.

— Да, Гидиън…

Бях разтърсена. Бях изживяла най-еротичния миг в живота си и той ме беше оставил емоционално оголена, напълно разкрита. Той падна на колене и започна да ме лиже, докато не стигнах до оргазъм.

* * *

Взехме душ и поспахме през останалата част от сутринта. Беше ми толкова приятно отново да спя до него, сложила глава върху гърдите му, прехвърлила ръка през твърдия му като камък корем, преплела крака в неговите.

Когато се събудихме, малко след един часа следобед, умирах от глад. Слязохме заедно в кухнята и установих, че изчистеното, модерно обзавеждане на долния етаж определено ми допада. Матовото стъкло на шкафчетата и гранитът се съчетаваха прекрасно с тъмния дървен под. Но най-хубавото бе, че килерът беше пълен с провизии. Нямаше нужда да излизаме от къщата за каквото и да било.

Решихме да изберем лесния начин и си направихме сандвичи, които занесохме в хола и ги изядохме, седнали по турски един срещу друг на дивана.

Бях стигнала до средата на своя, когато забелязах, че Гидиън ме наблюдава с усмивка.

— Какво? — попитах аз и преглътнах.

— Арнолдо е съвсем прав. Много е забавно човек да те наблюдава, докато ядеш.

— Млъквай!

Той се усмихна още по-широко. Изглеждаше толкова щастлив и безгрижен, че сърцето ми се сви.

— Как откри това място? — попитах аз. — Или може би го е открил Скот?

— Аз бях.

Лапна чипс и облиза солта от устните си, което ми се видя ужасно секси.

— Исках да те заведа на някой остров, където никой не може да ни безпокои. Това място доста се доближава до изискването, но ни спестява дългото пътуване. Всъщност първоначалният план беше да дойдем със самолет.

Продължих да се храня замислено, спомняйки си дългата нощ. Колкото и безумно да беше пътуването, имаше нещо вълнуващо във факта, че е променил всичките си планове, за да ме чука до припадък в продължение на часове, да използва нуждата ми да го имам като ключ към истината, която бях блокирала. Представих си отчаянието и яростта зад този план. Представих си как всяка негова мисъл е била съсредоточена върху това, да излее цялата тази страст върху беззащитното ми и изпълнено с желание тяло.

— Отново придоби онова изражение „ела ме изчукай“ — забеляза той. — А после мен наричаш сексманиак.

— Извинявай!

— Не се оплаквам.

Върнах мисълта си към случилото се предишната вечер.

— Арнолдо вече не ме харесва.

Тъмните му вежди се вдигнаха нагоре.

— Придобиваш такова изражение, когато си мислиш за Арнолдо? Сега и неговия ли задник трябва да ритам?

— Не. Господи! Споменах го, за да отвлека мисълта ни от секса, а и защото трябва да го обсъдим.

Той вдигна рамене.

— Ще говоря с него.

— Мисля, че ако някой трябва да говори, това съм аз.

Гидиън впери прекрасните си сини очи в мен.

— Какво ще му кажеш?

— Че е напълно прав. Не те заслужавам и ужасно прецаках нещата. Но съм лудо влюбена в теб и бих искала да имам възможност да докажа и на двама ви, че съм това, от което се нуждаеш.

— Ангелче, ако започна да се нуждая от теб дори с една идея повече, просто ще спра да функционирам — каза той, вдигна ръката ми до устните си и целуна върха на пръстите ми. — Въобще не ме интересува какво си мислят другите. Ние си имаме свой собствен ритъм и нещата се получават.

— Получават ли се за теб? — Взех бутилката със студен чай от масата, отпих от нея и продължих: — Знам, че това те изцежда. Мислиш ли си понякога, че е твърде тежко, твърде болезнено?

— Нали осъзнаваш какво си мисля, когато кажеш „изцежда“?

— О, господи! — засмях се аз. — Ужасен си.

Очите му грееха, очевидно се забавляваше.

— Обикновено не ме възприемаш като ужасен.

Поклатих глава и продължих да ям сандвича.

— Предпочитам да споря с теб, ангелче, отколкото да се смея с когото и да е друг.

Господи! Мина цяла минута, преди да успея да преглътна хапката си.

— Знаеш ли. Обичам те безумно.

— Знам — усмихна се той.

* * *

След като поразчистихме от обяда, хвърлих гъбата в умивалника и заявих:

— Трябва да звънна на татко. Правя го всяка събота.

Гидиън поклати глава.

— Невъзможно. Ще трябва да изчакаш до понеделник.

— Моля? Защо?

Той протегна ръце и ме притисна до плота.

— Няма телефони.

— Сериозно ли говориш? Ами твоят мобилен?

Бях оставила моя вкъщи още преди да тръгнем за концерта, защото нямаше къде да го сложа, а и нямах никакво намерение да го използвам.

— Пътува обратно към Ню Йорк в лимузината. И интернет няма. Накарах да махнат модема и телефоните, преди да пристигнем тук.

Направо нямах думи. Като се имат предвид всичките му задължения, да се откъсне от света за целия уикенд беше наистина… немислимо.

— Господи! Кога за последен път изчезна от лицето на Земята по този начин?

— Ами… май никога не се е случвало.

— Сигурно поне десет души вече са откачили, че не могат да се свържат с теб за нещо много важно.

Той нехайно вдигна рамене.

— Ще се оправят някак.

Обзе ме огромно удоволствие.

— Значи си изцяло мой?

— Напълно — заяви той и се усмихна палаво. — Какво ще правиш с мен, ангелче?

Отвърнах на усмивката му, бях невероятно щастлива.

— Сигурна съм, че ще измисля нещо.

* * *

Отидохме на разходка по брега.

Облякох една пижама на Гидиън, навих крачолите, а отгоре си сложих белия потник, което не беше особено прилично облекло, като се има предвид, че сутиенът ми бе отпътувал обратно за Ню Йорк заедно с мобилния телефон на Гидиън.

— Сигурно съм умрял и съм се преселил в рая — заяви той и хвърли поглед към гърдите ми, докато се разхождахме по брега, — вървя до жената от мокрите ми тийнейджърски сънища и тя е само моя.

Бутнах го леко с рамо.

— Как можеш в рамките само на един час от страхотен романтик да се превърнеш в невъзможен циник?

— Просто още една от многобройните ми дарби.

Погледът му отново се плъзна по зърната на гърдите ми, които бяха настръхнали от океанския бриз. Стисна ръката ми и въздъхна с театрална усмивка:

— В рая заедно с моето ангелче! Нищо не може да е по-прекрасно от това.

Бях напълно съгласна. Плажът тук таеше мрачна и необуздана красота, която ми напомняше за мъжа, чиято ръка държах в момента. Шумът на прибоя и крясъците на чайките ме изпълваха с неописуемо чувство на удовлетворение. Студената вода плискаше краката ми, а вятърът рошеше косата около лицето ми. Отдавна не се бях чувствала толкова добре и бях благодарна на Гидиън за времето, в което можехме да се наслаждаваме един на друг далече от всички останали. Чувствахме се прекрасно, когато бяхме само двамата.

— Май ти харесва тук — отбеляза той.

— Винаги ми е харесвало да съм близо до вода. Вторият съпруг на майка ми имаше къща край едно езеро. Спомням си как двете с нея се разхождахме там и си мечтаех, че един ден ще си купя къща на брега.

Пусна ръката ми и ме прегърна през раменете.

— Хайде да го направим. Какво ще кажеш за тази къща? Харесва ли ти?

Погледнах го, беше много красив, докато вятърът развяваше косата му.

— Продава ли се?

Той се загледа в плажа, който се простираше пред нас.

— Всичко се продава за определена цена.

— На теб харесва ли ти?

— Цялото това бяло е малко студено, макар че спалнята ми харесва точно така, както е. Можем да променим всичко останало. Да го направим по като за нас.

— Нас — повторих аз и се запитах какво ли означава това. Харесвах класическата елегантност на апартамента му. Мисля, че и той се чувстваше добре в моето жилище, което беше по-съвременно. Ако се съчетаят двете… — Купуването на обща собственост си е голяма крачка.

— Неизбежна крачка — поправи ме той. — Ти сама каза на доктор Питърсън, че за провал не може да става и дума.

— Да, казах го.

Продължихме разходката в мълчание. Гидиън беше изразил желание да изгради по-здрава връзка между нас и аз се опитвах да преценя как точно ме кара да се чувствам този факт. Питах се и защо избра общата собственост, за да го постигне.

— Да разбирам ли, че и на теб ти харесва тук?

— Харесва ми плажът. — Той отметна косата от лицето си. — Има една стара снимка, на която двамата с баща ми строим замък на един плаж.

Беше цяло чудо, че не се спънах при тези думи. Гидиън толкова рядко споделяше нещо от миналото си, че когато го правеше, имах чувството, че земята под краката ми се разтърсва.

— Бих искала да я видя.

— При майка ми е. — Направи още няколко крачки и добави: — Ще я взема, за да ти я покажа.

— Ще дойда с теб.

Все още не знаех причината, но един ден ми беше споделил, че семейната къща на Видал е истински кошмар за него. Подозирах, че там се е случило онова, в което се коренеше днешната му парасомния.

Гидиън пое дълбоко въздух:

— Мога да накарам да ми я изпратят по куриер.

— Добре! — Обърнах се и целунах наранените кокалчета на ръката му, която бе обгърнала раменете ми. — Но предложението ми си остава в сила.

— Какво мислиш за майка ми? — запита той неочаквано.

— Много е красива. Изключително елегантна. Стори ми се доста приятна. — Вгледах се в него внимателно, видях гарвановочерната коса и поразителните сини очи на Елизабет Видал. — Освен това, изглежда, много те обича. Вижда се в очите й, когато те погледне.

Той продължи да гледа право напред.

— Не ме обичаше достатъчно.

Замрях от изненада. Не знаех каква е причината за ужасните му кошмари и се бях питала дали е възможно майка му да го е обичала прекалено много. Беше огромно облекчение да разбера, че не е така. Самоубийството на баща му беше достатъчно ужасно. Ако към него се бе прибавило и предателство от страна на майка му, щеше да е травма, от която едва ли би могъл да се възстанови.

— Какво значи достатъчно, Гидиън?

Той стисна зъби. Гърдите му се издуха, когато си пое дълбоко въздух:

— Не ми повярва.

Спрях на място и се обърнах, за да го погледна.

— Казал си й какво се случва с теб? Казал си й и тя не ти е повярвала?

Беше вперил поглед някъде над главата ми.

— Вече няма никакво значение. Всичко беше толкова отдавна.

— Глупости! Разбира се, че има значение. Всичко има значение. — Бях бясна заради него. Бясна, защото една майка не си бе свършила работата и не беше подкрепила детето си. Бясна, защото това дете е Гидиън. — И освен че има значение, съм сигурна и че дяволски боли.

Погледът му се спря върху лицето ми.

— Виж се само колко си бясна и разтревожена! Не трябваше да казвам нищо.

— Трябваше да го кажеш по-рано!

Напрежението изчезна от тялото му и по устните му се появи печална усмивка.

— Нищо не съм ти казал.

— Гидиън…

— И разбира се, ти ми вярваш, ангелче. Нали си спала в едно легло с мен.

Обгърнах лицето му с ръце и вперих поглед в очите му.

— Аз ти вярвам.

За миг лицето му се сви от болка, след това ме вдигна и ме прегърна силно.

— Ева.

Обгърнах кръста му с крака, обвих ръце около раменете му:

— Вярвам ти.

* * *

Когато се върнахме в къщата, Гидиън отиде в кухнята и отвори бутилка вино, а аз започнах да разглеждам книгите от библиотеката в хола. Усмихнах се, когато намерих първия том от поредицата, за която му бях разказвала, онази, от която бях заимствала прякора му шампионе.

Излегнахме се на дивана и започнах да му чета, а в това време той разсеяно си играеше с косата ми. След разходката беше станал много мълчалив, очевидно мислите му бяха далече от мен. Нямах нищо против. През последните дни си бяхме дали един на друг много теми за мислене.

Когато приливът дойде, водата наистина навлезе под къщата, звукът беше почти толкова удивителен, колкото гледката. Излязохме на верандата и загледахме как водата се надига и настъпва, превръщайки вилата в остров сред вълните.

— Хайде да си направим сандвичи с маршмелоу — предложих аз, наведена над перилата на верандата, докато Гидиън прегръщаше гърба ми. — Виж, тук има барбекю!

Той захапа леко ухото ми и прошепна:

— Искам да ближа разтопен шоколад от тялото ти.

О, да, моля те…

— Няма ли да пари? — попитах аз, за да го подразня.

— Не и ако го направя както трябва.

Обърнах се с лице към него, той ме вдигна и ме постави да седна на широкия парапет. След това застана между краката ми и ме прегърна през бедрата. Вече се беше здрачило, около нас цареше пълен покой и двамата потънахме изцяло в него. Прокарах ръце през косата му и я разроших също като нощния бриз.

— Някога изобщо разговарял ли си с Айрланд? — попитах, сещайки се за природената му сестра, която беше красива също като майка им.

Бях се запознала с нея по време на партито на „Видал рекърдс“ и веднага ми стана ясно, че тя жадно попива всичко, свързано с най-големия й брат.

— Не.

— Какво ще кажеш да я доведеш на вечеря вкъщи, когато дойде баща ми?

Гидиън наклони глава и ме изгледа внимателно.

— Искаш да поканиш едно седемнайсетгодишно момиче на вечеря с баща си и с мен?

— Не, искам да запозная част от твоето семейство с част от моето.

— Тя ще се отегчи.

— Откъде знаеш? — възразих. — Убедена съм, че в очите на сестра си ти си герой. Стига да й обръщаш поне малко внимание, тя ще е на седмото небе.

— Ева — въздъхна той раздразнено, — гледай реално на нещата. Нямам никаква представа как да забавлявам една тийнейджърка.

— Айрланд не е просто някакво хлапе, тя е…

— За мен е! — прекъсна ме ядосано той.

Изведнъж разбрах.

— Страхуваш се от нея!

— Сериозно?! — подсмихна се той.

— Така е. Тя те плаши. — И се съмнявах, че това има някаква връзка с възрастта на сестра му или с факта, че е момиче.

— Какво те прихваща? — оплака се той. — Защо си се вкопчила в Айрланд? Остави я на мира.

— Тя е единственият човек, когото можеш да наречеш семейство, Гидиън.

Бях готова да направя всичко, за да я приеме. Кристофър, неговият полубрат, беше абсолютен задник, а майка му очевидно не заслужаваше син като Гидиън.

— Имам теб!

— Миличкият ми — въздъхнах и обвих крака около кръста му. — Имаш ме. Но в живота ти има място и за други хора, които те обичат.

— Тя не ме обича — измърмори той. — Дори не ме познава.

— Мисля, че грешиш, но дори да е така, би те обикнала, ако те познаваше. Просто й дай шанс да те опознае!

— Достатъчно. Връщаме разговора към шоколада!

Вперих многозначителен поглед в него, но скоро разбрах, че е безсмислено. Никой не можеше да го накара да продължи разговор по тема, която смята за изчерпана. Затова трябваше да подходя по-различно.

— Значи искаш да говорим за шоколад, шампионе? — попитах и прокарах език по долната си устна. — За лепкав разтопен шоколад по пръстите?

Гидиън присви очи.

Разтворих пръсти и прокарах длан по раменете и гърдите му.

— Може би ще се съглася да размажеш шоколад по тялото ми. Може дори да се съглася да размажа малко шоколад и по теб.

Той вдигна вежди:

— Отново ли се опитваш да ме подкупиш със секс?

— Казах ли нещо такова? — попитах аз и премигнах невинно. — Мисля, че не съм казвала подобно нещо.

— Намекна го, така че да сме наясно — започна той, имаше нещо опасно в ниския му глас и тъмния поглед, плъзна ръка под потника ми и обхвана голата ми гърда. — Ще поканя Айрланд на вечерята с баща ти, защото това ще те направи щастлива, а когато ти си щастлива, и аз съм щастлив.

— Благодаря ти — отговорих задъхано, защото беше започнал да подръпва ритмично зърното на гърдата ми и това ме караше да стена от удоволствие.

— А с разтопения шоколад и тялото ти ще правя каквото си поискам, защото това ще ми достави удоволствие, а това, което доставя удоволствие на мен, доставя удоволствие и на теб. Аз казвам кога и как. Повтори го.

— Ти казваш… — ахнах, когато устните му засмукаха зърното на другата ми гърда през потника. — О, господи!

— Довърши — нареди той и ме стисна със зъби.

Цялото ми тяло се стегна, готово веднага да реагира на заповедническия му тон.

— Ти казваш кога. Ти казваш как.

— Има неща, за които можеш да се пазариш, ангелче, но тялото ти и сексът не подлежат на обсъждане.

Ръцете ми се впиха в косата му, инстинктивна реакция на прекрасния, неумолим начин, по който смучеше чувствителното ми зърно. Отказах се от опита да проумея защо толкова исках той да контролира всичко. Просто исках.

— Но с какво друго бих могла да се пазаря? Ти имаш всичко.

— Би могла да предлагаш времето и вниманието си. Готов съм да дам всичко за тях.

През тялото ми премина тръпка.

— Влажна съм — прошепнах тихо.

Гидиън се отдръпна от парапета и ме взе на ръце.

— Защото точно така те искам.

12

Пристигнахме в Манхатън малко преди полунощ в неделя. Предишната нощ бяхме спали отделно, но по-голямата част от деня прекарахме заедно в голямото легло. Целувахме се и се докосвахме. Смеехме се и си шепнехме.

Бяхме постигнали мълчаливо споразумение да не повдигаме болезнени теми през останалата част от времето в къщата. Не пуснахме нито телевизора, нито радиото, защото не ни се струваше редно да споделяме времето си с някой друг. Излязохме отново на разходка край брега. Любихме се дълго и бавно на терасата на третия етаж. Играхме карти и той винаги печелеше. Заредихме се с енергия и си припомнихме, че онова, което имаме, си заслужава да се борим за него.

Беше най-перфектният ден в живота ми.

Когато пристигнахме в града, отидохме направо у нас. Гидиън отключи вратата с ключа, който му бях дала, и двамата влязохме в тъмния коридор възможно най-тихо, за да не събудим Кари. Гидиън ми подари една от разтопяващите си целувки за лека нощ и след това отиде в стаята за гости, а аз се вмъкнах в леглото си. Беше ми самотно без него. Липсваше ми. Питах се колко ли дълго щяхме да спим поотделно. Месеци? Години?

Не исках да мисля за това. Затворих очи и започнах да се унасям.

Изведнъж лампата светна.

— Ева, ставай!

Гидиън влезе в стаята, отиде направо при гардероба и започна да вади някакви дрехи. Премигах. Видях, че се е преоблякъл в панталон и риза.

— Какво има?

— Кари — отвърна той мрачно. — В болница е.

* * *

Когато излязохме от сградата, таксито вече ни чакаше. Гидиън ми отвори вратата и след това се настани до мен.

Струваше ми се, че таксито потегля влудяващо бавно. Сякаш всичко се случваше на забавен каданс. Стиснах Гидиън за ръкава.

— Какво е станало?

— Бил е нападнат в петък вечерта.

— Как разбра?

— И майка ти, и Стантън са оставили съобщения на мобилния ми телефон.

— Майка ми? — погледнах го неразбиращо. — Защо не е…

Разбира се, че не е могла да ми се обади. Телефонът ми не беше с мен. Тревогата и чувството за вина ме задавиха, беше ми трудно да дишам.

— Ева.

Гидиън ме прегърна през раменете и ме накара да облегна глава на гърдите му.

— Не се тревожи, скоро ще разберем какво се е случило.

— Минали са дни, Гидиън. А аз не бях тук.

Сълзите започнаха да се стичат по лицето ми, не можах да спра да плача дори след като пристигнахме в болницата. Почти не забелязах сградата, в която влязохме, вниманието ми беше притъпено от нарастващата тревога, която пулсираше в мен. Бях благодарна на Бог, че Гидиън е до мен, беше толкова спокоен и пое всичко под контрол. На регистратурата ни дадоха номера на стаята на Кари, но отказаха да направят каквото и да е друго. Гидиън проведе няколко среднощни разговора, в резултат на които ми позволиха да видя Кари, въпреки че времето за посещения отдавна беше минало. Щедрите дарения, които Гидиън беше правил на болницата преди време, не можеха да бъдат лесно пренебрегнати или забравени.

Когато влязох в стаята на Кари и го видях, сърцето ми буквално спря, а коленете ми се подкосиха. Вероятно щях да се строполя на пода, ако Гидиън не ме бе задържал. Мъжът, когото бях приела за свой брат, най-добрият приятел, който имах и изобщо щях да имам някога, лежеше неподвижно и безмълвно в леглото. Главата му беше превързана, а около очите му се виждаха тъмни кръгове. За едната му ръка беше закачена система, другата беше в гипс. Ако не знаех кой е, щеше да ми е трудно да го разпозная.

Всяка свободна повърхност наоколо беше покрита с цветя — разноцветни букети, които да разведряват атмосферата. Имаше и балони и няколко картички. Знаех, че някои от тях са от майка ми и Стантън, които със сигурност плащаха за лечението.

Ние бяхме неговото семейство. И всички са били до него, с изключение на мен.

Гидиън ме заведе по-близо до леглото, като ме държеше здраво през кръста. Ридаех, горещите сълзи се стичаха по лицето ми. Правех всичко възможно да не издавам звук.

Въпреки това Кари явно ме чу или просто усети присъствието ми. Клепачите му потрепнаха и се отвориха. Красивите му зелени очи бяха зачервени и разфокусирани. Трябваше му около минута, за да ме открие. Когато най-после ме видя, премигна няколко пъти и после по слепоочията му се затъркаляха сълзи.

— Кари! — Спуснах се към него и пъхнах дланта си в неговата. — Тук съм.

Той ме сграбчи толкова силно, че заболя.

— Ева!

— Извинявай, че се забавих. Бях си оставила телефона. Нямах представа… Ако знаех, щях да дойда веднага.

— Няма нищо. Вече си тук — промълви той и преглътна трудно. — Господи… Всичко ме боли.

— Ще извикам сестрата — каза Гидиън, прокара ръка по гърба ми и тихо излезе от стаята.

Видях на поставката малка кана с вода и чаша със сламка.

— Жаден ли си?

— Много.

— Мога ли да те повдигна? Или не бива?

Страхувах се да не направя нещо, което да му причини болка.

— Можеш.

Взех дистанционното, оставено близо до него, и повдигнах горната част на леглото, така че да застане в полуседнало положение. След това поднесох сламката към устните му и той започна жадно да пие.

После въздъхна и се отпусна назад.

— Толкова се радвам да те видя, бебчо.

— Какво, по дяволите, стана?

Оставих празната чаша и отново го хванах за ръката.

— Да пукна, ако знам. — Гласът му беше слаб, почти шептеше. — Някой ме нападна. С бейзболна бухалка.

— С бухалка?

Само при мисълта за това физически ми прилоша. Повдигна ми се от жестокостта, от насилието.

— Някой ненормален ли беше?

— Разбира се — отвърна рязко той и от болка по челото му се появи дълбока бръчка.

Отстъпих леко назад.

— Съжалявам.

— Недей! По дяволите! Аз… — започна той и затвори очи. — Изтощен съм.

Точно в този момент се появи сестрата, на престилката й имаше изрисувани медицински шпатули и слушалки, които приличаха на анимационни герои. Беше млада и красива, с черна коса и тъмни очи. Прегледа Кари, премери кръвното му и натисна един бутон, който се намираше върху страничната преграда на леглото.

— Можеш да го натискаш на всеки тридесет минути и така ще получаваш лекарство против болката — обясни му тя. — Просто натисни бутона. Няма да ти подаде доза, ако не е минало необходимото време, така че не се притеснявай, няма опасност да го натискаш прекалено често.

— Дори веднъж е прекалено често — измърмори той и ме погледна.

Разбрах нежеланието му, Кари се пристрастяваше лесно. Преди време се беше плъзнал по наклонената плоскост на наркотиците, преди да успея да го вразумя.

Сега обаче изпитах облекчение, когато видях, че лекарството изглади бръчките от болка по лицето му и дишането му стана по-дълбоко и по-равномерно.

Сестрата ме погледна.

— Трябва да си почива. Елате във времето за посещение.

Кари ме погледна отчаяно.

— Не си отивай.

— Никъде няма да ходи — обади се Гидиън, който току-що беше влязъл в стаята. — Уредих да донесат походно легло за тази вечер.

Мислех, че е невъзможно да обичам Гидиън повече, отколкото вече го обичах, но той винаги намираше начин да ми докаже, че греша.

Сестрата се усмихна свенливо към Гидиън.

— Бихте ли донесли още вода за Кари? — помолих я аз и забелязах с какво нежелание откъсна поглед от гаджето ми, за да се обърне към мен.

Взе каната и излезе от стаята.

Гидиън се приближи до леглото на Кари и попита:

— Кажи ми какво се случи.

Кари въздъхна:

— Двамата с Трей излязохме в петък вечерта, но той трябваше да си тръгне рано. Реших да го изпратя до таксито, но пред клуба беше пълно с хора, затова завихме зад ъгъла. Таксито тъкмо беше тръгнало, когато някой ме блъсна отзад по главата. Повали ме на земята и ме удари още няколко пъти. Нямах никаква възможност да се защитя.

Ръцете ми се разтрепериха и Кари прокара палец по дланта ми.

— Ей! — прошепна той. — Това ми е за урок. Да не гоня чужди мацки и да не си завирам онази работа там, където не трябва.

— Какво?

Очите на Кари изведнъж се затвориха и след минута вече беше ясно, че е заспал. Хвърлих безпомощен поглед към Гидиън, който стоеше от другата страна на леглото.

— Ще се опитам да разбера какво е станало — каза той. — Ела с мен навън за малко.

Последвах го, но няколко пъти се обръщах назад, за да погледна Кари.

— Господи, Гидиън. Изглежда ужасно — прошепнах, след като вратата се затвори зад гърба ми.

— Добре са го наредили — съгласи се той мрачно. — Има фрактура на черепа, тежко мозъчно сътресение, три спукани ребра и едната му ръка е счупена.

Списъкът беше болезнен дори само за слушане.

— Не мога да разбера защо някой би му причинил подобно нещо!

Гидиън ме дръпна към себе си и притисна устни до челото ми.

— Лекарят каза, че е възможно да изпишат Кари след един-два дни, затова ще уредя някой да се грижи за него в домашни условия. Освен това ще съобщя на шефа ти, че утре няма да отидеш на работа.

— Трябва някой да се обади в агенцията на Кари.

— Ще се погрижа и за това.

— Благодаря ти — прегърнах го силно. — Какво щях да правя без теб.

— Никога няма да ти дам възможността да разбереш.

* * *

На следващата сутрин майка ми ме събуди в девет, като се вмъкна със загрижено изражение в стаята на Кари веднага щом настъпи времето за посещение. Извика ме в коридора, привличайки вниманието на всички наоколо. Беше все още рано, но тя изглеждаше страхотно, обута във впечатляващи обувки с червени подметки на Кристиан Лубутен и вталена рокля без ръкави с цвят на слонова кост.

— Ева! Не мога да повярвам, че замина за целия уикенд и не си взе телефона. Какво си мислеше, че правиш? Ами ако се беше случило някакво нещастие?

— Случи се нещастие!

— Точно така! — възкликна тя и размаха едната си ръка, защото с другата стискаше чантата си. — Никой не можеше да се свърже нито с теб, нито с Гидиън. Беше оставил съобщение, че ще заминете заедно за уикенда, но никой не знаеше къде. Не мога да повярвам, че той постъпи толкова безотговорно. Не знам какво си мислеше, че прави.

— Благодаря ти — прекъснах я аз, защото започваше да се самонавива и да повтаря едно и също, — че се погрижи за Кари. Това означава много за мен.

— Разбира се, че ще се погрижим — отвърна майка ми малко по-спокойно. — Знаеш, че и ние го обичаме. Направо не съм на себе си след това, което се случи. — Долната й устна потрепери и тя отвори чантата си, за да извади кърпичката, която винаги й беше под ръка. — Толкова обичам Кари, но той се държи като уличница. Много се съмнявам, че може да изброи всички жени и мъже, с които е спал. Спомняш ли си благотворителната вечеря, на която дойде с Гидиън? Бях ти купила една страхотна червена рокля…

— Да. — И никога нямаше да я забравя. През онази нощ двамата с Гидиън за първи път правихме любов.

— Сигурна съм, че Кари преспа с онази блондинка, с която танцува цяла вечер. И то още там! Изчезнаха нанякъде и когато се върнаха… Е, много добре знам как изглежда един задоволен мъж. Ще се учудя, ако изобщо й знаеше името.

Спомних си какво ми беше казал Кари, преди да заспи.

— Мислиш ли, че нападението е свързано с някого, с когото е спал?

Майка ми премигна срещу мен, едва сега се сети, че не знам нищо за случая.

— Нападателят казал на Кари да си държи ръцете далече от „нея“, но нямаме представа коя е тази „нея“. Детективите ще дойдат малко по-късно днес и ще се опитат да изкопчат от него някои имена.

— Господи!

Разтърках очи, изпитвах огромна нужда да си измия лицето и още по-голяма нужда от чаша кафе.

— Трябва да разговарят с Татяна Черлин.

— Коя е тя?

— Едно момиче, с което Кари се виждаше. Мисля, че подобна ситуация много ще й допадне. Приятелят на Кари ги хвана заедно и тя истински се наслаждаваше на случилото се. Явно обича драмите, особено когато сама ги причинява.

Разтрих врата си, но после изведнъж осъзнах, че причината за тръпките по гърба ми е съвсем друга. Погледнах през рамо и видях, че Гидиън приближава, разстоянието между нас бързо намаляваше с всяка от уверените му широки крачки. Облечен в костюм за работа, с голяма чаша кафе в едната ръка и малка черна чанта в другата, той беше точно това, от което се нуждаех, в момента, в който се нуждаех от него.

— Извинявай.

Тръгнах към Гидиън и се озовах право в прегръдката му.

— Здравей — каза той, заровил устни в косата ми. — Как си, държиш ли се?

— Ужасно е. И абсолютно безсмислено — отговорих аз, а сълзите напираха в очите ми. — Последното, от което Кари се нуждае, е поредната катастрофа в живота му. Вече е преживял повече, отколкото заслужава.

— Същото се отнася и за теб, а сега и ти страдаш заедно с него.

— А ти — заедно с мен. Вдигнах се на пръсти, целунах го по брадичката и после отстъпих назад. — Благодаря ти.

Гидиън ми подаде кафето.

— Донесох ти някои неща — малко дрехи, телефона и таблета, тоалетни принадлежности.

Знаех, че загрижеността му си има цена, в буквалния смисъл на думата. След като през уикенда беше отсъствал, сега трябваше да е на работа и да се справя с цял куп задачи на стойност няколко милиона, а не да тича напред-назад и да се грижи за мен.

— Господи! Обичам те.

— Ева!

Стреснатото възклицание на майка ми ме накара да трепна. Според нея думите „Обичам те“ не трябва да се произнасят преди първата брачна нощ.

— Извинявай, мамо. Не можах да се сдържа.

Гидиън прокара топлите си от кафето пръсти по бузата ми.

— Гидиън — започна майка ми и застана до нас, — трябваше да проявиш повече разум. Не можеш просто да отведеш Ева някъде, без какъвто и да е начин да потърсите помощ при нужда. Знаеш какво имам предвид.

Очевидно говореше за миналото ми. Не знам защо си мислеше, че съм толкова слаба, че не мога да се справям сама. Тя самата беше доста по-крехка от мен. Погледнах Гидиън съчувствено.

Той ми подаде чантата, която беше донесъл. Спокойното и самоуверено изражение на лицето му показваше, че няма проблем да се справи с майка ми. Затова го оставих. Аз самата не можех да се справя с нея, преди да съм изпила първото си кафе.

Влязох отново в стаята на Кари и видях, че се е събудил. Начинът, по който изглеждаше, извика сълзи в очите ми. Обикновено беше толкова силен и жизнен, пълен с енергия и винаги готов да извърши някоя лудория. Изпитвах огромна болка, като го виждах толкова безпомощен.

— Хей — измърмори той, — престани да пускаш сълзливото кранче всеки път, като ме погледнеш. Караш ме да се чувствам така, сякаш умирам или нещо подобно!

По дяволите! Прав беше. Сълзите ми изобщо не му помагаха. Вярно е, че ми носеха известно облекчение, но го натоварваха още повече. Май не бях особено добър приятел.

— Не мога да се спра — отвърнах аз и подсмръкнах. — Ужасно е. Някой ме е изпреварил и ти е сритал задника преди мен.

— Така ли? — попита той и престана да се мръщи. — Сега пък какво съм направил?

— Не ми каза за Брет и за „Сикс-Найнтс“.

— Ооо, да… — Искрица от предишния блясък се върна в очите му. — Как изглеждаше той?

— Добре. Наистина добре. — „Много секси“, помислих си, но спестих тази мисъл на Кари. — В момента обаче сигурно не изглежда много по-добре от теб. — Разказах му за целувката и за боя след нея.

— Значи Крос му се нахвърли? — започна да клати глава невярващо, но премигна от болка и спря. — Иска се доста смелост, за да се нахвърлиш на Брет, той има доста опит с пиянски схватки по баровете и никога не би отказал едно добро сбиване.

— А Гидиън тренира смесени бойни изкуства — отвърнах аз и започнах да ровя в чантата, която ми беше донесъл. — Защо не ми каза, че „Кептив Соул“ са подписали със звукозаписна компания?

— Защото не беше нужно отново да падаш в тази дупка. Някои момичета стават за гаджета на рок звезди, но ти не си една от тях. Всички тези пътувания, всички тези фенки… Ще подлудиш и него, и себе си.

Погледнах го косо.

— Напълно съм съгласна с теб. Но ме обиждаш, като си мислиш, че ще се върна при него само защото е успял.

— Не съм и помислял, че ще е заради това. Просто не ми се искаше да чуваш първия им сингъл, ако е възможно.

— „Златна“ ли?

— Да… — Впери поглед в мен, докато отивах към банята, и попита: — Какво ще кажеш за парчето?

— По-добре, отколкото да я озаглави „Изчукана“.

— Ха! — Изчака, докато се върнах с измито лице и сресана коса. — Значи си го целунала.

— Това е началото и краят на историята — отвърнах сухо. — Обаждал ли си се на Трей от петък насам?

— Не. Прибрали са ми телефона. И портфейла също, предполагам. Когато дойдох на себе си, бях тук, облечен в това — той подръпна болничната нощница — безумно нещо.

— Ще попитам къде са оставили вещите ти.

Прибрах тоалетните принадлежности в чантичката, след това седнах на стола до леглото му с кафето в ръка.

— В момента Гидиън урежда да те приберем вкъщи и да ти вземем частна сестра.

— Ооо… винаги съм си мечтал за това. Ще се погрижиш ли сестрата да е секси? И необвързана?

Вдигнах вежда. Въпреки това вътре в себе си почувствах облекчение, че започва отново да звучи като себе си.

— Очевидно започваш да се оправяш, щом мислиш за подобни неща. Как мина срещата ти с Трей?

— Добре — въздъхна той. — Притеснявах се, че партито няма да му хареса. Бях забравил, че познава повечето от хората там.

Кари и Трей се бяха запознали в едно фотографско студио, Кари позираше, а Трей помагаше на фотографа.

— Радвам се, че сте прекарали добре.

— Така е. Беше твърдо решен да ми позволи да го изчукам.

— Значи все пак опита… въпреки че обеща да не го правиш.

— Не забравяй, че говорим за мен. — Той извърна очи към тавана. — Много ясно, че опитах, по дяволите. Той е секси и е страхотен в леглото…

— … и освен това е влюбен в теб.

Кари въздъхна дълбоко и направи болезнена гримаса, когато гръдният му кош се раздвижи.

— Никой не е идеален.

Прииска ми се да се разсмея.

— Кари Тейлър, да те обича човек не е недостатък.

— Но не е и особено умно. Държах се с него като пълен задник — измърмори той недоволно. — Може да получи нещо много по-добро.

— Не можеш да вземаш подобно решение вместо него.

— Някой трябва да го вземе.

— И ти доброволно се нагърбваш с тази задача, защото и ти го обичаш — заявих и изкривих устни. — Не смяташ ли, че звучи доста откачено?

— Не го обичам достатъчно. — Всяка следа от лекомислие беше изчезнала от лицето му, пред мен стоеше нараненият и самотен мъж, когото така добре познавах. — Не мога да му бъда верен така, както иска — продължи Кари. — Да сме само той и аз. Харесвам жените. Обожавам ги. Той иска да се откажа от половината от това, което съм. Само като си помисля за това, започвам да го мразя.

— Ти се бори доста дълго, за да се приемеш такъв, какъвто си — казах нежно, преглъщайки тъгата от спомена. — Напълно те разбирам и съм съгласна с теб, но опита ли се да поговориш за всичко това с Трей?

— Да, говорих му. А той ме слушаше — отвърна Кари и потърка челото си. — Наистина го разбирам. Ако ми беше казал, че иска да чука някой друг мъж и в същото време да е с мен, щях да се чувствам ужасно.

— Но не и ако става въпрос за жена?

— Не. Не знам. По дяволите! — Зачервените му зелени очи умолително се взряха в мен. — За теб щеше ли да има значение, ако Крос чука друг мъж? Или ще ти пречи само ако е друга жена?

Вратата се отвори и Гидиън влезе вътре. Погледнах го право в очите и заявих:

— Ако пишката на Гидиън се допре до нещо друго, освен до мен или до собствената му ръка, всичко между нас е свършено.

Гидиън вдигна учудено вежда.

— Виж ти.

Усмихнах му се мило и му намигнах.

— Здрасти, шампионе!

— Ангелче — отвърна той и се обърна към Кари: — Как си тази сутрин?

Кари сви устни:

— Все едно ме е ударил автобус… или бухалка.

— В момента уреждаме нещата, за да можеш да си идеш вкъщи. Вероятно ще стане в сряда.

— С големи цици, моля те — заяви Кари. — Или с големи мускули. И двете вършат работа.

Гидиън ме погледна.

— Медицинската сестра — засмях се.

— Аха.

— Ако е жена — продължи Кари, — можеш ли да я накараш да носи една от онези бели престилки с цип от горе до долу?

— Представям си как ще полудеят медиите, когато заведе дело за сексуален тормоз срещу теб — отвърна сухо Гидиън. — Какво ще кажеш за порно колекция с палави сестрички вместо това?

— Пич. — Кари се усмихна широко и за момент изглеждаше така, сякаш нищо не се беше случило. — Ти си върхът!

Гидиън ме погледна и ми направи знак.

— Ева.

Изправих се, наведох се над Кари и го целунах по челото.

— Веднага се връщам.

Излязохме от стаята и видях майка ми да разговаря с лекаря, който беше буквално омагьосан от нея.

— Обадих се на Герити тази сутрин — каза Гидиън, наричайки шефа ми Марк по фамилия, — така че не се тревожи за това.

Не се бях тревожила, защото той беше обещал да се погрижи.

— Благодаря ти. Но утре ще трябва да отида в офиса. Ще пробвам да се свържа с Трей, приятеля на Кари. Може би той ще се отбие и ще постои с него, докато съм на работа.

— Кажи ми, ако се нуждаеш от някаква помощ — отвърна Гидиън и погледна часовника си. — Искаш ли отново да останеш тук довечера?

— Да, ако е възможно. Ще остана, докато Кари се прибере вкъщи.

Гидиън обгърна лицето ми с ръце и допря устни до моите.

— Добре. Имам много изостанала работа и ще трябва да наваксам. Зареди си мобилния, за да мога да се свържа с теб.

Чух слабо звънене. Гидиън се отдръпна, бръкна във вътрешния джоб на сакото си и извади телефона. Погледна екрана и каза:

— Трябва да вдигна. Ще ти звънна по-късно.

След това тръгна по коридора с енергична крачка и изчезна точно толкова бързо, колкото се беше появил.

— Ще се ожени за теб — каза майка ми, като се приближи към мен. — Знаеш го, нали?

Не, не го знаех. Все още сутрин се будех с благодарност, че сме заедно.

— Какво те накара да го кажеш?

Майка ми ме погледна с невинните си сини очи. Цветът на очите беше едно от малкото неща, по които външно се различавахме.

— Той те е погълнал изцяло и е поел контрола над всичко.

— Просто е такъв по природа.

— Всички властни мъже са такива по природа — каза тя и се протегна, за да пооправи опашката ми. — И ще задоволява всяка твоя потребност, защото прави инвестиция в теб. За него ти си капиталовложение. Ти си красива, възпитана, имаш връзки в обществото и си финансово независима. На всичко отгоре го обичаш, а той не може да откъсне очи от теб. Предполагам, че не може да откъсне и ръцете си от теб.

— Мамо, моля те.

Не бях в настроение да слушам някоя от лекциите й за това колко е добре да се омъжиш за богаташ.

— Ева Лорън — скара ми се тя и ме погледна право в очите, — не ме интересува дали ще ме изслушаш, защото съм ти майка и си длъжна да го направиш, или защото го обичаш и не искаш да го загубиш, но така или иначе ще ме изслушаш.

— Като че ли имам друг избор — измърморих аз.

— В момента ти си капиталовложение — повтори тя. — Внимавай да не постъпваш така, че да се превърнеш в неудобно задължение.

— За Кари ли говориш в момента? — попитах аз, започвах да се ядосвам.

— Говоря за синината върху брадата на Гидиън. Кажи ми, че тя няма нищо общо с теб.

Изчервих се.

Тя изцъка с език.

— Така си и знаех. Да, той е твой любовник и ти го виждаш в онази интимна светлина, в която малко хора го познават, но не забравяй, че той е Гидиън Крос. Ти притежаваш всички качества да станеш идеалната съпруга на мъж от неговата класа, но въпреки това не си незаменима, Ева. Това, което той е постигнал, е незаменимо. Ако по някакъв начин изложиш на риск империята му, той ще те напусне.

Стиснах зъби:

— Свърши ли?

Тя прокара върха на пръстите си по веждите ми, гледаше ме с проницателен и преценяващ поглед. Знаех, че в момента си мисли каква промяна би могла да постигне с външния ми вид, за да подобри онова, което ми е дала по рождение.

— Мислиш, че съм безсърдечна златотърсачка, но дори и да не ти се вярва, аз съм майчински загрижена за теб. От цялото си сърце искам да бъдеш с мъж, който има парите и възможностите да те защити, така че да съм сигурна, че си в безопасност. Освен това искам да съм сигурна, че си с мъжа, когото обичаш.

— Вече открих този мъж.

— И не можеш да си представиш колко ме радва това. Радва ме, че е млад и все още е готов да поема рискове, което го прави по-толерантен и опрощаващ към някои твои… особености. Освен това знае — прошепна тя, погледът й беше омекнал. — Просто бъди внимателна. Това е единственото, което се опитвам да ти кажа. Не му давай основание да ти обърне гръб.

— Ако го направи, значи никога не ме е обичал.

Тя сви устни в гримаса и ме целуна по челото.

— Хайде, стига, ти си моя дъщеря. Не можеш да си толкова наивна.

— Ева!

Обърнах се, когато чух името си, и изпитах огромно облекчение да видя Трей, който бързаше към мен. Беше среден на ръст, с добре оформени мускули, рошава руса коса, светлокафяви очи и леко крив нос, който вероятно е бил чупен. Беше облечен в износени дънки и фланелка и това ме накара да си помисля, че няма лъскавия външен вид, по който Кари обикновено си падаше. Изглежда, този път привличането беше по-дълбоко.

— Току-що разбрах — каза Трей, приближавайки. — Тази сутрин двама детективи дойдоха в работата ми и започнаха да ме разпитват. Не мога да повярвам, че се е случило в петък вечерта, а аз разбирам чак сега.

Не можех да се сърдя за обвинителната нотка в гласа му.

— И аз разбрах за това едва рано тази сутрин. Не бях в града.

Представих набързо Трей на майка ми, след което тя се извини и каза, че ще отиде при Кари, а аз се опитах да разбера каква информация е изкопчил Трей от детективите. Той прокара пръсти през косата си и я разроши още повече.

— Нямаше да се случи, ако го бях взел със себе си, когато си тръгнах.

— Не можеш да се обвиняваш за това.

— Кого другиго да обвинявам за това, че е чукал чужда мацка? — попита той и сложи ръка на врата си. — Аз не съм му достатъчен. Либидото му е като на побеснял от хормони тийнейджър, а аз през цялото време съм или на лекции, или на работа.

Ох… нямаше нужда да споделя толкова много и толкова лична информация! Въпреки това положих усилия да не го прекъсвам. Разбирах, че Трей вероятно няма с кой друг да поговори за Кари.

— Той е бисексуален, Трей — започнах тихо и в желанието си да го успокоя протегнах ръка и го погалих по рамото. — Това не означава, че на теб ти липсва нещо.

— Не знам как да се справя с това.

— Защо не помислиш за консултация с психотерапевт. Имам предвид, че можете да отидете заедно.

Той ме погледна уплашено, след това приведе рамене.

— Не знам. Сигурно ще трябва да реша дали мога да живея с изневерите му. Ти би ли могла да го направиш, Ева? Би ли могла да си седиш вкъщи и да чакаш мъжа си, като знаеш, че в този момент той е с някой друг?

— Не. — Самата мисъл предизвика ледени тръпки по гърба ми. — Не, не бих могла.

— Дори не знам дали Кари ще се съгласи да отидем на консултация. Непрекъснато ме отблъсква. В един момент ме иска, в следващия — не. В даден момент ми е верен, в другия не е. Искам да ме допусне до себе си, Ева, така, както е допуснал теб, но той непрекъснато се затваря.

— Трябваше ми много време, докато успея да стигна до него. Опита се да ме отблъсне със секс, все ми налиташе, пускаше грубиянски шегички. Според мен си взел правилното решение, като си отказал да спиш с него в петък. Кари е свикнал да смята, че плюсовете му опират само до външния му вид и сексуалната му привлекателност. Трябва да му покажеш, че го желаеш не само заради тялото му.

Трей въздъхна и скръсти ръце.

— Така ли се сближихте? Като отказа да спиш с него?

— Да, отчасти. Но по-важната причина е, че аз самата имах много проблеми. Сега може и да не е толкова очевидно, колкото беше по онова време, но той знае, че не съм идеална.

— И аз не съм. Та кой е идеален?

— Той смята, че ти си по-добър от него, че заслужаваш нещо по-добро — засмях се и продължих. — Що се отнася до мен… ами, сигурна съм, че някаква част от него смята, че го заслужавам. Че двамата се заслужаваме един друг.

— Откачено копеле — измърмори Трей.

— Такъв е — съгласих се. — И затова го обичаме. Искаш ли да отидеш да го видиш? Или предпочиташ да се върнеш вкъщи и да обмислиш всичко?

— Не, искам да го видя. — Трей отново рамене и вдигна високо брадичка. — Не ме интересува каква е причината да е тук. Искам да съм до него, докато премине през това.

— Радвам се да го чуя. — Хванах го за ръка и го поведох към стаята на Кари.

Когато влязохме, чухме развълнувания момичешки смях на майка ми. Беше седнала на ръба на леглото, Кари я гледаше с обожание и й се усмихваше. Тя беше точно толкова негова майка, колкото и моя, и той истински я обичаше. Собствената му майка го беше мразила, беше го малтретирала и беше позволявала и на други да го малтретират.

Той погледна към нас и гърдите ми се стегнаха от емоциите, които се изписаха върху лицето му. Чух как Трей ахна, когато видя в какво състояние е Кари. Ядосах се на себе си, че не го бях предупредила да не допуска грешката да се разплаче, както бях направила аз.

Трей се изкашля.

— Ти си истинска кралица на драмата — каза той с обич в гласа. — Ако искаше цветя, трябваше направо да си го кажеш, а не да прибягваш до такива крайни мерки.

— Които очевидно са безрезултатни. — Кари влезе в тона му, полагайки очевидни усилия да се стегне. — Не виждам никакви цветя.

— А аз виждам в изобилие — отвърна Трей, оглеждайки бързо букетите в стаята, и после отново насочи вниманието си към Кари. — Просто исках да видя конкуренцията, за да знам с какво се състезавам.

Нямаше начин да се пропусне двойствения смисъл, вложен в това изречение. Майка ми стана от леглото. Наведе се и целуна Кари по бузата.

— Ще заведа Ева на закуска. Ще се върнем след час.

— Само секунда, момчета — казах аз, минавайки покрай леглото, — и веднага ви се махам от главите.

Извадих телефона и зарядното от чантата и го включих в един контакт до прозореца.

Веднага щом екранът светна, изпратих съобщения на Шона и на баща ми, в които казвах просто: „Ще ти се обадя по-късно“. След това изключих звука на телефона и го оставих на перваза.

— Готова ли си? — попита мама.

— Напълно.

13

Във вторник сутринта станах още преди изгрев-слънце, оставих бележка на Кари, така че да може да я види веднага щом се събуди, взех такси и се отправих към къщи. Изкъпах се, облякох се, направих си кафе и се опитах да се отърва от мисълта, че нещо не е наред. Бях под силен стрес и недоспала, а това винаги предизвикваше леки пристъпи на депресия.

Повтарях си, че няма нищо общо с Гидиън, но стегнатият възел в стомаха ми казваше съвсем друго.

Погледнах часовника и видях, че минава осем. Трябваше да тръгна скоро, защото Гидиън нито се беше обадил, нито ми беше изпратил съобщение, че ще дойде да ме вземе. Бяха минали почти двадесет и четири часа, откакто го видях за последно. Дори не бяхме разговаряли истински. Чуването ни по телефона снощи бе съвсем кратко. Прекъснах нещо важно и той едва успя да ми каже „здравей“ и „довиждане“.

Знаех, че е много зает. Знаех, че не трябва да му се сърдя, че плаща за времето през уикенда с извънредна работа сега. Освен това беше направил много, за да ми помогне в ситуацията около Кари, повече, отколкото можех да очаквам. Проблемът да се справя с чувствата си бе изцяло мой.

Изпих кафето, изплакнах чашата, грабнах чантата си и излязох. Обточената с дървета улица, на която живеех, беше тиха и спокойна, но останалата част от Ню Йорк вече беше будна и пулсираше на пълни обороти. Елегантни дами в бизнес облекла и мъже в костюми напразно се опитваха да спрат профучаващите таксита, преди да решат да се задоволят с претъпканите автобуси или пък с метрото. Сергиите за цветя искряха с великолепните си цветове, които сутрин винаги успяваха да ме развеселят точно толкова успешно, колкото и миризмата, идваща откъм близката пекарна, която в този час беше претъпкана с купувачи.

Бях изминала известно разстояние по Бродуей, когато телефонът ми иззвъня.

Вълнението, което усетих, когато видях, че е Гидиън, ме накара да ускоря крачка.

— Здравей, страннико!

— Къде си, по дяволите? — сопна се той.

Полазиха ме тръпки и въодушевлението ми се изпари.

— На път за работа.

— Защо? — обърна се той към някого и след това ме попита: — В такси ли си?

— Не, отивам пеша. Господи! Да не си се събудил с дупето нагоре?

— Трябваше да изчакаш да те вземат.

— Ти не се обади, а аз не исках да закъснея, след като вчера отсъствах от работа.

— Можеше ти да ми се обадиш, вместо просто да тръгнеш. — Гласът му беше тих и пълен с гняв.

Аз също се ядосах.

— Последния път, когато ти се обадих, беше толкова зает, че ми отдели не повече от минута.

— Трябва да се погрижа за някои неща, Ева, остави ме на мира.

— Разбира се. Мога да го направя още сега.

Затворих телефона и го пуснах в чантата си. Той започна да звъни почти веднага, но не му обърнах никакво внимание, кръвта ми кипеше от яд. След няколко минути бентлито спря до мен, но аз продължих да вървя. Колата ме последва, а шофьорският прозорец се отвори. Ангъс се наведе към мен.

— Госпожице Трамел, моля ви.

Спрях и го погледнах.

— Сам ли си?

— Да.

Качих се в колата с въздишка. Телефонът ми продължаваше да звъни, протегнах се и изключих звука му. Една пряка по-надолу чух гласа на Гидиън, който идваше откъм високоговорителите в колата.

— При теб ли е?

— Да, сър — отговори Ангъс.

След това връзката прекъсна.

— Какво го е прихванало тази сутрин? — попитах и погледнах Ангъс в огледалото за обратно виждане.

— Много неща са му се струпали на главата.

Каквото и да беше, очевидно не бе свързано с мен. Не можех да повярвам, че се държи като идиот. И предишната вечер беше рязък по телефона, но не и груб. Секунди след като пристигнах в офиса, Марк дойде до бюрото ми.

— Съжалявам за случилото се със съквартиранта ти — каза той и остави чаша кафе пред мен. — Ще се оправи ли?

— Рано или късно. Кари е силен, ще се справи.

Пуснах нещата си в най-долното чекмедже на бюрото и с благодарност приех димящата чаша кафе.

— Благодаря за кафето. Както и за вчера.

Топлите му очи излъчваха съчувствие.

— Изненадан съм, че днес си на работа.

— Имам нужда от работата си. — Успях да се усмихна, макар че бях притеснена. Нищо в моя свят не беше наред, когато отношенията ми с Гидиън не вървяха. — Ще ми кажеш ли какво пропуснах вчера?

* * *

Сутринта мина бързо. От миналата седмица имах списък със задачи, които трябваше да свърша, а до единадесет и половина Марк трябваше да подаде оферта на една компания за рекламни материали. По това време вече се бях върнала към обичайното си настроение и бях готова да забравя поведението на Гидиън от тази сутрин. Зачудих се дали не е имал поредния кошмар и не е спал добре. Реших да му се обадя, след като мине обедната почивка, за всеки случай.

След това обаче си отворих пощата.

Бях получила поредния имейл от абонамента си в Google за новини, съдържащи името на Гидиън. Отворих имейла с надеждата, че мога да получа някаква представа върху какво работи в момента. Думите бивша годеница, които се четяха в някои от заглавията, ме накараха да подскоча. Възелът, който бях усетила в стомаха си още сутринта, се появи отново, този път постегнат.

Кликнах на първия линк и попаднах на клюкарски блог със снимки на Гидиън и Корин по време на вечеря в „Табло уан“. Бяха седнали до прозорците, близо един до друг, а тя беше сложила ръка върху неговата. Той беше облечен в същия костюм, с който дойде в болницата, но в отчаянието си все пак реших да проверя датата с надеждата, че снимките са стари. Не бяха.

Дланите ми започнаха да се потят. Продължих да се самонаказвам, кликнах на всички линкове и разгледах всяка снимка, която успях да открия. На някои от тях се усмихваше, изглеждаше удивително спокоен за човек, чието гадже е в болницата при пребития си най-добър приятел. Идваше ми да повърна. Или да се разкрещя. Или да нахлуя в кабинета на Гидиън и да го попитам какво, по дяволите, става.

Беше ме отрязал, когато му звъннах, за да излезе на вечеря с бившата си годеница.

Подскочих, когато телефонът на бюрото ми иззвъня. Вдигнах го и отговорих механично:

— Кабинетът на Марк Герити, на телефона е Ева Трамел.

— Ева — беше Мегуми от рецепцията, звучеше весело, както обикновено, — един човек долу пита за теб, казва се Брет Клайн.

Останах безмълвна за известно време, трескавият ми мозък се опитваше да обработи информацията. Препратих на Гидиън имейла с линковете, за да разбере, че вече знам. След това отговорих:

— Слизам веднага.

* * *

Видях Брет във фоайето в момента, в който минах покрай охраната. Беше облечен в черни дънки и фланелка „Сикс-Найнтс“. Очите му бяха скрити зад слънчеви очила, но изрусените крайчета на стърчащата коса и страхотното му тяло привличаха погледите. Брет беше висок и мускулест, по-мускулест от Гидиън, който беше релефен, без да има маса.

Когато видя, че наближавам, Брет извади ръце от джобовете и изправи гърба си.

— Хей! Виж се само!

Погледнах роклята си с къси падащи ръкави и ефектен набор и си помислих, че никога не ме е виждал облечена по този начин.

— Учудвам се, че все още си в града.

Бях още по-учудена от това, че ме е потърсил, но не го казах на глас.

— През уикенда свирихме на Джоунс бийч, а снощи бяхме в Медоуландс. Оставих момчетата, защото исках да те видя, преди да тръгнем на юг. Потърсих те в интернет, открих къде работиш и ето ме тук.

„Добрият стар Google“, помислих си иронично.

— Толкова се радвам, че нещата ви са потръгнали. Имаш ли време за един бърз обяд?

— Да.

Отговори толкова бързо и с такова желание, че леко се стреснах. Бях ядосана, наранена и готова да си отмъстя на Гидиън, но не исках да заблуждавам Брет. Въпреки това не можех да устоя на изкушението да го заведа в ресторанта, където преди време ме бяха снимали заедно с Кари, надявах се отново да попадна в обектива на папараците. Така Гидиън ще разбере какво е да си на мое място.

Докато пътувахме в таксито, Брет ме попита за Кари и не се изненада, когато разбра, че най-добрият ми приятел се е преместил на другия край на страната заедно с мен.

— Вие двамата винаги сте били неразделни — отбеляза той. — Освен когато той чукаше някого. Поздрави го от мен.

— Разбира се.

Не му казах, че Кари е в болница, беше твърде лично, за да го споделям.

Едва когато седнахме в ресторанта, Брет свали големите си слънчеви очила и аз видях синината, която се простираше от дясната му вежда до скулата.

— Господи! — въздъхнах аз и потреперих. — Съжалявам.

Той сви рамене.

— Прикривам го с грим на сцената, а ти си ме виждала и в по-лош вид. Освен това и аз нанесох няколко добри удара, нали?

Спомних си синините по гърба и брадата на Гидиън и кимнах.

— Така е.

— Значи… — той замълча, изчака келнерът да остави двете чаши и бутилка студена вода и тогава продължи — излизаш с Гидиън Крос.

Защо винаги ми задаваха този въпрос в моменти, когато не бях сигурна, че връзката ни ще продължи още дълго.

— Да, виждаме се.

— Сериозно ли е?

— Понякога изглежда така — отговорих съвсем искрено. — А ти имаш ли гадже?

— В момента не.

Отделихме малко време да погледнем менюто и да поръчаме. В ресторанта беше пълно и шумно, музиката едва се чуваше от разговорите на хората и потракването на чинии от близката кухня. Седяхме един срещу друг на масата и се оглеждахме преценяващо. Усещах пулса на привличането между нас. Когато Брет облиза устни с върха на езика си, разбрах, че и той го усеща.

— Защо написа „Златна“? — попитах внезапно, повече не можех да сдържам любопитството си. Пред Гидиън и пред Кари се бях престорила, че това не ме вълнува особено, но всъщност въпросът ме подлудяваше.

Брет се облегна назад.

— Защото много мисля за теб. Всъщност не мога да спра да мисля за теб.

— Не разбирам защо.

— Бяхме заедно цели шест месеца, Ева. Това е най-дългият период, през който съм бил с едно момиче.

— Но ние не бяхме заедно — възразих аз и понижих глас. — Освен в сексуално отношение.

Той сви устни.

— Разбирам какво представлявах за теб, но това не означава, че не бях наранен.

Вперих поглед в него, сърцето ми блъскаше като лудо.

— Имам чувството, че съм надрусана или нещо подобно. Според моите спомени двамата се чукахме след концертите и после ти отиваше да си вършиш работата. Ако не бях там да ти пусна, си намираше някоя друга мацка.

Той се наведе напред:

— Глупости. Опитвах се да те накарам да излизаме. През цялото време те молех да прекарваш повече време с мен.

Поех няколко пъти въздух, за да се успокоя. Не можех да повярвам, че едва сега, почти четири години по-късно, Брет Клайн разговаря с мен така, както навремето исках да разговаря. Бяхме заедно на обществено място, обядвахме, почти като на среща. Това още повече ме объркваше, а в главата ми и без това цареше пълен хаос заради поведението на Гидиън.

— Ужасно много си падах по теб, Брет. Пишех името ти и рисувах сърчица около него като някоя влюбена тийнейджърка. Отчаяно исках да съм ти гадже.

— Бъзикаш ли ме? — Той се протегна и хвана ръката ми. — Какво, по дяволите, се случи тогава?

Сведох поглед, той несъзнателно въртеше около пръста ми пръстена, който Гидиън ми беше подарил.

— Спомняш ли си, когато отидохме в билярдната зала?

— Да. Как мога да го забравя? — Прехапа долната си устна, очевидно спомняйки си как го бях скъсала от чукане на задната седалка на колата, твърдо решена да бъда най-добрата мацка, с която е спал, за да не търси друга. — Тогава си мислех — продължи той, — че сме стигнали до етапа, в който ще започнем да се виждаме извън бара, но ти ме изостави в момента, в който влязохме вътре.

— Отидох до тоалетната — казах тихо, спомняйки си смущението и болката, които бях изпитала, сякаш се бяха случили вчера — и когато се върнах, ви видях двамата с Дарън да обменяте монети, за да играете. Беше обърнал гръб към мен, така че не ме видя. Чух как си говорехте… и се смеехте. — Поех дълбоко въздух и издърпах ръката си от неговата.

Брет се размърда, очевидно изпитваше неудобство, което все пак беше нещо.

— Не мога да си спомня точно какво сме казали, но… По дяволите, Ева! Бях само на двадесет и една. Групата точно беше започнала да набира популярност. Мацките бяха навсякъде.

— Знам — отговорих сухо. — И аз бях една от тях.

— До онзи момент се бяхме виждали няколко пъти. Като те заведох в залата, исках да дам знак на момчетата, че между нас започва нещо. — Той потърка едната си вежда с до болка познат жест и продължи: — Тогава не ми стискаше достатъчно, за да призная какво изпитвам към теб. Правех се, че всичко е заради секса, но не беше така.

Вдигнах чашата си и отпих, опитах се да прокарам буцата, заседнала в гърлото ми.

Той отпусна ръка върху облегалката на стола.

— Значи провалих всичко с голямата си уста. Ето защо ме изостави онази вечер. Ето защо никога повече не излезе някъде с мен.

— Бях отчаяна, Брет — признах си аз, — но не исках да го показвам.

Келнерът донесе обяда ни. Защо изобщо си поръчах нещо, бях прекалено разстроена, за да ям. Брет започна да реже пържолата си. Изглеждаше така, сякаш я напада. После изведнъж остави ножа и вилицата.

— Тогава прецаках всичко, но сега всички знаят какво е ставало в главата ми по онова време. „Златна“ е най-големият ни хит. Заради него подписахме договор с „Видал“.

Идеята всичко да завърши с тази песен ме накара да се усмихна.

— Песента е прекрасна, а гласът ти звучи страхотно, докато я пееш. Наистина се радвам, че ми се обади и се видяхме отново, преди да заминеш. Фактът, че поговорихме и изяснихме някои неща, означава много за мен.

— Ами ако не искам да замина и да продължа нататък? — Той пое дълбоко въздух и издиша шумно. — Ева, през последните години ти беше моята муза. Благодарение на теб написах най-добрите парчета на групата.

— Това много ме ласкае — започнах аз.

— Бяхме страхотни заедно. И все още е така. Знам, че и ти го чувстваш. Начинът, по който ме целуна онази нощ…

— Това беше грешка. — Стиснах юмруци под масата. Не можех да понеса повече драми. Не можех да преживея още една нощ като миналия петък. — Освен това не забравяй факта, че Гидиън контролира вашия лейбъл. Не е необходимо да си създаваш такива проблеми.

— Майната му! Какво може да направи? — възкликна той и започна да потропва с пръсти по масата. — Искам да опитаме още веднъж.

Поклатих глава и си взех чантата.

— Това е невъзможно. Дори и да нямах гадже, не съм подходящото момиче за твоя начин на живот, Брет. Нуждая се от прекалено много внимание.

— Спомням си — отвърна той грубо. — Господи, как мога да го забравя.

Изчервих се.

— Не това имах предвид.

— И не това е всичко, което искам. Мога да съм до теб. Виж ме сега, групата е на път, но ние с теб сме заедно. Мога да ти отделям време. Искам да го правя.

— Не е толкова просто — отвърнах аз, извадих няколко банкноти от портмонето си и ги оставих на масата. — Ти не ме познаваш. Нямаш представа какво означава да имаш връзка с мен, колко усилия са необходими за това.

— Остави ме да опитам — предизвика ме той.

— Аз съм капризна, своенравна и ужасно ревнива. Ще те побъркам само след седмица.

— Винаги си ме побърквала. И това ми харесва. — Усмивката изчезна от лицето му. — Престани да бягаш, Ева, и ми дай още един шанс.

Погледнах го в очите и задържах погледа си.

— Влюбена съм в Гидиън.

Той вдигна вежди. Дори посиняло, лицето му беше прекрасно.

— Не ти вярвам.

— Съжалявам. Трябва да тръгвам. — Станах и понечих да мина покрай него.

Той ме хвана за лакътя.

— Ева…

— Моля те, не прави сцени — прошепнах аз, вече съжалявах за прибързаното си решение да обядваме на толкова оживено място.

— Не се нахрани.

— Не мога. Трябва да тръгвам.

— Чудесно. Но аз няма да се откажа — заяви той и пусна ръката ми. — Може и да правя грешки, но се уча от тях.

Наведох се към него и казах твърдо:

— Няма никакъв шанс. Никакъв.

Брет забоде вилицата си в пържолата:

— Докажи го.

* * *

Когато излязох от ресторанта, видях, че бентлито ме чака, паркирано до тротоара. Ангъс излезе от колата и ми отвори задната врата.

— Как разбра къде съм? — попитах, стресната от неочакваното му появяване.

В отговор на въпроса той само се усмихна любезно и докосна ръба на шофьорската си фуражка.

— Това започва да ме плаши, Ангъс — оплаках се аз и се настаних на задната седалка.

— Не че не съм съгласен с вас, госпожице Трамел, аз само си върша работата.

Докато пътувахме обратно към „Кросфайър“, пуснах на Кари съобщение: „Обядвах с Брет. Иска да му дам втори шанс“. Кари ми отговори: „Като му тръгне на човек…“

„Целият ден = Пълен кошмар“ — написах аз. — „Искам да започне отначало“.

Телефонът ми иззвъня. Беше Кари.

— Бебчо — започна той, — много ми се иска да ти съчувствам, но този любовен триъгълник е нещо толкова прекрасно. Решената на всичко рок звезда и властният милиардер. Еха!

— О, стига! Затварям.

— Ще те видя ли довечера?

— Да, и моля те, не ме карай да съжалявам.

Чух смеха му, докато затварях телефона, и тайничко се зарадвах, че той се чувства толкова щастлив. Посещението на Трей явно беше направило чудеса.

Ангъс ме остави точно пред входа на „Кросфайър“ и аз побързах да се скрия от жегата, като влязох в прохладното фоайе. Успях да се вмъкна в асансьора точно преди вратите да се затворят. Вътре имаше пет-шест души, които разговаряха помежду си на две отделни групички. Застанах в предния ъгъл на кабината и се опитах да изхвърля от ума си всичко, свързано с личния ми живот. Не можех да мисля за него по време на работа.

— Хей, подминахме си етажа — обади се момичето до мен.

Погледнах стрелката над вратата.

Мъжът, който стоеше най-близо до бутоните, започна да ги натиска, но нито един не светеше, освен този за най-горния етаж.

— Бутоните не работят.

Пулсът ми се ускори.

— Използвайте аварийния телефон — предложи едно от момичетата.

Асансьорът продължаваше да се движи бързо нагоре и с всеки изминал етаж усещах все по-голямо напрежение в стомаха си. Накрая кабинката спря плавно на последния етаж и вратите се отвориха.

Гидиън стоеше срещу мен, прекрасното му лице се беше превърнало в безизразна маска. Сините му очи светеха… и бяха студени като лед. Не можех да пророня и дума.

Всички в кабината на асансьора запазиха пълно мълчание. Не помръднах от мястото си, молейки се вратите да се затворят по-бързо. Гидиън се протегна, стисна ме за лакътя и ме измъкна навън. Опитах се да се съпротивлявам, бях толкова ядосана, че не исках да имам нищо общо с него. Вратите зад мен се затвориха и той ме пусна.

— Поведението ти днес е направо отвратително — изръмжа той.

— Моето поведение? А какво ще кажеш за твоето?

Приближих се до бутона за асансьора и го натиснах. Той не светна.

— На теб говоря, Ева.

Погледнах към вратите, които отделяха офисите на „Крос индъстрис“, и с облекчение забелязах, че червенокосата рецепционистка не е на мястото си.

— Нима? — обърнах се към него, презирах се за това, че въпреки грозното му държание все още го намирах за толкова неустоимо привлекателен. — Интересно как ми говориш, а пък аз нищо не мога да разбера, не разбирам, например, защо снощи си излязъл с Корин.

— Не би трябвало да ме дебнеш онлайн — скастри ме той. — Нарочно се мъчиш да изровиш нещо, което да те накара да се тревожиш.

— Значи проблемът не е в това, което правиш? — не му останах длъжна аз, усещах как в гърлото ми се надигат сълзи. — А в това, че съм разбрала.

Той скръсти ръце.

— Трябва да ми се довериш, Ева.

— Постъпките ти правят това невъзможно! Защо не ми каза, че ще излезеш на вечеря с Корин?

— Защото знам, че нямаше да ти е приятно.

— И въпреки това го направи.

Истински ме заболя. След всичко, за което си говорехме през уикенда… след като ми каза, че разбира как се чувствам.

— А ти излезе с Брет Клайн, въпреки че знаеше, че няма да ми е приятно.

— Не се ли разбрахме? Ти задаваш правилата как да се държим с бившите си гаджета.

— Каквото повикало, това се обадило, а? Наистина зряло поведение.

Отдръпнах се от него. В човека, който стоеше пред мен, нямаше нищо от онзи Гидиън, когото познавах. Имах чувството, че мъжът, когото обичах, беше изчезнал, и сега пред мен стоеше един непознат в тялото на Гидиън.

— Ще ме накараш да те намразя — прошепнах. — Престани.

Нещо премина през лицето на Гидиън, но толкова за кратко, че не можах да определя какво точно. Оставих езика на тялото му да говори вместо него. Беше застанал далече от мен, изпънал рамене и стиснал зъби.

Сърцето ми се късаше от мъка, сведох поглед и промълвих:

— В момента не искам да съм с теб. Пусни ме да си отида.

Гидиън се приближи към другия асансьор и натисна бутона.

— Ангъс ще те взема всяка сутрин — каза той с гръб към мен, съсредоточил вниманието си върху стрелката над асансьора. — Изчаквай го. И предпочитам да обядваш на бюрото си. Точно сега не е добре да се разхождаш непрекъснато насам-натам.

— И защо не?

— В момента имам прекалено много ангажименти на главата си…

— Като например да излизаш на вечеря с Корин?

— … и не мога да се безпокоя и за теб — продължи той, без да обърне каквото и да било внимание на думите ми. — Мисля, че не искам прекалено много.

Нещо не беше наред.

— Защо отказваш да говориш с мен, Гидиън? — Протегнах се и докоснах рамото му, но той се извърна и избягна допира, сякаш го бях опарила. Тази реакция на жеста ми ме нарани повече от всичко останало. — Кажи ми какво става. Ако има някакъв проблем…

— Проблемът е в това, че през половината от времето не знам къде си, по дяволите! — сряза ме той и ме изгледа намръщено, докато вратите на асансьора се отваряха. — Съквартирантът ти е в болница. Баща ти ще идва на гости. Просто… съсредоточи вниманието си върху това.

Влязох в асансьора с парещи очи. Като не броим това, че ме беше дръпнал, за да изляза от кабинката, през цялото време Гидиън не ме докосна. Не прокара пръсти по бузата ми, не направи опит да ме целуне. Освен това не спомена, че иска да се видим по-късно, направо прескочи останалата част от деня и каза, че Ангъс ще ме чака сутринта.

Никога преди това не съм била така объркана. Не можех да разбера какво се случва, защо изведнъж между нас се бе отворила пропаст, защо Гидиън беше сърдит и напрегнат, защо се държеше така, сякаш дори не го интересува, че съм обядвала с Брет. Защо се държеше така, сякаш не го интересува абсолютно нищо? Вратите започнаха да се затварят. „Довери ми се, Ева.“

Наистина ли прошепна тези думи в мига, преди вратите напълно да се затворят? Или само ми се искаше да е така?

* * *

В момента, в който влязох в болничната стая на Кари, усетих, че съм на края на силите си. Преди това бях тренирала здраво с Паркър, след което се отбих в апартамента само колкото да взема един душ и да изям порция безвкусни полуготови спагети. Цял ден не бях яла нищо, затова шокът от солта и въглехидратите в спагетите изтощи организма ми до крайност.

— Изглеждаш ужасно — отбеляза Кари и намали звука на телевизора.

— Виж ти кой ми го казва — не му останах длъжна аз, чувствах се прекалено напрегната, за да понеса критичните му забележки.

— Аз бях пребит с бейзболна бухалка. Твоето извинение какво е?

Подредих възглавниците и грубото одеяло върху походното си легло и му разказах подробно как е минал денят ми.

— И оттогава Гидиън не ми се е обаждал — завърших уморено. — Дори Брет се свърза с мен след обяда. Остави на рецепцията плик с телефонния си номер.

В плика бяха и парите, които бях оставила в ресторанта.

— Ще му се обадиш ли? — попита Кари.

— Сега не искам да мисля за Брет! — отвърнах аз, опънах се по гръб на леглото и прокарах пръсти през косата си. — Искам да разбера какво му става на Гидиън. Сякаш през последните трийсет и шест часа се е превърнал в съвсем друг човек.

— Може би причината е в това.

Вдигнах глава от възглавницата и видях, че сочи нещо, оставено върху нощното шкафче. Изправих се на крака и видях какво е — местен гей вестник.

— Трей го донесе днес — обясни Кари.

Снимката на Кари беше отпечатана на първа страница, а отдолу следваше статия, в която се разказваше за нападението и се изказваше предположението, че може да е престъпление от омраза. Статията споменаваше факта, че живеем заедно, както и романтичната ми връзка с Гидиън Крос, просто за да направи четивото по-пикантно.

— И на сайта им го има — добави той тихо. — Предполагам, че някой от агенцията се е разприказвал, клюката се е разнесла и сега ще се превърне в някаква политическа глупост. Честно казано, не вярвам на Крос да му пука.

— Каква е сексуалната ти ориентация ли? Разбира се, че не. Не е такъв.

— Но може би хората от пиар отдела му гледат на нещата по друг начин. Може би затова иска да знае къде ходиш. А ако се тревожи, че някой иска чрез теб да достигне до мен, това би обяснило защо не иска да ходиш сама по улиците.

— Тогава защо не ми го каже? — възкликнах аз и оставих вестника. — Защо се държи като пълен идиот? Всичко беше толкова прекрасно през уикенда. Той беше толкова прекрасен. Мислех, че трудностите са вече зад гърба ни. През цялото време си мислех, че той вече няма нищо общо с мъжа, когото срещнах за първи път, а сега се държи още по-зле. Има някакво… Не знам. Имам чувството, че е на хиляди мили от мен. Нищо не разбирам.

— За съжаление, не мога да ти помогна, Ева — каза Кари, взе ръката ми и я стисна. — Само той може да даде отговор на въпросите ти.

— Прав си.

Отидох до чантата си и извадих телефона.

— Връщам се след малко.

Излязох на малкия закрит балкон встрани от мястото за посетители и позвъних на Гидиън. Телефонът му иззвъня няколко пъти и накрая се включи гласовата поща. Реших да пробвам да се обадя на домашния му телефон. Гидиън отговори на третото позвъняване.

— Крос — каза той рязко.

— Здрасти.

Настъпи известно мълчание и след това той каза:

— Задръж. — Чух как се отваря врата и звукът в телефона се промени, беше се преместил от помещението, в което беше. — Всичко наред ли е? — попита той.

— Не — отговорих и разтърках уморените си очи. — Липсваш ми.

Той въздъхна:

— Аз… не мога да говоря сега, Ева.

— Защо не можеш? Не мога да разбера защо се държиш така студено с мен. Нещо лошо ли направих?

Чух някакъв шепот и разбрах, че е затиснал слушалката и говори на някой друг. Почувствах се предадена, ужасното чувство стегна гърдите ми и ми стана трудно да дишам.

— Гидиън, кой е при теб у вас?

— Трябва да затварям.

— Кажи ми кой е при теб!

— Ангъс ще бъде в болницата в седем. Опитай се да поспиш, ангелче. — И затвори телефона.

Спуснах ръка и вперих поглед в телефона, като че ли той можеше да ми даде отговор на въпроса какво точно се бе случило преди малко. Тръгнах към стаята на Кари, отворих вратата и влязох, чувствах се смазана и ужасно нещастна. Кари ме погледна и въздъхна.

— Изглеждаш така, сякаш кученцето ти е умряло, бебчо.

Бентът рухна и сълзите ми се изляха навън.

14

Цяла нощ почти не спах. Въртях се в леглото, като от време на време се унасях в неспокойни сънища. Честите посещения на сестрата, която наглеждаше Кари, също ме разбуждаха. Скенерът на мозъка му и лабораторните изследвания бяха добри и в състоянието му нямаше нищо особено тревожно, но това не променяше факта, че не бях до него в първите часове след нападението. Смятах, че сега е нужно да съм тук, независимо дали съм будна, или спя.

Малко преди шест се отказах от опитите и станах от леглото.

Взех таблета и безжичната клавиатура и отидох в кафенето да изпия едно кафе. Седнах на една маса с намерението да напиша писмо на Гидиън. В кратките мигове, в които се виждахме през последните дни, така и нямах възможност да му кажа какво мисля. Не ми оставаше друго, освен да изложа мислите си в писмен вид. Единственият начин да оцелеем като двойка, бе да се опитаме да контактуваме откровено помежду си.

Отпих от кафето и започнах да пиша. Първо изразих благодарността си за прекрасния уикенд и посочих колко много е означавал той за мен. Казах му, че според мен по време на това пътуване връзката ни е направила голяма крачка напред и поради това ми е още по-трудно да понеса случилото се през тази седмица…

— Ева, каква приятна изненада!

Обърнах се и видях доктор Теранс Лукас, който стоеше зад гърба ми, стиснал в ръка пластмасова чашка, подобна на тази, която стоеше пред мен. Беше облечен за работа — с панталони, вратовръзка и бяла престилка.

— Здравей — поздравих го предпазливо.

— Имаш ли нещо против да седна до теб? — попита той и застана до мен.

— Не, разбира се.

Наблюдавах го, докато се настаняваше до мен, и това ме накара да си припомня как изглежда. Косата му беше абсолютно бяла, без никаква следа от сиво, но по красивото му лице нямаше нито една бръчка. Очите му имаха необичаен зелен оттенък, погледът му бе остър и интелигентен. Усмихваше се едновременно окуражително и чаровно. Предполагам, че доста се харесваше на пациентите си. И на техните майки.

— Сигурно има някаква специална причина — започна той, — да си тук доста преди времето за посетители.

— Съквартирантът ми е тук. — Не му съобщих нищо повече, но той очевидно се сети за какво става въпрос.

— Значи Гидиън Крос е дал пари където трябва и е уредил нещата — заяви той, поклати глава и отпи от кафето си. — Сега си му благодарна. Но имаш ли представа какво ще ти коства това?

Облегнах се на стола, обидена заради Гидиън. Не беше честно зад проявената от него щедрост да се търси някакъв скрит долен мотив.

— Защо вие двамата се ненавиждате толкова много?

Мекотата в погледа му изчезна мигновено.

— Той нарани мой много близък човек.

— Съпругата ти. Разказа ми — казах аз и видях, че думите ми го стреснаха. — Но това не е началото на историята, нали? Това е резултатът.

— Значи знаеш какво е направил и все още си с него? — попита Лукас и подпря лакти на масата. — И с теб постъпва точно по същия начин. Изглеждаш изтощена и потисната. Нали знаеш, че това е част от играта му? Той е експерт в това — в един момент да боготвори жената и да се държи така, сякаш не може да диша без нея, и след това изведнъж да не може дори да я погледне повече.

Последното изречение болезнено точно описваше настоящите ми взаимоотношения с Гидиън. Пулсът ми се ускори.

Погледът на Лукас се плъзна към гърлото ми, след това отново се спря върху лицето ми. Устните му се изкривиха в подигравателна усмивка:

— Вече си преживяла това, за което говоря. Ще продължава да си играе с теб, докато поведението ти не започне да зависи изцяло от него. Тогава ще се отегчи от теб и ще те захвърли.

— Какво се е случило между вас? — попитах отново. Знаех, че ключът се крие в отговора на този въпрос.

— Гидиън Крос е нарцистичен социопат — продължи той, без да обърне внимание на въпроса ми. — Според мен е женомразец. Използва парите си, за да прелъсти жените, и после започва да ги презира, защото са били достатъчно повърхностни, за да бъдат привлечени от богатството му. За него сексът е начин за контрол и никога не можеш да си сигурна в какво настроение ще го завариш. Това е част от тръпката — когато винаги си готова за най-лошото, от облекчение изпадаш в еуфория, когато той се представи в най-добрата си светлина.

— Не го познаваш — отвърнах аз, отказвайки да захапя въдицата. — Жена ти също.

— Нито пък ти. — Облегна се назад и отпи от кафето си. И той като мен се опитваше да изглежда напълно спокоен. — Никой не го познава. Той е цар на манипулациите и лъжите. Не го подценявай. Той е извратен, опасен човек, способен на всичко.

— Фактът, че отказваш да обясниш защо те мрази, ме кара да си мисля, че вината е в теб.

— Не си прави прибързани изводи. Има някои неща, които нямам правото да обсъждам.

— Това е твърде удобно обяснение.

— Не съм ти враг, Ева — въздъхна той, — а и Крос няма нужда някой друг да води битките му вместо него. Не си длъжна да ми вярваш. Честно казано, говоря с такава горчивина, че и аз самият нямаше да си вярвам, ако бях на твое място. Но ти си красива и интелигентна млада дама.

Напоследък не се бях държала като такава, но беше моя отговорност да поправя нещата. Или да си тръгна.

— Ако се отдръпнеш назад — продължи той — и погледнеш какво ти причинява, ако си зададеш въпроса как се чувстваш след началото на връзката ви и дали изпитваш удовлетворение от нея, ще можеш сама да стигнеш до някои заключения.

Нещо иззвъня и той извади телефона от джоба на престилката си.

— А, моят най-нов пациент току-що е дошъл на този свят. — Изправи се, погледна ме и постави ръка на рамото ми. — Може би ти ще си тази, която ще успее да избяга. Ще се радвам, ако е така.

Наблюдавах го как излезе от кафенето с бърза крачка, отпуснах се на стола в момента, в който се скри от погледа ми, вече бях напълно изтощена и абсолютно объркана. Погледът ми се премести върху тъмния екран на таблета. Нямах сили да довърша писмото.

Взех нещата си и отидох да се приготвя, преди Ангъс да е дошъл.

* * *

— Яде ли ти се китайско?

Вдигнах поглед от проектите за кафето с вкус на боровинки и срещнах топлите кафяви очи на шефа. Сетих се, че е сряда — денят, в който обикновено обядваме със Стивън.

За миг се поколебах дали да не откажа и да хапна нещо на бюрото си, защото така щях да угодя на Гидиън. Но в същия момент осъзнах, че щях да го намразя, ако го направя заради него. Все още се опитвах да си изградя нов живот в Ню Йорк, което означаваше, че трябва да си създам приятели и да имам планове, които излизат извън връзката ми с него.

— Винаги съм готова да хапна нещо китайско — отвърнах аз.

Първото ми хапване с Марк и Стивън беше именно китайско, само че тук, в офиса. Една вечер с Марк бяхме останали да работим доста след края на работното време и Стивън беше дошъл да ни нахрани.

Излязохме към дванайсет и аз отказах да се чувствам виновна за нещо, което ми доставя такова голямо удоволствие. Стивън ни чакаше в ресторанта, седнал на една кръгла маса с въртяща се поставка в средата.

— Здрасти. — Посрещна ме с мечешка прегръдка и кавалерски издърпа стол за мен. Погледна ме внимателно, докато сядахме: — Изглеждаш изморена.

Сигурно видът ми наистина е бил ужасен, след като всички ми казваха едно и също нещо.

— Началото на седмицата не беше никак леко.

Келнерката дойде и Стивън поръча различни предястия на пара и същото, което бяхме яли в онази късна вечер — пилешко с фъстъци, зеленчуци и люти чушки, както и говеждо с броколи. Когато отново останахме сами, Стивън каза:

— Не знаех, че съквартирантът ти е гей. Не си спомням да си го споменавала.

— Всъщност е бисексуален — сетих се, че Стивън или някой негов познат може да е видял вестника, който Кари ми показа. — Мисля, че не е ставало въпрос за това.

— Как е той? — попита Марк, изглеждаше истински загрижен.

— По-добре. Може би още днес ще го преместят вкъщи.

Този въпрос ми тежеше още от сутринта, тъй като Гидиън не ми се бе обадил, за да ми каже със сигурност.

— Кажи ни, ако имаш нужда от помощ — предложи Стивън, в гласа му нямаше никаква следа от обичайния хумор. — Веднага ще ти помогнем.

— Благодаря ви. Не е било престъпление от омраза към гейовете — поясних. — Не знам откъде го измисли този репортер. Преди уважавах журналистите. Сега ми се струва, че много малко от тях си правят труда да проверяват фактите си предварително, а още по-малко се стараят да пишат обективно.

— Сигурно е трудно да живееш под светлините на прожекторите. — Стивън стисна ръката ми на масата. Беше весел, общителен човек, но зад забавната му външност се криеше солиден мъж с добро сърце. — Но пък трябва да го очакваш, след като си имаш вземане-даване с рок звезди и милиардери.

— Стивън! — скара му се Марк и се намръщи.

— Ох! — сбърчих нос аз. — Шона ти е казала.

— Разбира се, че ми каза — отвърна Стивън. — Това е най-малкото, което можеше да направи, след като не ме покани на концерта. Но не се безпокой, тя не е клюкарка. Няма да каже на никого.

Кимнах, изобщо не се притеснявах, Шона беше добър човек. Въпреки това се почувствах неудобно, че шефът ми знаеше, че съм се целувала с един човек, след като излизам с друг.

— Не че ще му стане нещо на Крос, ако сам опита вкуса на собственото си лекарство — измърмори Стивън.

Намръщих се смутено. След това улових изпълнения със съчувствие поглед на Марк. Разбрах, че гей вестникът не е единственият им източник на информация. Сигурно бяха видели и снимките на Гидиън с Корин. Изчервих се от унижение.

— Ще се погрижа да го опита — заканих се аз. — Дори ако трябва собственоръчно да му го натъпча в гърлото.

Стивън вдигна учудено вежди, след това се засмя и ме потупа по ръката.

— Само така, моето момиче.

* * *

Телефонът иззвъня в момента, в който се върнах на работното си място.

— Кабинетът на Марк Герити, Ева.

— Защо, по дяволите, ти е толкова трудно да изпълняваш заповеди? — попита Гидиън грубо.

Седнах, вперила поглед в колажа от снимки, които ми беше дал, на тях изглеждахме толкова близки и влюбени.

— Ева?

— Какво искаш от мен, Гидиън? — попитах тихо.

За миг настъпи мълчание, след това той въздъхна дълбоко.

— Кари ще бъде преместен в апартамента следобед под наблюдението на лекаря си и частна сестра. Ще го завариш вкъщи, когато се прибереш.

— Благодаря ти.

Отново настъпи мълчание, но той не затваряше. Накрая събрах смелост да попитам:

— Приключихме ли?

Въпросът имаше скрит подтекст. Не знам дали го усети и дали това изобщо го интересуваше.

— Ангъс ще те закара до вас.

Стиснах по-здраво слушалката.

— Довиждане, Гидиън.

Затворих и се върнах към работата си.

* * *

Проверих какво прави Кари веднага щом се прибрах вкъщи. Леглото му беше дръпнато настрани и изправено до стената, за да се отвори място за болничното легло, което можеше лесно да се повдига и сгъва според желанията на болния. Когато влязох, Кари спеше, сестрата седеше в нов люлеещ се стол и четеше електронна книга. Беше същата, която видях в болницата първата нощ — красавицата с екзотични черти, която не успяваше да откъсне очи от Гидиън.

Попитах се кога ли е говорил с нея. Дали го е направил той самият, или е помолил някого? И дали тя е приела работата заради парите, или заради Гидиън, а може би и заради двете?

Фактът, че бях прекалено уморена, за да се тревожа за това, говореше достатъчно за чувствата, които изпитвах в момента. Може би там някъде имаше хора, чиято любов е способна да преодолее всичко, моята обаче беше прекалено крехка. Необходимо беше непрекъснато да се подхранва, за да може да расте и процъфтява.

Останах дълго под горещия душ в банята, след това се вмъкнах в леглото. Сложих таблета в скута си и се опитах да довърша писмото до Гидиън. Исках да изразя мислите и тревогите си по зрял и убедителен начин. Исках да го напиша така, че да му е лесно да разбере защо реагирах по този начин на някои негови думи и постъпки, да може да погледне ситуацията от моя гледна точка.

Накрая се оказа, че нямам сили да го направя. Вместо това написах:

„Няма да продължавам с подробностите, защото, ако го направя, ще започна да те моля. И ако до този момент не ме познаваш достатъчно, за да разбереш, че така ме нараняваш, едно писмо няма да разреши проблемите ни.

Отчаяно се нуждая от теб. Нещастна съм без теб. Спомням си уикенда и часовете, прекарани заедно, и на света няма нещо, което не бих направила, за да си те върна такъв, какъвто беше тогава. Вместо това ти прекарваш времето си с нея, а аз вече четвърта нощ съм сама.

Дори след като знам, че си бил с нея, съм готова да падна на колене и да моля за трохички. Докосване. Целувка. Нежна дума. Ти ме направи толкова слаба.

Мразя се заради това. Мразя факта, че се нуждая толкова много от теб. Мразя, че съм маниакално обсебена от теб.

Мразя, че те обичам.

Ева“

Прикачих го към имейл със заглавие „Мислите ми — нецензурирани“ и му го изпратих.

* * *

— Не се плаши!

Чух тези три думи и се събудих в абсолютен мрак. Матракът се огъна, когато Гидиън седна на леглото, наведе се над мен, сложил ръце от двете страни на тялото ми, превръщайки завивката между нас в пашкул — бариера, която позволяваше на съзнанието ми да се разбуди напълно, без да изпитва страх. Прекрасният, ясно доловим аромат на сапуна му, смесен с уханието на тялото му, ми действаше точно толкова успокоително, колкото и гласът му.

— Ангелче! — прошепна той и устните му се плъзнаха по моите.

Докоснах гърдите му с пръсти, усетих допира на голата му кожа. Той изстена и се повдигна, за да отметне завивката, но остана наведен така, че устните му да не се отделят от моите.

В следващия миг вече беше върху мен, голото му тяло пареше. Горещите му устни се плъзнаха по врата ми, ръцете му повдигнаха фланелката, за да достигнат до гърдите ми. Устните му обвиха зърното на гърдата ми и той започна силно да го смуче, с една ръка се подпираше на матрака, а с другата разтвори краката ми.

Обхвана ме с ръка, пръстите му се плъзнаха по сатененото бельо, което покриваше цепката ми. Езикът му започна бързо да се движи по зърното на гърдата ми, то се възбуди и напрегна, а зъбите му леко потънаха в чувствителната плът.

— Гидиън!

Сълзите се спускаха на поточета по слепоочията ми, вцепенението от предишните дни, което ме предпазваше като щит, беше изчезнало, и сега бях напълно разголена пред него. Линеех без него, светът около мен беше загубил очарованието си, тялото ме болеше от липсата на близост с неговото. Да бъде отново с мен… да ме докосва… беше като дъжд след суша. Душата ми се разтвори пред него, разкри се широко, за да го поеме целия.

Толкова много го обичах.

Косата му погъделичка кожата ми, когато устните му се плъзнаха между гърдите ми, гръдния му кош се разшири от дълбоката глътка въздух, която пое, за да вдъхне мириса ми. Засмука силно връхчето на другата ми гърда. Усетих как удоволствието ме прониза и накара вагината ми да се стегне, докато пръстите му продължаваха да ме галят и възбуждат.

Устата му се плъзна надолу по тялото ми, оставяйки след себе си пътечка от целувки и леки ухапвания, широките му рамене се наместиха между краката ми и ги накараха да се разтворят още по-широко, докато усетих топлото му дихание върху овлажнения отвор на тялото си. Носът му допря мокрото бельо. Той пое дълбоко въздух и изстена.

— Ева. Умирам за теб.

Нетърпеливите пръсти на Гидиън отместиха встрани дъното на бикините и устните му се впиха в мен. Държеше ме отворена с палци, докато езикът му се движеше бързо върху пулсиращия ми клитор. Пълният мрак, в който се намирахме, изостряше всичките ми сетива. Той изви глава и вкара език в трептящите устни на вулвата ми, започна да ме чука ритмично, плиткото проникване на езика му ме възбуждаше още повече.

— О, господи!

Гърчех се от удоволствие, вагината ми се стегна, когато усети първите пристъпи на оргазма.

Свърших с мощен спазъм, кожата ми се покри с пот, гърдите ми запламтяха в опита да си поема въздух. Устните му се впиха между краката ми, смучеше ме, а езикът му проникваше в мен. Поглъщаше ме така настървено, че се чувствах напълно безпомощна. Плътта между краката ми беше подпухнала и чувствителна, толкова податлива на ненаситния му глад. След няколко минути отново достигнах до оргазъм, забила нокти в чаршафите.

Очите ми бяха отворени, заслепени от тъмнината, когато той с един жест свали бельото ми и се намести върху мен. Усетих огромното тяло на члена му да опира в цепката ми и в следващия миг той направи рязко движение напред и с животински стон проникна в мен. Извиках, стресната от агресивното му поведение и едновременно с това възбудена.

Гидиън се отдръпна назад и седна върху петите си, като постави бедрата ми върху своите. Хвана ме за дупето, повдигна ме и ме нагласи под ъгъла, под който ме искаше. Ханшът му се завъртя, направлявайки члена му в мен, той ме придърпа към себе си и аз ахнах от болка, когато ме изпълни докрай. Устните на вулвата ми обхващаха основата на пениса му, бяха се отворили, за да обгърнат огромното тяло. Бях го погълнала целия, до последния сантиметър, усещах, че съм изпълнена до самия предел, и преливах от щастие. Дни наред се чувствах толкова празна, че изпитвах болка.

Той изкрещя името ми и свърши. Горещата плътна като сметана сперма бликна нагоре по дължината на члена му, беше ме изпълнил до такава степен, че в мен нямаше място за нея. Тялото му конвулсивно се разтресе, разпръсквайки потта му върху мен. Обливаше ме и отвътре, и отвън.

— За теб, Ева — изстена той. — Всяка капка е за теб.

Отдръпна се рязко от мен, обърна ме по корем и повдигна бедрата ми. Хванах се за таблата на леглото и притиснах мокрото си лице във възглавницата. Очаквах да усетя как прониква в мен и потреперих, когато почувствах дъха му върху дупето си. Дръпнах се рязко, когато започна да лиже процепа между двете ми бузи. Прокара по него върха на езика си и започна да стимулира пулсиращия отвор на ануса.

Издадох някакъв неразбираем звук. „Не правя анален секс, Ева.“

Стегнатият мускул на ануса ми потръпна при спомена за тези думи, неволно реагирайки на нежния допир на езика му. В леглото бяхме само двамата. Нищо не можеше да ни докосне, когато се докосвахме един друг.

Гидиън стисна двете страни на дупето ми и ме върна към настоящия момент. Бях изцяло отворена и разкрита пред него, страстните му целувки достигаха навсякъде.

— О! — напрегнах се цялата.

Езикът му беше в мен и се движеше напред-назад. Усещането накара цялото ми тяло да се разтресе, пръстите на краката ми конвулсивно се свиха, а дъхът ми рязко се накъса, докато той ме обладаваше без всякакъв срам и задръжки.

— О, господи!

Надигнах се към устата му и изцяло се предадох във властта му. Привличането между нас беше брутално и животинско, почти непоносимо. Желанието му ме изгаряше, кожата ми трескаво пламтеше, гърдите ми се раздираха от ридания, които не можех да спра.

Той протегна ръка под мен, притисна върха на пръстите си до болезнения ми клитор и започна да го масажира. Езикът му ме подлудяваше. Оргазмът, който се зараждаше в мен, се засилваше от мисълта, че за него в тялото ми вече няма никакви прегради. Можеше да прави всичко, което пожелае — можеше да го притежава, да го използва, да му доставя удоволствие. Зарових глава във възглавницата, извиках и свърших, екстазът беше толкова разтърсващ, че краката ми поддадоха и безсилно се отпуснах на матрака.

Гидиън се плъзна по гърба ми, разтвори краката ми с коляно и ме покри с потното си тяло. Вкара члена си в мен, сграбчи ръцете ми в своите и ги притисна до леглото. Започна да се движи ритмично напред-назад в мен, плъзгайки се в собствените си сокове, които ме изпълваха.

— Отчаяно се нуждая от теб — каза той с дрезгав глас. — Нещастен съм без теб.

Подразних се:

— Не ми се подигравай.

— Аз също ужасно много се нуждая от теб. — Той зарови устни в косата ми и продължи бавно да ме чука. — Аз също съм обсебен от теб. Защо не ми вярваш?

Стиснах очи, а горещите сълзи се затъркаляха по бузите ми.

— Не те разбирам. Караш ме да се раздирам от мъка.

Той извърна глава и зъбите му се впиха в рамото ми. От гърдите му се изтръгна измъчен стон и усетих как свършва, членът му пулсираше, докато ме изпълваше с гореща сперма. Отвори уста и ме пусна. Дишаше тежко, бедрата му продължаваха да се движат.

— Писмото ти ме прониза.

— Отказваш да говориш с мен… не искаш да ме изслушаш…

— Не мога — изпъшка той и ме притисна още по-силно в ръцете си, бях изцяло във властта му. — Просто… Трябва да е така.

— Не мога да живея по този начин, Гидиън.

— Мен също ме боли, Ева. Убива ме. Не го ли виждаш?

— Не. — Разплаках се, сълзите ми неумолимо попиваха във възглавницата.

— Тогава престани да разсъждаваш и го почувствай. Почувствай мен.

Цялата нощ мина като в мъгла. Наказвах Гидиън с ненаситните си ръце и зъби, ноктите ми се забиваха в потните му мускули, докато той не започна да хрипти от болка и удоволствие.

Желаеше ме безумно и ненаситно, страстта му бе пропита с отчаяние, което ме плашеше, защото издаваше безнадеждност. Приличаше на сбогуване.

— Нуждая се от любовта ти — шепнеше той в кожата ми. — Нуждая се от теб.

Докосваше ме навсякъде. Непрекъснато беше в мен, с члена си, с пръстите си, с езика си. Зърната ми горяха, разранени от смученето. Вагината ми пулсираше, наранена от мощните му тласъци. Кожата ми бе протрита от наболата му брада. Устата ме болеше от смученето на огромния му пенис. Последният ми спомен беше как лежи върху мен, обвил ръце през кръста ми, проникнал в мен отзад. И двамата бяхме разранени и изтощени, но не можехме да се спрем.

— Не си отивай — помолих, след като се бях заклела, че аз самата ще остана.

На сутринта, когато будилникът ме събуди, от него нямаше и следа.

15

В четвъртък сутринта се отбих в стаята на Кари, преди да тръгна на работа. Открехнах вратата и надникнах вътре. Видях, че спи, и понечих да си тръгна.

— Здрасти — прошепна той и премигна.

— Здрасти — отвърнах аз и влязох. — Как си?

— Радвам се, че съм вкъщи — каза той и потърка очи. — Наред ли е всичко?

— Да… Исках само да видя как си, преди да отида на работа. Ще се върна към осем. На връщане ще взема нещо за вечеря, така че очаквам към седем да ми пишеш какво ти се яде… — Думите ми бяха прекъснати от прозявка.

— Какви витамини взема Крос?

— Моля?

— И аз съм непрекъснато възбуден, но не бих могъл да изкарам цяла нощ без прекъсване като него. Непрекъснато си мислех: „Е, това вече е за последно“. И той пак започваше отначало.

Изчервих се и неспокойно запристъпвах от крак на крак.

Кари избухна в смях.

— Тук е тъмно, но знам, че си се изчервила.

— Трябваше да си сложиш слушалките — възроптах.

— Не се притеснявай. Беше хубаво да разбера, че чарковете ми все още работят. Моят човек не е надигал глава от вечерта преди нападението.

— Ух… Гадост, Кари! — възкликнах и тръгнах да излизам от стаята. — Баща ми пристига довечера. Всъщност утре. Самолетът му каца в пет.

— Ще отидеш ли да го посрещнеш?

— Разбира се.

Усмивката изчезна от лицето му.

— Няма да издържиш, ако продължаваш с това темпо. Цяла седмица не успя да се наспиш.

— Ще си наваксам. Хайде, чао.

— Хей — викна той подире ми. — Тази нощ означава ли, че между вас с Крос всичко е наред?

Облегнах се на рамката на вратата и въздъхнах.

— Има някакъв проблем, но той отказва да го сподели. Написах му писмо, в което излях цялата си несигурност и тревога.

— Никога не изразявай подобни неща в писмен вид, бебчо.

— Да, знам… единственият резултат беше, че дойде тук, чука ме до смърт, но не ми даде никаква идея какво всъщност става. Твърди, че трябва да е така. Дори не знам какво означава това. — Кари кимна. — Държиш се така, сякаш го разбираш — предположих аз.

— Мисля, че разбирам частта, свързана със секса.

Студена тръпка премина по гърба ми.

— Искаш да кажеш, че го е направил като за последно?

— Възможно е — отвърна той тихо.

Затворих очи, опитах се да осмисля твърдението му. След това се изправих.

— Трябва да тръгвам. Ще ти се обадя по-късно.

* * *

Най-лошото на кошмарите е, че никога не можеш да се подготвиш за тях. Те се промъкват и те нападат, когато си най-уязвим, заливат те с хаос и разруха, когато си напълно беззащитен. И това невинаги се случва по време на сън.

Седях като в мъгла и агонизирах, докато Марк и господин Уотърс разясняваха детайлите около рекламите на водка „Кингсман“. Болезнено усещах присъствието на Гидиън, който седеше начело на масата, облечен в черен костюм, бяла риза и бяла вратовръзка.

Съзнателно ме игнорираше. Съвсем очевидно отказваше да ми обърне каквото и да е внимание още от момента, в който влязохме в заседателната зала на „Крос индъстрис“, като изключим беглото ръкостискане, когато господин Уотърс ме представи. Моментното докосване до ръката му премина като ток през мен, тялото ми веднага разпозна неговото, усети, че то му бе доставяло удоволствие през цялата изминала нощ. Гидиън сякаш изобщо не регистрира контакта, погледът му се спря някъде над главата ми и той просто каза небрежно: „Госпожице Трамел“.

Държанието му нямаше нищо общо с онова от предишното ми посещение в тази зала. Тогава той не можеше да откъсне поглед от мен. Тогава съвсем очевидно и нахално бе съсредоточил цялото си внимание върху мен, а когато излязох от стаята, ми беше заявил, че иска да ме чука и няма да се спре пред нищо, за да го направи.

Този път се изправи рязко, когато срещата свърши, ръкува се с Марк и с господин Уотърс и излезе от стаята, като ми хвърли бегъл и неразгадаем поглед. Двете му директорки, и двете привлекателни брюнетки, бързо го последваха.

Марк ме погледна въпросително от другия край на масата. Аз само поклатих глава.

Върнах се обратно на бюрото си. Трудих се усилено до края на работния ден. По време на обедната почивка останах на бюрото си и се опитах да съставя програма за посещението на баща си. Спрях се на три неща — Емпайър стейт билдинг, Статуята на свободата и бродуейско представление. Щяхме да отидем до Статуята на свободата само ако той наистина имаше желание да го направим. Помислих си, че в противен случай можем да пропуснем корабчето и да я погледнем от брега. Баща ми нямаше да остане дълго в града, затова не исках да претрупвам престоя му с непрекъснато тичане насам-натам.

Използвах последната си почивка за деня, за да позвъня в офиса на Гидиън.

— Здрасти, Скот — поздравих секретаря му. — Възможно ли е да говоря с шефа ти съвсем за кратко?

— Изчакай за момент да проверя.

Вече бях готова да чуя отказ, но след няколко минути ме свързаха.

— Какво има, Ева?

Замълчах за миг, наслаждавайки се на гласа му.

— Извинявай, че те безпокоя. Въпросът ми вероятно е много глупав, като имам предвид случващото се, но… ще дойдеш ли утре на вечеря, за да се запознаеш с баща ми?

— Да, ще бъда там — отвърна той рязко.

— Ще доведеш ли и Айрланд? — Изненадах се, че гласът ми не потрепери от огромното облекчение, което изпитах.

Настъпи мълчание, последвано от кратко:

— Да.

— Добре.

— Днес имам късна среща, затова ще се срещнем направо при доктор Питърсън. Ангъс ще те закара. Аз ще взема такси.

— Добре.

Отпуснах се на стола, а вътре в мен проблесна искрица надежда. Фактът, че искаше да продължим терапията и да се срещне с баща ми, беше добър признак. Двамата с Гидиън бяхме затънали в проблеми. Но той все още не се беше отказал.

— Ще се видим там.

* * *

В шест без петнайсет Ангъс ме остави пред кабинета. Влязох вътре и видях доктор Питърсън, който ми махна през отворената врата на кабинета си, изправи се от бюрото и ми подаде ръка.

— Как си, Ева?

— Била съм и по-добре.

Погледът му се спря върху лицето ми.

— Изглеждаш изморена.

— Всички така казват — отвърнах сухо.

— Къде е Гидиън? — попита той и погледна през рамото ми.

— Днес има някаква късна среща, затова ще дойде по-късно.

— Добре — каза доктор Питърсън и ме покани с жест да седна на дивана. — Това е чудесна възможност да поговорим само двамата. Има ли нещо по-специално, което би искала да обсъдим, преди да дойде той?

Настаних се на дивана и си излях душата, разказах на доктор Питърсън за прекрасното пътешествие до самотната къща в Северна Каролина и за неочаквания обрат, който настъпи от началото на седмицата.

— Нищо не разбирам. Имам усещането, че е в беда, но не мога да го накарам да сподели нищо. Напълно се е отчуждил от мен в емоционално отношение. Честно казано, имам чувството, че непрекъснато ме подхвърля насам-натам. Освен това се тревожа, че промяната в поведението му може да се дължи на Корин. Всеки път, щом се изправим пред някоя трудност, се оказва, че тя е причината. — Погледнах пръстите си, които бяха вплетени един в друг. Това ми напомни за навика на майка ми да стиска и усуква кърпичка в ръцете си, затова си наложих да се отпусна. — Започвам да си мисля, че тя го държи по някакъв начин и той не може да се откъсне от нея, независимо какви чувства изпитва към мен.

Доктор Питърсън вдигна поглед от записките, които си водеше, и ме изгледа внимателно.

— Спомена ли ти, че няма да може да дойде на сеанса във вторник?

— Не — отвърнах аз, новината ме шокира. — Нищо не е казвал.

— И мен не ме предупреди. Не бих казал, че това е типично поведение за него. Какво мислиш? — Поклатих глава. Доктор Питърсън скръсти ръце в скута си: — Ще има моменти, в които някой от вас, а може би и двамата, ще прави крачка назад. Това може да се очаква, като се има предвид естеството на връзката ви, вие се опитвате не само да се изградите като двойка, но и като индивиди, които да оформят тази двойка.

— Въпреки всичко не мога да се справя с това. — Поех дълбоко въздух. — Не мога повече да понасям това лашкане напред-назад. Направо ме побърква. Писмото, което му изпратих… беше ужасно. Съвсем искрено, но ужасно. Преживяхме някои наистина незабравими моменти заедно. Каза ми неща… — Трябваше да спра за минута, а когато продължих, гласът ми беше дрезгав: — Някои от нещата, които ми каза, бяха прекрасни. Не искам да загубя тези спомени, да ги оставя да изчезнат сред останалите отвратителни неща. Непрекъснато се питам дали не трябва да прекратя връзката ни, докато още не съм затънала окончателно, но продължавам напред, защото му обещах, обещах и на себе си, че повече няма да бягам. Че ще се заинатя и ще се боря за нас двамата.

— Това ли се опитваш да постигнеш в момента?

— Да. Това е. И никак не е лесно. Защото някои от нещата, които прави… Реагирам по начин, който се бях научила да избягвам, за да запазя здравия си разум. В даден момент човек просто трябва да си каже, че е направил каквото е могъл, но просто не се е получило. Не е ли така?

Доктор Питърсън наклони глава на една страна.

— И какво ще стане, ако не се получи?

— Мен ли питате?

— Да. Какъв е най-лошият възможен сценарий?

— Ами… — Сложих длани на бедрата си и разтворих пръсти. — Той ще продължава да се отдалечава от мен, което ще ме накара да се вкопчвам още по-силно в него, докато загубя всякакво самоуважение. В крайна сметка той ще се върне обратно към предишния си живот, а аз ще се върна пак към терапията и отново ще се опитвам да въвеждам някакъв ред в главата си.

Той продължаваше да ме гледа и нещо в търпеливото му внимание ме подтикваше да продължавам да говоря.

— Страхувам се, че няма да ме пусне да си отида навреме, а аз няма да съм в състояние да си тръгна сама. Страхувам се, че ще продължа да се държа за потъващия кораб и той ще ме повлече към дъното. Просто ми се иска да вярвам, че той ще сложи край на всичко, ако се стигне дотам.

— Смяташ ли, че това неизбежно ще се случи?

— Не знам. Може би. — Откъснах поглед от часовника на стената. — Като се има предвид, че е почти седем и той върза тенекия и на двама ни, възможността изглежда твърде вероятна.

* * *

Може би беше ненормално от моя страна, но не бях никак изненадана, когато в пет часа сутринта видях бентлито да ме чака пред входа на блока. Не познавах шофьора, който се появи от колата в момента, в който излязох от входа. Беше доста по-млад от Ангъс, по моя преценка някъде около тридесетгодишен. Приличаше на латиноамериканец — с черна коса, тъмни очи и кожа с цвят на карамел.

— Благодаря — казах аз, когато той заобиколи колата, за да ми отвори вратата, — но ще взема такси.

Като чу това, нощният портиер на сградата излезе на улицата, за да ми спре такси.

— Господин Крос ми каза, че трябва да ви закарам до Ла Гуардия — обясни шофьорът.

— Съобщете на господин Крос, че няма да се нуждая от транспортните му услуги нито сега, нито в бъдеще — заявих аз и тръгнах към таксито, което портиерът ми беше спрял. — В следващия момент спрях и се обърнах. — Освен това му кажете да върви на майната си.

Качих се в таксито и се отпуснах назад, когато то потегли.

* * *

Трябва да призная, че не съм безпристрастна, когато твърдя, че баща ми винаги се отличава от тълпата, но това си е живата истина.

В мига, в който излезе от зоната за пристигащи, Виктор Рейъс веднага привлече погледите на околните. Със своите над метър и осемдесет и чудесна физическа форма той леко се извисяваше над околните и излъчваше онзи невидим авторитет, така типичен за хората на реда. Погледът му внимателно обходи пространството наоколо, държеше се като истински полицай, макар в момента да не беше на служба. Беше облечен в дънки и черна риза, на рамото му бе преметнат спортен сак. Имаше тъмна чуплива коса, очите му бяха неспокойни и сиви, също като моите. Излъчваше онзи мрачен и опасен сексапил, типичен за „лошите момчета“, и аз неволно се опитах да си го представя до крехката и високомерна красота на майка ми. Никога не ги бях виждала заедно, дори на снимка, а много ми се искаше. Поне веднъж.

— Татко! — извиках аз и размахах ръка.

Лицето му светна, когато ме видя, по устните му се разля широка усмивка.

— Ето го моето момиче! — Обгърна ме в прегръдка, която буквално отлепи краката ми от пода. — Ужасно много ми липсваше.

Разплаках се. Не можах да се въздържа. Да го видя отново след толкова време беше последната капка в и без това препълнената чаша на емоциите ми.

— Хей! — възкликна той и ме залюля. — Какви са тези сълзи?

Обвих ръце по-плътно около врата му, бях толкова благодарна, че е до мен, знаех, че всички неприятности ще отстъпят на заден план, щом той е тук.

— И ти ми липсваше ужасно много — казах аз, подсмърчайки.

Взехме такси до апартамента. По време на пътуването баща ми зададе същите въпроси за нападението срещу Кари, които детективите бяха поставили на Кари в болницата. Когато спряхме пред сградата, се опитах да задържа вниманието му върху разговора, но не се получи.

Орловият поглед на баща ми веднага се насочи към модернистичния стъклен навес, прикрепен към тухлената фасада. Огледа изпитателно портиера Пол, който ни отвори вратата и докосна за поздрав ръба на фуражката си. След това внимателно прецени момичето на рецепцията и леко се заклати на пети, докато чакахме асансьора.

Не каза нищо, запазвайки лицето си безизразно през цялото време, но аз знаех, че преценява какъв е наемът на подобен апартамент в Ню Йорк. Когато влязохме вкъщи, набързо огледа просторното помещение. През огромните прозорци се разкриваше впечатляваща гледка към града, а плазмата на стената беше само един от многобройните ултрамодерни уреди в къщата.

Баща ми много добре знаеше, че не бих могла да издържам сама подобно жилище. Знаеше, че съпругът на майка ми осигурява средства, каквито той самият никога не би могъл да си позволи. Попитах се дали не си мисли и за майка ми, и за факта, че онова, от което тя се нуждаеше, също беше сред нещата, които той никога не би могъл да си позволи.

— Мерките за сигурност тук са наистина сериозни — казах аз, опитвайки се да му обясня. — Невъзможно е да минеш покрай рецепцията, ако името ти не е в специален списък или ако някой от живеещите тук не гарантира за теб.

Баща ми въздъхна дълбоко.

— Това е добре.

— Ами да. Не мисля, че иначе мама би могла да спи през нощта. — Тези думи като че ли го поуспокоиха. — Ела да ти покажа стаята ти.

Поведох го по коридора към стаята за гости. Тя имаше собствена баня и минибар с хладилник. Видях го, че мислено отбелязва всичко това, преди да хвърли сака си на двойното легло.

— Уморен ли си? — попитах.

Той ме погледна.

— Знам, че ти си уморена. А днес ще трябва да ходиш и на работа, нали така? Защо не дремнем малко, преди да тръгнеш?

Опитах се да потисна прозявката си и кимнах, знаех, че щеше да ми се отрази добре да поспя още малко.

— Звучи добре.

— Събуди ме, когато станеш — каза той и раздвижи рамене. — Ще направя кафе, докато ти се приготвяш.

— Чудесно. — Гласът ми беше дрезгав, защото се опитвах да заглуша сълзите си. Почти всяка сутрин, когато бяхме заедно, Гидиън ми приготвяше кафе, защото ставаше преди мен. Липсваше ми този малък ритуал, който споделяхме.

Трябваше някак да се науча да живея без него.

Повдигнах се на пръсти и целунах баща си по бузата.

— Толкова се радвам, че си тук, татко.

Той ме прегърна, а аз затворих очи и се притиснах до него.

* * *

Излязох от малкия магазин с продуктите за вечеря в ръце и се намръщих, когато видях Ангъс да се мотае на тротоара. Сутринта бях отказала да се кача в колата, а също и преди малко, когато си тръгвах от „Кросфайър“, но той продължаваше да ме следва навсякъде. Беше направо нелепо. Не можех да не се питам дали въпреки че очевидно Гидиън вече не ме искаше като гадже, невротичната му пристрастеност към тялото ми означава, че няма да позволи на никой друг да се възползва от него, и по-специално на Брет.

Докато вървях към къщи, започнах да се забавлявам с мисълта какво ще стане, ако вместо Гидиън бях поканила Брет на вечерята. Представих си как Ангъс ще се обади по телефона на Гидиън, за да му съобщи, че Брет наближава дома ми. Разбира се, това беше просто фантазия, изпълнена с желание за отмъщение — никога не бих подвела Брет по този начин, а той, така или иначе, беше във Флорида — но самата мисъл ми подейства добре. Започнах да крача по-леко и когато влязох в апартамента, за първи път от няколко дни бях в наистина добро настроение.

Оставих продуктите в кухнята и отидох да потърся баща си. Заварих го в стаята на Кари да играят видеоигри. Кари играеше с една ръка, тъй като другата беше гипсирана.

— Да! — извика баща ми. — Победен!

— Как не те е срам — възкликна Кари — да се възползваш от един инвалид!

— Не виждаш ли, че умирам от срам!

Кари погледна към вратата, където бях застанала, и ми намигна. В този момент го обичах толкова много, че не можех да се въздържа, отидох до него и го целунах по посиненото чело.

— Благодаря ти — прошепнах.

— Отблагодари ми се, като приготвиш вечеря. Умирам от глад.

Изправих се.

— Взех всичко необходимо, за да направя енчилада[4].

Баща ми ме погледна и се усмихна, знаеше, че ще имам нужда от помощта му.

— Ще започваме ли?

— Когато си готов — казах му аз. — Ще взема един бърз душ.

След четиридесет и пет минути двамата с баща ми стояхме в кухнята и навивахме сирене и парченца пиле на грил от магазина — малък трик, за да спестя време, в покритите с мас бели царевични тортили. Дискът на аудиосистемата в хола се смени и прочувственият глас на Ван Морисън се разнесе от съраунд колоните.

— О, да! — възкликна баща ми, хвана ме за ръката и ме дръпна встрани от плота. — Хъм-дъ-ръм! Хъм-дъ-ръм! — започна да тананика с прекрасния си баритон и ме завъртя.

Разсмях се очарована.

Той постави обратната страна на дланта си на гърба ми, за да ме предпази от мазните си пръсти, и ме завъртя в импровизиран танц из кухнята. И двамата пеехме песента през смях. Бяхме по средата на втората обиколка, когато забелязах двамата до барплота.

Усмивката ми изчезна, спънах се и баща ми беше принуден да ме задържи, за да не падна.

— Внимавай с двата леви крака! — пошегува се той, вперил поглед в мен.

— Ева танцува чудесно — намеси се Гидиън, лицето му отново бе покрито с непроницаемата маска, която ненавиждах.

Баща ми се обърна, усмивката изчезна и от неговото лице.

Гидиън заобиколи бара и влезе в кухнята. Беше облечен в джинси и фланелка на янките, подходящ избор за неангажираща вечеря с приятели, а и даваше добър повод за начало на разговор, особено като се има предвид, че баща ми е страхотен фен на „Сан Диего падрес“.

— Не знаех обаче, че освен танцьорка е и прекрасна певица. Гидиън Крос — представи се той и протегна ръка.

— Виктор Рейъс — отвърна баща ми и размаха мазните си ръце. — Малко съм мръсен.

— Няма проблем.

Баща ми сви рамене, стисна ръката му и го огледа внимателно.

Хвърлих им една кърпа, за да се избършат, и отидох при Айрланд, която сияеше от щастие. Сините й очи светеха, бузите й бяха зачервени от удоволствие.

— Толкова съм щастлива, че успя да дойдеш — казах аз и леко я прегърнах. — Изглеждаш страхотно.

— Ти също.

Това не беше съвсем вярно, но оцених комплимента й. Не бях правила нищо с лицето и косата си, след като излязох от душа, защото знаех, че баща ми не се вълнува от подобни неща, а изобщо не очаквах Гидиън да се появи. Все пак последния път, когато се чух с него, ми каза, че ще се срещнем в кабинета на доктор Питърсън.

Айрланд погледна към плота, където бях стоварила всичко.

— Мога ли да помогна с нещо? — попита.

— Разбира се. Само не започвай да пресмяташ калориите, главата ти ще експлодира.

Запознах я с баща ми, който се държа с нея много по-любезно, отколкото се бе държал с Гидиън, и след това я заведох до умивалника да се измие.

Набързо я накарах да ми помогне да завием последните енчилади, докато баща ми прибираше в хладилника вече охладеното мексиканско вино, което Гидиън беше донесъл. Дори не си направих труда да се запитам откъде знае, че ще сервирам мексиканска храна за вечеря. Чудех се само защо е вложил време и усилия да проучва, след като беше съвсем ясно, че има да прави други неща, като например да не спазва уговорките ни.

Баща ми отиде в стаята си да се измие. Гидиън застана зад гърба ми и ме прегърна през кръста, леко допирайки устни до слепоочието ми.

— Ева.

Напрегнах се, за да възпра неустоимото желание да се отпусна върху него.

— Недей — прошепнах аз, — предпочитам да не се преструваме.

Той въздъхна така дълбоко, че дъхът му разроши косата ми. За момент пръстите му притиснаха силно бедрата ми. Усетих как телефонът му започна да вибрира, той ме пусна и се отдръпна, за да погледне екрана.

— Извинявай — каза рязко и излезе от кухнята, преди да вдигне.

Айрланд пристъпи към мен и прошепна:

— Благодаря ти. Знам, че ти си го накарала да ме вземе.

Успях някак да й се усмихна.

— Никой не може да накара Гидиън да направи нещо, което не иска.

— Ти можеш — отвърна тя и тръсна глава, отмятайки лъскавата си, дълга до кръста черна коса. — Не видя как те гледаше, докато танцувахте с баща ти. Очите му блестяха. Помислих, че ще се разплаче. А докато се качвахме в асансьора, беше страшно нервен, макар че се опитваше да го прикрие.

Вперих поглед в консервата със сос, която държах в ръцете си, и усетих още едно парче от разбитото ми сърце да се откъсва.

— Сърдита си му, нали? — попита Айрланд.

Изкашлях се:

— За някои хора е по-добре да бъдат просто приятели.

— Но ти каза, че го обичаш.

— Това невинаги е достатъчно.

Обърнах се, за да взема отварачката за консерви, и видях, че Гидиън е застанал в другия край на кухнята, вперил поглед в мен. Замръзнах.

Един мускул на брадичката му конвулсивно се стегна, преди да отвори уста и да попита дрезгаво:

— Искаш ли бира?

Кимнах. Можех да пийна и нещо по-силно. Даже повече от едно.

— Искаш ли чаша?

— Не.

— Жадна ли си? — обърна се той към Айрланд. — Има безалкохолно, вода, мляко.

— А какво ще кажеш за една от тези бири? — изстреля тя с очарователна усмивка.

— Опитай пак — отговори той сухо.

Наблюдавах Айрланд и виждах как цялата потръпва от щастие, когато Гидиън й обръща внимание. Не можех да повярвам, че той не забелязва колко го обича. Може би в момента любовта й се основаваше на някакви повърхностни неща, но съществуваше, и щеше да се развие с мъничко окуражаване. Надявах се, че ще се постарае в това отношение.

Пръстите ни се докоснаха, когато Гидиън ми подаде бутилката. Той задържа ръката си за миг и ме погледна в очите. Знаех, че мисли за онази нощ.

Струваше ми се, че е било сън, че всъщност никога не е идвал при мен. Почти бях готова да повярвам, че всичко е плод на отчаяна халюцинация, че съм била толкова зажадняла за допира и любовта му, че съм имала нужда от някакъв отдушник за безумния си копнеж и желание. Ако все още не усещах болезненото изтръпване дълбоко в себе си, нямаше да мога да различа случилото се в действителност от напразните надежди.

Дръпнах бирата от ръката на Гидиън и се извърнах встрани. Не исках да казвам, че всичко между нас е приключило, но вече беше ясно, че имаме нужда да си починем един от друг. Гидиън трябваше да си даде ясна сметка какво прави, какво търси и дали аз имам някакво важно място в живота му. Защото това непрекъснато люшкане нагоре-надолу щеше да ме съсипе, а не можех да го допусна. Бях твърдо решена да не го позволя.

— Мога ли да ти помогна с нещо? — попита той.

— Ще помогнеш ли на Кари да се премести? В стаята му има инвалидна количка.

— Добре.

Излезе от кухнята и аз отново можех да дишам спокойно.

— Какво се е случило с Кари? — Айрланд се приближи с бърза стъпка към мен.

— Ще ти разкажа, докато подреждаме масата.

* * *

Изненадах се, че изобщо бях в състояние да се храня. Вероятно вниманието ми беше съсредоточено върху безмълвното противопоставяне между баща ми и Гидиън и затова не осъзнавах, че слагам храна в устата си. В единия край на масата Кари омайваше Айрланд и предизвикваше звънки изблици на смях, които ме караха да се усмихвам. В другия край на масата, на челното място, беше седнал баща ми, от лявата му страна беше Гидиън, а от дясната — аз.

Двамата разговаряха. Както очаквах, първата тема беше бейзбол, след това преминаха на голф. На външен вид и двамата изглеждаха съвършено спокойни и отпуснати, но въздухът около тях беше като наелектризиран. Забелязах, че Гидиън е свалил скъпия си часовник. Беше се постарал да изглежда колкото е възможно „по-нормален“.

Но каквото и да правеше с външността си, нищо не променяше това, което Гидиън беше отвътре. Беше невъзможно да скрие истинската си същност, тази на властен мъжкар, на крупен бизнесмен, на част от елита. Тя прозираше във всеки негов жест, във всяка дума, във всеки поглед.

В момента двамата с баща ми водеха битка, за да установят кой е алфа-мъжкарят, и подозирах, че залогът съм аз. Като че ли някой друг, освен мен, можеше да контролира живота ми.

Въпреки това много добре разбирах баща си. Той беше получил правото наистина да ми бъде родител едва през последните четири години и нямаше да се откаже лесно от него. От друга страна, Гидиън се опитваше да се добере до позиция, която вече не бях сигурна, че искам да му дам.

И все пак носеше пръстена, който му бях подарила. Опитах се да не влагам прекалено голямо значение в това, но исках да се надявам. Исках да вярвам.

Бяхме приключили с основното ястие и точно ставах, за да разчистя масата и да сервирам десерта, когато ми позвъниха от рецепцията. Вдигнах домофона.

— Ева, детективите Грейвс и Мична от нюйоркската полиция са тук — каза момичето.

Погледнах към Кари, попитах се дали детективите не са открили кой го е нападнал. Казах на момичето да ги пусне и бързо се върнах на масата.

Кари ме погледна, любопитно вдигнал вежди.

— Детективите са — обясних аз. — Сигурно имат някакви новини.

Баща ми веднага наостри уши.

— Аз ще им отворя.

Айрланд ми помогна да разчистим масата. Едва бяхме сложили чашите в мивката, когато звънецът иззвъня. Избърсах ръце и отидох в коридора.

Детективите, които влязоха, не бяха тези, които очаквах, просто защото не бяха същите, които в понеделник разпитваха Кари.

Гидиън се появи в коридора, прибирайки телефона в джоба си.

Запитах се кой ли му звъни цяла вечер.

— Ева Трамел — каза жената и пристъпи крачка навътре.

Беше слаба, със сурово лице и остър интелигентен поглед в сините очи, които бяха най-красивото нещо у нея. Косата й беше кестенява, леко къдрава, по лицето й нямаше никакъв грим. Беше обута с черни обувки без ток, носеше панталони, памучна блуза и леко яке, което не скриваше нито значката, нито пистолета й, закачен за колана.

— Аз съм детектив Шели Грейвс от полицейското управление на Ню Йорк. Това е партньорът ми, детектив Ричард Мична. Извинявайте, че ви безпокоим в петък вечерта.

Мична беше по-възрастен, по-висок и доста едър. Косата му беше започнала да посивява по слепоочията и да оредява по темето, но пък привличаше вниманието със силното си лице и тъмните очи, които внимателно огледаха стаята, докато Грейвс се бе съсредоточила върху мен.

— Добър вечер — поздравих.

Баща ми затвори вратата и нещо в поведението му веднага привлече вниманието на Мична.

— Колеги ли сме?

— Да, работя в Калифорния — потвърди той. — Тук съм на гости на дъщеря ми Ева. За какво става въпрос?

— Бихме искали да ви зададем няколко въпроса, госпожице Трамел — заяви Грейвс и после се обърна към Гидиън: — На вас също, господин Крос.

— Има ли нещо общо с нападението над Кари? — попитах аз.

Тя погледна Гидиън.

— Може ли да седнем?

Всички се преместихме в хола, но само ние двете с Айрланд седнахме. Другите останаха прави, а баща ми докара Кари в инвалидната количка.

— Много хубав апартамент имате — отбеляза Мична.

— Благодаря — отвърнах аз, погледнах към Кари, недоумявайки какво, по дяволите, се случва.

— Колко време ще останете в града? — обърна се детективът към баща ми.

— Само за уикенда.

— Често ли ходите в Калифорния, за да се видите с баща си? — попита ме Грейвс и ми се усмихна.

— Преместих се тук само преди два месеца.

— Веднъж като дете ме водиха в Дисниленд — продължи тя. — Това, разбира се, беше много отдавна, но все се каня да отида пак там.

Намръщих се, не разбирах защо водим този любезен разговор.

— Ще ви зададем само няколко въпроса — започна Мична и извади бележник от вътрешния джоб на якето си. — Не искаме да ви задържаме повече от необходимото.

Грейвс кимна, без да отделя поглед от мен.

— Бихте ли ни казали дали познавате мъж на име Нейтън Баркър, госпожице Трамел?

Стаята се завъртя пред очите ми. Кари изруга, изправи се с мъка и направи няколко крачки, за да седне до мен. Стисна ръката ми в своята.

— Госпожице Трамел?

Грейвс седна в другия край на дивана.

— Той е син на бившия съпруг на майка й — отвърна рязко Кари. — За какво става въпрос?

— Кога за последен път сте виждали Баркър? — попита Мична.

„В съдебната зала…“ Опитах се да преглътна, но устата ми беше твърде суха, като посипана с пясък.

— Преди осем години — отвърнах с дрезгав глас.

— Знаехте ли, че е в Ню Йорк?

„О, Господи!“ Силно разтърсих глава.

— Какъв е смисълът на всичко това? — попита баща ми.

Погледнах безпомощно първо към Кари, после към Гидиън. Баща ми не знаеше нищо за Нейтън. Не исках да разбира сега. Кари стисна ръката ми. Гидиън дори не ме погледна.

— Господин Крос — обади се отново Грейвс, — а вие?

— Какво аз?

— Познавате ли Нейтън Баркър?

Вперих умолителен поглед в Гидиън, надявах се да не спомене нищо пред баща ми, но той дори не ме погледна.

— Нямаше да ми задавате този въпрос, ако вече не знаехте отговора му — отвърна той.

Стомахът ми се сви. През тялото ми премина силна тръпка. Гидиън продължаваше да не ме поглежда. Опитвах се да осъзная какво се случва… какво означава това… до какво ще доведе…

— Каква е целта на тези въпроси? — попита баща ми.

Кръвта шумеше в ушите ми. Сърцето ми биеше до пръсване от ужас. Дори мисълта, че Нейтън е някъде наблизо, предизвикваше в мен пристъп на паника. Задъхвах се. Всичко започна да плува пред очите ми. Помислих си, че ще припадна.

Грейвс ме наблюдаваше като ястреб.

— Можете ли да ни кажете къде бяхте вчера, госпожице Трамел?

— Къде бях вчера ли? — повторих аз.

— Не отговаряй — нареди ми баща ми. — Този разпит няма да продължи, докато не разберем за какво става въпрос.

Мична кимна, като че ли беше очаквал прекъсването.

— Нейтън Баркър беше открит мъртъв тази сутрин.

16

В момента, в който детектив Мична довърши изречението, баща ми сложи край на разпита.

— Приключихме — заяви той твърдо. — Ако искате да зададете други въпроси на дъщеря ми, уговорете си среща с нея и тя ще дойде с адвоката си.

— А вие, господин Крос? — попита Мична и обърна поглед към Гидиън. — Ще ни кажете ли къде бяхте вчера?

Гидиън се отдръпна от дивана, зад който беше застанал.

— Защо не поговорим, докато ви изпращам.

Вперих поглед в него, но той така и не ме погледна.

Какво още премълчаваше пред мен? Още колко тайни криеше?

Айрланд вплете пръсти в моите. Кари седеше от едната ми страна, а Айрланд от другата, докато мъжът, когото обичах, стоеше на няколко метра от мен и през последния половин час дори не ме беше погледнал. Имах чувството, че в стомаха ми се е свила буца лед.

Детективите записаха телефонните ми номера и след това тръгнаха с Гидиън. Наблюдавах ги, докато излизат от хола, видях, че баща ми е вперил преценяващ поглед в Гидиън.

— Може да ти е купувал годежен пръстен — прошепна Айрланд. — И сега да не иска да разваля изненадата.

Стиснах ръката й, беше толкова мила и имаше толкова високо мнение за брат си. Надявах се никога да не я предаде и разочарова. По начина, по който бе разочаровал мен. Връзката ни с Гидиън не означаваше нищо, между нас не можеше да има нищо, ако не беше откровен с мен.

Защо не ми беше казал за Нейтън?

Пуснах ръцете на Кари и Айрланд и отидох в кухнята. Баща ми ме последва.

— Ще ми кажеш ли какво става? — попита той.

— Нямам представа. И аз не знам нищо.

Той се облегна на плота и ме изгледа внимателно.

— Каква е историята с теб и Нейтън Баркър? Когато чу името му, изглеждаше така, сякаш ще припаднеш.

Започнах да плакна чиниите и да ги подреждам в миялната машина.

— Беше гадняр и грубиян, татко. Това е. Не му харесваше, че баща му се ожени втори път и още по-малко му харесваше фактът, че втората му майка има свое дете.

— И какво е общото между него и Гидиън?

— Това е наистина добър въпрос.

Хванах се здраво за ръба на мивката, наведох глава и затворих очи. Ето кой беше отворил пропастта между мен и Гидиън — Нейтън. Знаех си.

— Ева? — Баща ми сложи ръце върху раменете ми и започна да разтрива схванатите болезнени мускули. — Добре ли си?

— Аз… уморена съм. Напоследък не мога да спя добре.

Спрях водата и оставих останалите чинии където си бяха. Отидох до шкафа, в който държахме витамини и други лекарства, и взех две приспивателни. Исках да спя дълбоко, без да сънувам. Нуждаех се от това, за да се събудя в състояние, което ще ми позволи да преценя какво да правя.

Вдигнах поглед към баща си.

— Ще се погрижиш ли за Айрланд, докато Гидиън се върне?

— Разбира се — отговори той и ме целуна по челото. — Ще говорим утре.

Айрланд ме намери, преди да отида при нея.

— Добре ли си? — попита тя, влизайки в кухнята.

— Ще отида да си легна, ако нямаш нищо против, знам, че не е много възпитано от моя страна.

— Не се притеснявай, всичко е наред.

— Наистина съжалявам — казах аз и я прегърнах. — Ще се видим отново. Може да излезем по женски. Ще отидем на спа или на шопинг.

— Разбира се. Ще ми се обадиш, нали?

— На всяка цена. — Пуснах я и минах през хола, за да изляза в коридора.

Входната врата се отвори и Гидиън влезе. Погледите ни се срещнаха. Не прочетох нищо в очите му. Отместих поглед, отидох в стаята си и заключих вратата.

* * *

На следващата сутрин се събудих в девет, чувствах се замаяна и в кофти настроение, но поне вече не изпитвах ужасната умора от предишния ден. Знаех, че трябва да се обадя на Стантън и майка ми, но първо исках да си изпия кафето.

Измих лицето и зъбите си и се замъкнах към хола. Почти бях стигнала до кухнята, откъдето се носеше превъзходен аромат на кафе, когато на вратата се позвъни. Сърцето ми подскочи. Не можех да преодолея тази инстинктивна реакция при мисълта за Гидиън, а той бе един от тримата, които бяха в списъка за достъп до апартамента ми.

Когато отворих вратата, срещу мен стоеше майка ми. Надявах се, че разочарованието не е изписано на лицето ми, макар че вероятно тя не би забелязала нищо. Мина бързо покрай мен, облечена в рокля с цвят на морска пяна, която изглеждаше като излята по нея. Малко жени можеха да накарат подобна дреха да изглежда едновременно секси, елегантна и подходяща за възрастта им. Майка ми, разбира се, изглеждаше толкова млада, че можеше да мине за моя сестра.

Огледа критично удобния анцуг и тениската, които бях облякла, и каза:

— Господи, Ева! Нямаш представа…

— Нейтън е мъртъв. — Затворих вратата и нервно погледнах към стаята за гости, надявах се, че баща ми все още е на калифорнийско време и спи.

— О! — Тя се обърна с лице към мен и едва сега успях да я огледам по-добре. Устните й бяха тревожно свити, погледът — неспокоен. — Идваха ли вече от полицията? Преди малко бяха при нас.

— Дойдоха снощи.

Влязох в кухнята и се отправих директно към кафемашината.

— Защо не ни се обади? Трябваше да сме тук с теб! Поне адвокатът ни трябваше да е с теб.

— Беше доста кратко посещение. Искаш ли кафе? — попитах аз и вдигнах каната.

— Не, благодаря. И ти не трябва да прекаляваш с това нещо. Не е полезно за теб.

Оставих каната и отворих хладилника.

— Господи, Ева! — измърмори майка ми, докато ме наблюдаваше какво правя. — Осъзнаваш ли колко калории има в сметаната?

Оставих бутилка с минерална вода пред нея и сипах малко сметана в кафето си.

— Детективите останаха при мен около трийсет минути. Не им казах нищо друго, освен че Нейтън е син на бившия ти съпруг и че не съм го виждала от осем години.

— Слаба богу, че не си им казала нищо повече — въздъхна тя и отвори водата.

Взех чашата си с кафе.

— Хайде да отидем в малката всекидневна до моята стая.

— Какво? Защо? Ти не обичаш да седиш там.

Права беше, но по този начин щях да избегна неочакваната среща между родителите ми.

— Но ти я харесваш — подчертах аз.

Разбира се, че я харесваше, нали самата тя я беше обзавела. Аз също я харесвах, но не смятах, че има особен смисъл от нея. По едно време си мислех дали да не я превърна в спалня за Гидиън, но сега всичко се бе променило. Беше се отдръпнал от мен, беше скрил за Нейтън и за вечерята си с Корин. Исках обяснение и в зависимост от това обяснение или щяхме да изгладим недоразуменията и да продължим нататък, или да предприемем болезнената стъпка да се разделим.

Майка ми се настани грациозно върху канапето и погледът й изпитателно се спря върху мен.

— Трябва много да внимаваш с полицията, Ева. Ако отново искат да разговарят с теб, моля те, съобщи на Ричард, за да изпрати адвоката си.

— Защо? Не разбирам защо трябва да се притеснявам какво казвам или не казвам. Не съм направила нищо лошо. Дори не знаех, че е в града.

Докато говорех, погледът й се отмести от мен, затова я попитах по-твърдо:

— Какво става, мамо?

Тя отпи от водата, преди да отговори.

— Миналата седмица Нейтън се появи в кабинета на Ричард. Искаше два и половина милиона долара.

Изведнъж ушите ми забучаха.

— Какво?

— Искаше пари — каза тя сковано. — Много пари.

— Какво, по дяволите, го е накарало да си помисли, че може да получи нещо?

— Той има… имаше… снимки, Ева — отвърна тя и долната й устна се разтрепери. — И видео. С теб.

— О, господи! — Оставих кафето си с треперещи ръце, наведох се и сложих глава между коленете си. — Боже мой, мисля, че ще повърна.

Гидиън също се беше срещал с Нейтън — беше очевидно от начина, по който разговаря с детективите. Беше видял снимките… беше се отвратил от тях… това обясняваше защо се отдръпна от мен. Защо беше така измъчен, когато дойде в леглото ми. Може би все още ме желаеше, но вече не можеше да живее с образите, които изпълваха съзнанието му.

„Трябва да е така“, ми беше казал той.

От гърдите ми се изтръгна ужасен стон. Не можех дори да си представя какво е заснел Нейтън. Не исках да си представям.

Нищо чудно, че Гидиън не можеше да ме погледне. Последния път, когато правехме любов, около нас цареше пълен мрак, той можеше да ме чува, да ме докосва, да усеща миризмата ми, но не и да ме види.

Захапах ръката си, за да потисна вика от болката.

— Миличка, недей! — Майка ми беше паднала на колене пред мен и нежно ме приканваше да седна на пода до нея, за да може да ме прегърне. — Шшт! Успокой се! Всичко свърши. Той е мъртъв.

Свих се в скута й и хленчейки, осъзнах, че наистина всичко беше свършило — бях загубила Гидиън. Сигурно се мразеше за това, че се отвръща от мен, но разбирах защо е неспособен да спре. Как можеше да го понесе, ако всеки поглед към мен му напомня за бруталното насилие от собственото му минало? Как бих могла аз самата да го понеса?

Майка ми не спираше да гали косата ми. Усетих, че и тя плачеше.

— Недей — опитваше се да ме успокои с треперещ глас, — недей, миличка. Тук съм. Ще се погрижа за всичко.

Накрая сълзите пресъхнаха. Чувствах се празна, но тази празнота ми помогна да видя нещата по-ясно. Не можех да променя случилото се, но можех да направя така, че то да не засегне никого от хората, които обичах.

Седнах и избърсах очите си.

— Не трябва да правиш така — скара се майка ми. — Ако си търкаш очите така, ще получиш бръчки.

По някаква причина загрижеността й за бъдещите ми бръчки ми се стори истерично смешна. Опитах се да потисна пристъпа, но кикотът успя да си пробие път навън.

— Ева Лорън!

Възмущението в гласа й също ми се стори смешно. Продължих да се смея и веднъж започнала, вече не можех да спра. Смях се, докато гърдите ме заболяха и започнах да се превивам на две.

— Хайде, стига! — Майка ми лекичко ме бутна по рамото. — Няма нищо смешно.

Смях се, докато от пресъхналите ми очи се отрониха още няколко сълзи.

— Ева, стига толкова — каза тя, но вече също бе започнала да се усмихва.

Смях се, докато смехът ми вече не приличаше на смях и се превърна в ново ридание, този път без глас и без сълзи. Чух звънкия кикот на майка ми и той някак идеално пасна на болката, която ме раздираше. Не можех да обясня защо, но колкото и ужасно безпомощна да се чувствах, присъствието на майка ми — с всичките й странни приумици и безкрайни съвети, които обикновено ме подлудяваха — беше точно това, от което се нуждаех.

Притиснах с ръце стомаха си, който се свиваше от спазми, и поех дълбоко дъх.

— Той ли го уреди? — попитах тихо.

Усмивката изчезна от лицето й.

— Кой? Ричард? Какво да уреди? Парите? Или? Ооо…

Изчаках мълчаливо.

— Не! — възрази тя. — Не би могъл да го направи. Мозъкът му не работи по този начин.

— Добре. Просто трябваше да знам. — И аз не можех да си представя Стантън да поръча убийството. Но Гидиън…

От кошмарите му знаех, че желанието му за мъст е окъпано в насилие. А и го бях видяла да се бие с Брет. Споменът бе запечатан завинаги в съзнанието ми. Гидиън беше способен на подобно нещо, а и като се има предвид миналото му…

Поех дълбоко въздух и издишах шумно.

— Какво знае полицията?

— Всичко — отвърна майка ми. Погледът й стана тъжен и влажен от чувството на вина, което изпитваше. — Досието на Нейтън беше отворено след смъртта му.

— Как е умрял?

— Не казаха.

— Предполагам, това не е важно. Ние имаме мотив — казах аз и прокарах ръка през косата си. — Едва ли има значение, че не сме имали възможността да го извършим лично. Ти можеш да докажеш къде си била през това време, нали? Предполагам, че и Стантън може?

— Да. А ти?

— Да.

Но не знаех дали същото важи за Гидиън. Не че имаше някакво значение. Никой не би очаквал мъже като Стантън и Гидиън да си изцапат ръцете с отрепка като Нейтън.

Ние имахме повече от един мотив — изнудването и отмъщението за онова, което ми е причинил. Притежавахме и средства, а средствата ни осигуряваха възможности.

* * *

Сресах отново косата си и наплисках лицето си с вода, като през цялото време си мислех как да изведа майка ми от апартамента незабелязано. Когато я видях да се рови в дрешника в спалнята ми, както винаги разтревожена за стила и външния ми вид, вече знаех какво да направя.

— Помниш ли онази пола, която купих в „Мейсис“? — попитах. — Зелената.

— О, да, беше много хубава.

— Не съм я обличала досега, защото не мога да избера нещо подходящо, с което да я нося. Можеш ли да ми помогнеш да намеря нещо?

— Ева! — въздъхна майка ми отчаяно. — Вече трябваше да си си изградила собствен стил и той да не включва анцузи.

— Помогни ми, мамо! Ей сега се връщам. — Взех чашата с кафето си, за да имам причина да изляза от стаята. — Не мърдай оттук!

— Къде бих могла да отида? — отговори тя, гласът й беше приглушен, защото вече беше влязла в дрешника.

Надникнах бързо в хола и в кухнята. Баща ми го нямаше, вратата на стаята му, както и тази на Кари, все още беше затворена. Върнах се бързо в спалнята.

— Какво ще кажеш за това? — попита тя и ми показа една копринена блуза в цвят шампанско. Комбинацията беше великолепна и много изискана.

— Страхотно! Ти си върхът! Благодаря ти. Но сигурно вече трябва да си тръгваш. Не искам да те задържам.

Майка ми ме погледна и се намръщи.

— За никъде не бързам.

— А Стантън? Сигурно случилото се го тревожи. А освен това е събота, той винаги запазва уикендите само за теб. Обича да прекарвате свободното си време заедно.

Господи, чувствах се ужасно заради тревогите, които му причинявах. През четирите години, в които беше женен за майка ми, Стантън беше отделил голяма част от времето и парите си, за да оправя проблеми, свързани с мен и Нейтън. Не можехме да очакваме подобно нещо от никого, но той не се беше спрял пред нищо. През целия си живот щях да съм му задължена, че обича майка ми толкова много.

— Ти също се тревожиш — възрази тя. — Искам да съм до теб, Ева. Искам да те подкрепям.

Гърлото ми се стегна, разбирах, че се опитва да изкупи вината си за онова, което ми се беше случило, и че е неспособна да си прости.

— Всичко е наред — казах с дрезгав глас. — Добре съм. И честно казано, се чувствам ужасно, че те отнемам от Стантън след всичко, което е направил за нас. Ти си неговата награда, неговото малко късче от рая в края на безкрайната работна седмица.

Устните й се извиха в очарователна усмивка.

— Какви прекрасни думи само.

Да, и аз мислех така, когато Гидиън ми казваше подобни неща.

Струваше ми се невероятно, че само преди седмица двамата бяхме заедно в къщата на брега, безумно влюбени и готови за следващите сериозни крачки от развитието на нашата връзка.

Сега същата тази връзка вече бе разрушена и аз знаех причината. Бях ядосана и наранена от факта, че Гидиън е скрил от мен нещо толкова важно като това, че Нейтън е в Ню Йорк. Бях бясна, че не е споделил своите мисли и чувства. Но в същото време го разбирах. Години наред беше избягвал да споделя каквото и да е от личния си живот, а времето, в което бяхме заедно, не беше достатъчно, за да промени дълбоко вкоренения навик. Не можех да го обвинявам, че е това, което е, също както не можех да го обвинявам, че е решил, че не може да живее с това, което съм аз.

Въздъхнах, приближих до майка ми и я прегърнах.

— Това да си до мен… беше единственото, от което се нуждаех, мамо. Да се посмея, да поплача и просто да поседя с теб. Нищо не може да е по-прекрасно. Благодаря ти.

— Наистина ли?

Тя ме прегърна силно, беше толкова крехка и деликатна в обятията ми, въпреки че носехме един и същ размер, а токчетата я правеха дори по-висока от мен.

— А аз реших, че полудяваш.

Отдръпнах се назад и се засмях.

— По едно време май наистина полудях, но ти ме върна обратно към действителността. А Стантън е добър човек. Благодарна съм му за всичко, което е направил за нас. Моля те, предай му това.

Хванах я под ръка, грабнах чантата й от леглото и я поведох към входната врата. Тя ме прегърна отново, ръката й погали гърба ми.

— Обади ми се довечера и утре също. Искам да съм сигурна, че си добре.

— Ще ти се обадя.

Изгледа ме внимателно.

— Хайде да отидем на спа процедури следващата седмица. Ако лекарите не позволят на Кари да дойде с нас, ще извикаме масажистите тук. Малко глезене и грижи ще се отразят добре на всички ни.

— Това беше много мил начин да ми кажеш, че изглеждам ужасно.

И двете бяхме притеснени и разтревожени, макар че тя успяваше да го скрие по-добре от мен. Мисълта за Нейтън все още ни тежеше като черен облак, който можеше да разруши спокойствието и да съсипе живота ни, но се преструвахме, че сме по-добре, отколкото бяхме в действителност. Това беше нашият начин да се справяме с трудностите.

— Все пак си права, процедурите ще се отразят добре на всички ни, а Кари ще се почувства много по-добре, дори и ако му направят само маникюр и педикюр.

— Ще уредя всичко. Нямам търпение! — възкликна майка ми и разтегна устни в своята неповторима ослепителна усмивка.

Точно тази усмивка беше първото, което баща ми видя, когато отворих вратата. Стоеше на прага с ключовете на Кари в ръка и точно се канеше да отключи. Беше по шорти и маратонки, преметнал небрежно потната си тениска през рамо. Все още беше леко задъхан, а загорелите му от слънцето мускули блестяха от пот. Виктор Рейъс определено беше много секси мъж.

И в момента гледаше майка ми с поглед, който беше, меко казано, неприличен.

Когато откъснах очи от страхотния си баща, за да погледна бляскавата си майка, с учудване забелязах, че го гледа по същия начин, по който я гледа и той.

Точно това ли беше най-добрият момент да разбера, че майка ми и баща ми са влюбени един в друг?! Подозирах, че баща ми страда по нея, но винаги съм мислела, че майка ми се срамува от него, че го смята за моментна слабост и огромна грешка от своето минало.

— Моника.

Никога не бях чувала баща ми да говори с такъв нисък и дълбок глас, акцентът му бе по-силно изразен от всякога.

— Виктор — каза задъхано майка ми, — какво правиш тук?

Той вдигна вежди.

— Дошъл съм на гости на дъщеря ни.

— А сега мама трябва да тръгва — подканих я аз. Разкъсвах се между новото усещане да видя майка ми и баща ми заедно и лоялността ми към Стантън, който беше точно това, от което майка ми се нуждаеше. — Ще ти се обадя по-късно, мамо.

За момент баща ми остана на място, погледът му се плъзна надолу по тялото на майка ми, след това отново се върна нагоре. После пое дълбоко въздух и отстъпи встрани.

Майка ми излезе навън, понечи да тръгне към асансьора, но в следващия момент се обърна. Постави длан върху гърдите на баща ми, вдигна се на пръсти и го целуна първо по едната буза, после по другата.

— Довиждане — прошепна тя.

Наблюдавах я, докато с несигурна крачка се отправи към асансьора и натисна бутона, през цялото време стоеше с гръб към нас.

Баща ми въздъхна шумно и влезе в апартамента.

Затворих вратата.

— Как така досега не съм знаела, че двамата сте лудо влюбени един в друг?

Стана ми болно, когато забелязах погледа му. Неприкритата агония в очите му приличаше на отворена рана.

— Защото това не означава нищо.

— Не ти вярвам. Любовта означава всичко.

— Но не може да победи всичко, както казват хората — изсумтя той. — Можеш ли да си представиш майка си като съпруга на полицай?

Трепнах и присвих очи.

— Точно така — каза той сухо и избърса потта си в ризата. — Понякога любовта не е достатъчна. А ако не е достатъчна, каква е ползата от нея?

Горчивината, която усетих в думите му, беше нещо, което самата аз познавах добре. Минах покрай него и влязох в кухнята. Баща ми ме последва.

— Влюбена ли си в Гидиън Крос?

— Не е ли очевидно?

— А той влюбен ли е в теб?

Нямах никакви сили, оставих чашата си в умивалника и извадих нови чаши за мен и за баща ми.

— Не знам. Знам, че ме желае и понякога има нужда от мен. Мисля, че е готов да направи всичко, за което го помоля, защото по някакъв начин съм влязла под кожата му.

Но не можеше да ми каже, че ме обича. Не искаше да ми разкаже за миналото си. И очевидно не можеше да живее с моето минало.

— Умееш да преценяваш нещата добре.

Извадих плика с кафето, за да направя нова каничка.

— Това не е много сигурно, татко.

— Честна си към себе си, а това е важно качество.

Обърнах се и го погледнах през рамо, а той ми се усмихна едва-едва.

— Преди малко използвах таблета ти, за да си проверя пощата. Намерих го на масата в хола. Надявам се, че нямаш нищо против.

— Разбира се, че нямам — поклатих глава.

— Порових малко из интернет. Исках да видя какво ще излезе за Крос.

Почувствах известно притеснение.

— Ти не го харесваш.

— Засега ще се въздържа от преценки. — Гласът на баща ми заглъхна, когато отиде в хола, след малко се появи с таблета в ръка.

Докато мелех кафето, той извади таблета от калъфа и започна да пише нещо по екрана.

— Снощи ми беше трудно да си съставя преценка за него. Трябваше ми още малко информация. Открих някои ваши снимки, които ми се сториха доста обещаващи — продължи той, без да откъсва поглед от екрана. — След това открих и още нещо. — Обърна таблета към мен, така че да мога да виждам екрана. — Можеш ли да ми обясниш това? Още една сестра ли има?

Оставих вече смляното кафе и се приближих към него, вперила поглед в клюкарската страница. Беше снимка на Гидиън и Корин от някакъв коктейл. Той я бе прегърнал през кръста и по всичко личеше, че двамата са много близки. Стоеше съвсем близо до нея, устните му почти докосваха слепоочието й. Тя държеше чаша в ръка и се смееше.

Взех таблета и прочетох надписа под снимката: „Гидиън Крос, изпълнителен директор на «Крос индъстрис», и Корин Жиро по време на коктейла за представяне на водка «Кингсман»“.

Пръстите ми се разтрепериха, докато минавах към началото на кратката статия, за да разбера нещо повече. Изтръпнах, когато прочетох, че представянето се е състояло в четвъртък от шест до девет вечерта в един от хотелите, собственост на Гидиън, хотел, който познавах прекалено добре. Беше ме чукал там. Мен и още десетки други жени.

Гидиън беше пропуснал сеанса ни с доктор Питърсън, за да заведе Корин в секс бърлогата на хотела си.

Оставих бавно и внимателно таблета на масата и въздъхнах дълбоко.

— Не му е сестра.

— И аз така си помислих.

Вдигнах поглед към него.

— Би ли направил кафето вместо мен, аз ще трябва да проведа един разговор.

— Добре. След това ще си взема душ. — Баща ми се протегна и сложи ръка върху моята. — Хайде да излезем и да забравим за тази сутрин. Съгласна ли си?

— Напълно.

Взех телефона и отидох в стаята си. Набрах мобилния телефон на Гидиън и зачаках да отговори. Направи го на третото иззвъняване.

— Крос — обади се той, макар че на екрана му се бе изписал моят номер. — В момента наистина не мога да говоря.

— Тогава само слушай. Ще бъда кратка. Ще ти отнема само една минута. Една проклета минута от безценното ти време. Можеш ли да ми я отделиш?

— Наистина…

— Нейтън дойде ли при теб, за да ти покаже снимките?

— Това не е…

— Дойде ли? — прекъснах го аз.

— Да — призна той.

— Ти видя ли ги?

Настъпи дълго мълчание, преди да отговори:

— Да.

Въздъхнах.

— Добре. Мисля, че си истински задник, задето ме изпрати в кабинета на доктор Питърсън, въпреки че си бил съвсем наясно, че няма да дойдеш, тъй като ще излизаш с друга жена. Това наистина беше доста калташка постъпка, Гидиън. Още повече, че става въпрос за представянето на „Кингсман“, което би трябвало да има някаква сантиментална стойност за теб, като се има предвид, че…

Чух ясен шум от отместването на стол. Заговорих по-бързо, отчаяно исках да му кажа всичко, което имах да му казвам, преди да ми затвори телефона.

— Мисля, че си страхливец, защото не дойде да ми кажеш направо, че всичко между нас е свършено, особено преди да започнеш да чукаш други жени.

— Ева. По дяволите!

— Но искам да знаеш, че въпреки че постъпи ужасно, въпреки че разби сърцето ми на хиляди парченца и ме накара да загубя всякакъв респект към теб, не те обвинявам за това, което чувстваш, след като си видял онези снимки. Напълно те разбирам.

— Спри — каза го шепнешком, което ме накара да се питам дали дори в този момент Корин не е наблизо.

— Не искам да се самообвиняваш, разбра ли? След всичко, което двамата сме преживели — не че знам какво точно си преживял, ти така и не ми каза — но, така или иначе… — Въздъхнах и се намръщих, думите ми звучаха толкова несигурно. И стана по-зле. Когато отново отворих уста, гласът ми беше пълен със сълзи. — Не се самообвинявай. Аз не те обвинявам. Искам да го знаеш.

— Господи! — прошепна той. — Ева, моля те, престани.

— Това е всичко. Надявам се да намериш… — Стиснах юмрук в скута си. — Няма значение. Довиждане.

Затворих телефона и го хвърлих на леглото си. Тръгнах към банята, като по пътя съблякох дрехите си и оставих на скрина пръстена, който Гидиън ми беше подарил. Пуснах водата, изчаках я да стане гореща и седнах под нея на пода.

Не ми беше останало нищо.

17

През останалата част от съботата и неделята двамата с баща ми се разхождахме из града. Погрижих се да направим задължителната кулинарна обиколка — хапнахме чийзкейк в „Джуниърс“, хотдог в „Грейс Папая“, а от „Джонс“ взехме пица, която изядохме вкъщи заедно с Кари. Качихме се на Емпайър стейт билдинг, с което отметнахме от списъка на забележителностите и Статуята на свободата, тъй като баща ми не държеше да ходим дотам. Изгледахме едно дневно представление на Бродуей. Отидохме пеша до Таймс скуеър, където беше горещо, пълно с хора и миришеше ужасно, но пък имаше доста интересни улични артисти, някои от които полуголи. Направих снимки с телефона си и ги изпратих на Кари да се посмее.

Баща ми беше много впечатлен от присъствието на представители на реда навсякъде и се радваше на конните полицаи почти толкова, колкото и аз. Разходихме се с файтон из Сентръл парк и дори се осмелихме да се качим в метрото. Заведох го до „Рокфелер“, „Мейсис“ и „Кросфайър“, която според него беше впечатляваща сграда, отличаваща се от всички останали впечатляващи сгради наоколо. През по-голямата част от времето обаче просто се мотаехме. Разхождахме се, говорехме и ни беше приятно да прекарваме времето си заедно.

Най-после разбрах как се е запознал с майка ми. Тя спукала гумата на елегантната си спортна кола и се озовала в сервиза, където по онова време работел той. Казах му, че тяхната история ми напомня за стария хит на Били Джоуел „Uptown Girl“. Баща ми се разсмя и отговори, че това е една от любимите му песни. Каза ми, че още може съвсем ясно да си представи как майка ми се измъква иззад волана на скъпата си кола и обръща света му с главата надолу. Била най-красивото нещо, което бил виждал до този момент, а и след него… докато не съм се появила аз.

— Обиден ли си й, татко?

— Навремето бях — отвърна той и ме прегърна през раменете. — Никога няма да й простя, че не ти даде моята фамилия, когато се роди. Но вече не й се сърдя заради парите. В крайна сметка никога нямаше да успея да я направя щастлива и тя се познаваше достатъчно добре, за да знае, че е така.

Кимнах, почувствах се нещастна заради всички нас.

— И наистина — въздъхна той, — колкото и да ми се иска аз да мога да ти дам всичко, което нейният съпруг ти дава, ми стига и това, че в крайна сметка го получаваш. Не съм толкова горделив, че да го отричам — животът ти е много по-добър благодарение на избора, който майка ти направи. А и аз не се оплаквам от своя. Имам хубав живот, който ме прави щастлив, и дъщеря, с която страшно много се гордея. Смятам се за богат човек, защото имам всичко, което съм искал.

Спрях и го прегърнах.

— Обичам те, татко. Толкова съм щастлива, че си тук.

Той ме прегърна и в този момент си помислих, че в крайна сметка може би всичко ще се нареди. И майка ми, и баща ми живееха пълноценно без човека, когото обичаха. Аз също можех да го постигна.

* * *

Изпаднах в депресия, след като баща ми си замина. Следващите няколко дни се изнизаха мъчително бавно. Всеки ден си казвах, че не чакам знак от Гидиън, но вечер, когато се вмъквах в леглото, плачех, докато заспя, защото беше изминал още един ден, без той да се обади.

Хората около мен се тревожеха. В сряда на обед Марк и Стивън бяха особено загрижени. Отидохме в мексиканския ресторант, в който работеше Шона, и тримата положиха огромни усилия, за да ме накарат да се разсмея и да се забавлявам. Наистина се забавлявах, защото бях с тях и защото не ми беше никак приятно да гледам загрижените им погледи; вътре в мен обаче зееше дупка, която нищо не можеше да запълни, и трептеше тревога за това как върви разследването на смъртта на Нейтън.

Майка ми се обаждаше всеки ден да ме пита дали от полицията са ме търсили — не бяха — и ми съобщаваше дали отново са разговаряли с нея и Стантън.

Тревожех се от това, че се навъртат около Стантън, но все си повтарях, че тъй като вторият ми баща е очевидно невинен, няма какво да открият за него. И въпреки това… Питах се дали в крайна сметка ще разкрият какво се е случило. Явно ставаше въпрос за убийство, иначе нямаше какво толкова да разследват. Нейтън беше пристигнал в града съвсем скоро, кой го е познавал, че да иска да го убие?

Дълбоко в съзнанието си не можех да се избавя от мисълта, че Гидиън е организирал всичко. Това правеше още по-трудни опитите ми да го забравя, защото една част от мен — малкото момиченце от едно време — отдавна искаше Нейтън да умре. Исках да страда така, както бях страдала аз в продължение на години. Заради него бях загубила невинността и девствеността си. Бях загубила самочувствието и себеуважението си. И накрая, с онзи ужасен аборт, бях загубила дете по време, когато самата аз все още бях дете.

Справях се с всеки ден минута по минута. Налагах си да ходя при Паркър за тренировките по крав мага, да гледам телевизия, да се усмихвам и да се смея в подходящите моменти, особено пред Кари, и да ставам всяка сутрин, за да посрещна новия ден. Опитвах се да не обръщам внимание на това колко мъртва се чувствам отвътре. В живота ми нямаше друго, освен болката, която не спираше да пулсира вътре в мен с постоянно тъпо парене. Отслабнах, спях много, но продължавах да се чувствам смъртно уморена.

В четвъртък, Ден Шести След Гидиън, Втори Рунд, оставих съобщение на секретарката на доктор Питърсън, че повече няма да го посещаваме. Същата вечер накарах Кланси да минем покрай сградата на Гидиън и дадох на рецепцията запечатан плик с пръстена, който ми беше дал, и ключа от апартамента му. Не оставих бележка, вече бях казала всичко, което имах да казвам.

В петък назначиха асистент на един от другите младши мениджъри в офиса и Марк ме попита дали ще помогна на новака да се запознае с работата. Казваше се Уил и ми допадна от пръв поглед. Имаше ниско подстригана, къдрава тъмна коса. Носеше дълги бакенбарди и очила с квадратни рамки, които много му подхождаха. Пиеше газирана вода вместо кафе и все още ходеше с гаджето си от училище.

През по-голямата част от сутринта го развеждах из кабинетите.

— Явно ти харесва работата тук — отбеляза той.

— Обожавам я — отвърнах с усмивка.

Уил също се усмихна.

— Радвам се. В първия момент не бях съвсем сигурен. Не изглеждаше особено ентусиазирана, дори когато говореше добри неща.

— Проблемът е изцяло в мен. В момента преживявам тежка раздяла — казах аз, като се опитах да омаловажа нещата. — Затова ми е трудно да се въодушевя от нещо, дори от нещата, които много обичам. А работата ми е едно от тях.

— Съжалявам за раздялата — каза той, тъмните му очи бяха изпълнени със съчувствие.

— Благодаря. И аз съжалявам.

До неделя Кари вече изглеждаше и се чувстваше много по-добре. Ребрата му все още бяха бинтовани, ръката му още дълго щеше да е в гипс, но се движеше сам из апартамента и вече не се нуждаеше от медицинската сестра.

Майка ми докара вкъщи цял салон за красота — шест жени в бели престилки, които превзеха хола ми. Кари беше на седмото небе и без никакви скрупули се отдаде на пълно глезене. Майка ми изглеждаше уморена, което не беше никак типично за нея. Знаех, че се тревожи за Стантън. А може би си мислеше и за баща ми. Според мен беше невъзможно да не мисли за него, след като го бе видяла за първи път от почти двайсет и шест години. Аз самата бях почувствала горещия му и силен копнеж, не можех да си представя колко силно е било усещането за нея.

Що се отнася до мен, беше страхотно да съм с двама души, които ме обичат и ме познават достатъчно, че да не споменават името на Гидиън и да не се дразнят, че в момента не съм особено добра компания. Майка ми беше донесла кутия от любимите ми шоколадови трюфели, на които бавно се наслаждавах. Те бяха една от малкото прищевки, за които никога не ми се караше. Дори тя приемаше, че всяка жена има право на шоколад.

— Коя от процедурите си избра? — попита Кари и ме погледна под черната лепкава маска, с която беше покрито цялото му лице.

Щяха да му подстригват косата в обичайната секси рошава прическа и да се погрижат за педикюра му, като оформят ноктите в идеално заоблени квадратчета.

Облизах шоколада от пръстите си, докато обмислях отговора. Предишния път, когато бяхме на спа, точно се бях съгласила да имам връзка с Гидиън. Предстоеше първата ни среща и знаех, че ще правим секс. В онзи ден бях избрала специален пакет, създаден за съблазняване, който направи кожата ми мека и я напои с аромати, за които се твърдеше, че имат свойствата на афродизиаци.

Сега всичко бе съвсем различно. По някакъв начин изглеждаше така, като че ли получавам втори шанс. Разследването на смъртта на Нейтън тревожеше всички ни, но фактът, че той е излязъл от живота ми завинаги, ми даваше необикновена свобода, от която до този момент не бях осъзнавала, че се нуждая. Очевидно страхът непрестанно бе присъствал някъде дълбоко в подсъзнанието ми. Докато Нейтън беше жив, винаги съществуваше някаква възможност да се срещнем отново. Сега бях свободна.

Освен това вече можех да се насладя на новия си живот в Ню Йорк по начин, по който не бях успяла да го направя досега. Не дължах обяснения на никого. Можех да отида където си поискам, с когото си поискам. Можех да съм каквато си поискам. Коя беше Ева Трамел, която живееше в Манхатън и беше получила своята работа мечта в рекламна агенция? Все още не знаех отговора на този въпрос. Досега бях момичето, пристигнало от Сан Диего и попаднало в орбитата на тайнствен и невероятно властен мъж. Тази Ева в момента преживяваше Ден Осми След Гидиън, Втори Рунд, беше се свила в ъгъла, ближеше раните си и щеше да остане още дълго време така. Може би завинаги. Не можех да си представя, че ще успея да се влюбя в някой друг така, както в Гидиън. За добро или лошо, той беше моята сродна душа. Другата ми половина. В много отношения той беше мое отражение.

— Ева? — подвикна Кари, взирайки се в мен.

— Искам всичко — отговорих решително. — Искам нова прическа. Нещо късо, закачливо и шик. Искам маникюр в яркочервено — и на ръцете, и на краката. Искам да се превърна в нова Ева.

Кари вдигна вежди.

— Ноктите — добре. Косата — не съм съвсем сигурен. Не трябва да вземаш сериозни решения, докато си ядосана на някой мъж. Подобни решения винаги се връщат да те преследват като кошмари.

— Ще го направя, Кари Тейлър — отвърнах аз и вирнах брадичка. — Можеш или да помогнеш, или просто да си затвориш устата и да гледаш.

— Ева! — почти изпищя майка ми. — Ще изглеждаш страхотно! Знам точно какво трябва да направиш с косата си. Страшно ще ти хареса!

Кари сви устни.

— Добре тогава, бебчо. Хайде да видим как ще изглежда Новата Ева.

* * *

Новата Ева се оказа модерно, леко екстравагантно и много секси парче. Русата ми коса, която преди беше дълга и права, сега стигаше до раменете и беше подстригана на етажи, които падаха около лицето ми и проблясваха със светлоруси кичури тук-там. Бяха ми направили и грим, така че да видя какъв стил ще подхожда на новата ми прическа. Установих, че перфектният избор са опушено сиви сенки за очи и светлорозов гланц за устни.

В крайна сметка се отказах от яркочервения лак и вместо него предпочетох шоколадов. Наистина ми харесваше. Поне засега. Бях готова да призная, че в момента вероятно просто преминавам през някаква фаза.

— Добре, вземам си думите обратно — заяви Кари и подсвирна. — Очевидно на теб разделите ти се отразяват добре.

— Виждаш ли? — изчурулика майка ми до него и се усмихна. — Нали ти казах! Толкова е изискано и ърбън, и арт!

— Така ли се нарича вече?

Огледах внимателно отражението си в огледалото, бях удивена от настъпилата промяна. Изглеждах малко по-възрастна. Определено по-изискана. Доста по-секси. Настроението ми се повиши, когато видях, че срещу мен стои нов човек, а не онази млада жена с изпразнен поглед, която бях свикнала да виждам в огледалото през последните почти две седмици. Отслабналото ми лице и тъжните очи някак перфектно пасваха на новия ми по-смел външен вид.

Майка ми настоя, че щом всички изглеждаме толкова добре, е задължително да отидем на вечеря. Обади се на Стантън да го предупреди да се подготви и ако се съдеше от края на разговора, го омая тотално с момичешкия си ентусиазъм. Остави на него да избере ресторанта и да направи резервацията, след това се зае да продължи трансформацията ми, като избра от дрешника ми една малка черна рокля. Докато се обличах, я видях да вади една от коктейлните ми рокли с цвят на слонова кост.

— Взимай я! — подканих я аз.

Беше забавно и твърде изумително, че майка ми може да носи дрехите на някого, който бе с почти двайсет години по-млад от нея.

Когато се облякохме, тя отиде в стаята на Кари и му помогна да се приготви. Застанах до вратата и я наблюдавах, докато се суетеше около него, през цялото време говореше нещо, без да очаква той да отговаря. Кари стоеше и й се усмихваше сладко, следеше я с очи, докато тя се движеше из стаята му, и очевидно се чувстваше добре.

Прокара ръце по широките му рамене и приглади ленената му риза, след това умело върза връзката му и отстъпи назад, за да се наслади на добре свършената работа. Ръкавът на гипсираната му ръка беше разкопчан и навит нагоре, по лицето му все още имаше жълто-лилави следи от побоя, но те по никакъв начин не можеха да развалят цялостния ефект на Кари Тейлър, облечен за небрежно-елегантна вечер навън.

— Великолепно, Кари. Просто великолепно!

— Благодаря ти.

Тя отстъпи назад и го целуна по бузата.

— Отвън си почти толкова хубав, колкото и отвътре.

Той се обърна към мен и премигна с объркан поглед в зелените си очи. Облегнах се на рамката на вратата и казах:

— Някои от нас могат да виждат и вътре в теб, Кари Тейлър. Прекрасният ти външен вид не може да ни заблуди. Знаем, че под него се крие голямо и добро сърце.

— Хайде! — подкани майка ми, хвана ни за ръце и ни изведе от стаята.

Когато стигнахме във фоайето на сградата, лимузината на Стантън вече ни чакаше. Вторият ми баща излезе от задната врата, прегърна майка ми и я целуна нежно по бузата, защото знаеше, че няма да й е никак приятно, ако й размаже червилото. Стантън беше хубав мъж, имаше снежнобяла коса и тъмносини очи. Годините бяха оставили отпечатък върху лицето му, но въпреки това все още беше много привлекателен и се поддържаше в отлична форма.

— Ева! — възкликна той, прегърна ме и ме целуна по бузата. — Изглеждаш пленително!

Усмихнах се. Не бях много сигурна дали „пленително“ означава, че аз ще пленя някого, или че чакам да бъда пленена.

Стантън се ръкува с Кари и леко го тупна по рамото.

— Радвам се да те видя отново на крака, млади момко. Доста ни уплаши.

— Благодаря за всичко.

— Не е необходимо да благодариш — отвърна Стантън и махна с ръка. — Никога!

Майка ми въздъхна дълбоко. Очите й грееха, докато гледаше Стантън. Видя, че я наблюдавам, и ми се усмихна, усмивката й бе спокойна.

Отидохме в един частен клуб, в който свиреше голям оркестър и пееха двама чудесни изпълнители, мъж и жена. През цялата вечер те се редуваха и създаваха перфектна атмосфера за вечеря на свещи в тапицирано с кадифе сепаре, излязло сякаш от картичка за Манхатън. Не можех да не остана очарована.

Между основното ястие и десерта Кари ме покани на танц. По настояване на майка ми двамата бяхме ходили на уроци по класически танци, но поради травмите на Кари в момента трябваше да сме доста внимателни. В общи линии просто се поклащахме на място, наслаждавайки се на факта, че завършваме един хубав ден с прекрасна вечеря, споделена с онези, които обичаме.

— Само ги погледни — каза Кари и проследи Стантън, който уверено водеше майка ми по дансинга. — Той е луд по нея.

— Така е. И тя му се отразява добре. Двамата си дават един на друг точно онова, от което се нуждаят.

Кари сведе поглед към мен.

— За баща си ли мислиш?

— Да, малко. — Протегнах ръка и прокарах пръсти през косата му, като си представих далеч по-дълги и по-тъмни кичури, които на допир бяха като коприна. — Никога не съм мислила, че съм романтичка. Искам да кажа, че харесвам романтиката и големите жестове и онова замайване, което изпитваш, когато наистина си падаш по някого. Но никога не съм си падала по цялата онази фантазия за Принца на бял кон и това да се омъжиш за мъжа на живота си.

— Ние двамата с теб, бебчо, сме по-различни птици. Единственото, което искаме, е страхотен секс с някого, който знае, че сме леко сбъркани, и просто го приема.

— В някакъв момент успях да се поддам на заблудата и започнах да мисля, че с Гидиън нещата наистина ще се получат. Че единственото важно нещо е това, че сме влюбени. Предполагам, че стана така, защото никога не съм си представяла, че мога да се влюбя по този начин, а нали според популярния мит, щом се влюбиш, веднага преминаваш към „и заживели щастливо“.

Кари притисна устни до челото ми.

— Съжалявам, Ева. Знам, че те боли. Бих направил всичко, за да мога да помогна.

— Не знам защо никога не ми е минавало през ума да намеря някого, с когото просто бих мога да съм щастлива.

— Жалко, че не искаме да се чукаме. Бихме били идеални един за друг.

Разсмях се и притиснах буза до сърцето му.

Песента свърши, двамата се отдръпнахме един от друг и се отправихме към масата. Усетих как някой ме хвана за китката, извърнах глава и… се озовах очи в очи с Кристофър Видал-младши, природения брат на Гидиън.

— Ще ми подариш ли следващия танц? — попита той, изкривил устни в момчешка усмивка.

В лицето му нямаше и следа от злия тип, когото бях видяла в клипчето, заснето тайно от Кари по време на едно градинско парти в имението на семейство Видал. Кари пристъпи напред, погледна ме, за да му дам знак какво да направи. Първата ми реакция беше да откажа, след това се огледах наоколо.

— Сам ли си?

— Има ли някакво значение? — отвърна той и ме привлече в обятията си. — Ти си жената, с която искам да танцувам. Поемам оттук — обърна се той към Кари и ме понесе в танц.

Бяхме се запознали точно по същия начин — той ме беше поканил на танц. Беше по време на първата ми среща с Гидиън и още тогава нещата между нас вече бяха започнали да се разпадат.

— Изглеждаш фантастично, Ева. Много ми харесва косата ти.

— Благодаря — отвърнах и се усмихнах сдържано.

— Отпусни се — каза той. — Толкова си напрегната. Не хапя.

— Извинявай. Просто не искам да обидя дамата, с която си излязъл.

— Тук съм само с родителите си и с мениджъра на една певица, която иска да подпише договор с „Видал рекърдс“.

— Така ли? — възкликнах аз и се усмихнах по-широко и по-искрено. Точно това се надявах да чуя.

Огледах залата, докато танцувахме. Когато песента свърши, Елизабет Видал стана и улови погледа ми, приех го като знак от съдбата. Тя се извини на останалите на масата, а аз се извиних на Кристофър, който се опита да протестира.

— Трябва да се освежа — заявих.

— Добре. Но настоявам да те почерпя едно питие, когато се върнеш.

Тръгнах след майка му, все още колебаейки се дали да не се обърна и да кажа на Кристофър, че е най-отвратителното същество, което някога съм срещала. Не знаех дали Магдалин му е казала за видеото, но ако не го беше направила, сигурно е имала причина за това.

Изчаках Елизабет точно пред тоалетната. Когато излезе, веднага ме видя в коридора и ми се усмихна. Майката на Гидиън беше красива жена, имаше права черна коса и същите невероятно сини очи като сина си и Айрланд. Сърцето ме заболя само като я видях. Гидиън толкова много ми липсваше. Всеки един час водех битка със себе си да не му се обадя и да се съглася на всяка трошичка, която е готов да ми даде.

— Ева — поздрави ме тя и допря буза до моята. — Кристофър каза, че си тук. Не те познах в първия момент. Изглеждаш толкова различна с тази прическа. Стои ти чудесно.

— Благодаря. Трябва да поговоря с теб. Насаме.

— Така ли? — намръщи се тя. — Случило ли се е нещо? Нещо, свързано с Гидиън?

— Хайде — подканих я аз и я поведох по коридора към аварийния изход.

— За какво става въпрос?

Заговорих едва когато се отдалечихме от тоалетните.

— Спомняш ли си, че когато Гидиън е бил дете, ти е казал, че срещу него е било извършено насилие?

Тя пребледня.

— Разказал ти е за това?

— Не. Но бях свидетел на кошмарите му. На ужасяващите му, грозни, изпълнени с насилие кошмари, в които той се моли за милост. — Говорех тихо, но гласът ми трепереше от гняв. Едва се сдържах да не й посегна, като я гледах как стои срещу мен, едновременно смутена и войнствена. — Било е твое задължение да го защитаваш и подкрепяш!

Тя вирна брадичка.

— Не знаеш…

— Нямаш никаква вина за онова, което се е случило, преди да разбереш — изсъсках в лицето й и останах доволна, когато тя отстъпи назад. — Но всичко, което се е случило, след като ти е казал, е изцяло по твоя вина.

— Майната ти! — изруга тя. — Не знаеш за какво говориш. Как смееш да идваш при мен и да ми говориш подобни неща, когато нямаш никаква представа за какво става въпрос!

— Разбира се, че смея! Синът ти е бил сериозно травмиран от това, което му е било причинено, и фактът, че си отказала да му повярваш, е направил всичко милиони пъти по-зле.

— Мислиш ли, че бих търпяла някой да насилва собственото ми дете? — Лицето й бе почервеняло от гняв, очите й горяха. — Извиках двама отделни педиатри, които да прегледат Гидиън за… травми. Направих всичко, което можеше да се очаква от мен.

— Освен да му повярваш. А като майка е трябвало да направиш точно това.

— Аз съм майка и на Кристофър, а той беше там през цялото време. Кълне се, че не се е случвало нищо. На кого трябваше да вярвам, при положение, че няма доказателства? Никой не можа да открие нищо в подкрепа на твърденията на Гидиън.

— Не е трябвало да ти доказва нищо. Бил е дете! — Цялата се тресях от гнева, който изпитвах. Бях стиснала ръцете си в юмруци, опитвах се да овладея порива да я ударя. Искаше ми се да го направя не само заради това, което бе изгубил Гидиън, а и заради това, което двамата заедно бяхме изгубили. — Независимо от всичко е трябвало да застанеш на негова страна.

— Гидиън беше объркано дете, което ходеше на терапия, за да преодолее загубата на баща си. През цялото време се стремеше да привлече вниманието на всички върху себе си. Нямаш представа какъв беше тогава.

— Знам какъв е сега. Той е пречупен и наранен и смята, че не е достоен да бъде обичан. И ти си спомогнала да стане такъв.

— Върви по дяволите! — изсъска тя, отдалечавайки се.

— Аз вече съм с тях — изкрещях след нея. — Живея в ада! Но и синът ти е там.

* * *

През цялата неделя бях Старата Ева.

Трей имаше свободен ден и изведе Кари на обяд и на кино. Радвах се, че отново са заедно, вълнувах се от това, че полагат усилия да изградят връзката си. Кари не беше канил вкъщи никой от останалите си познати, които му бяха звънели, и аз се питах дали не преосмисля приятелствата си. Предполагах, че повечето от тях са от типа „добри познати“ — чудесни за купон, но нищо повече.

Останала сама в апартамента, спах до късно, ядох всякакви боклуци и дори не си направих труда да си съблека пижамата. Затворих се в стаята си и плаках за Гидиън, забила поглед в колажа от снимки, който преди стоеше на бюрото ми в офиса. Липсваше ми тежестта на пръстена, който ми беше подарил, и звукът на гласа му. Липсваше ми докосването на ръцете и устните му и нежно обсебващият начин, по който се грижеше за мен.

В понеделник сутринта излязох от апартамента като Новата Ева. С опушените сенки за очи, розовия гланц за устни и новата прическа на етажи можех да си представям, че съм някой друг през целия ден. Някой, чието сърце не е разбито и не се чувства изгубен.

Видях бентлито веднага щом стъпих на тротоара, но Ангъс не си направи труда да излезе от колата, защото знаеше, че няма да му позволя да ме закара. Озадачаваше ме това, че Гидиън го кара да си губи времето, като се върти около мен, в случай че пожелая да ме закара някъде. Не виждах никакъв смисъл в това, освен ако Гидиън не се чувства виновен. Мразех чувството за вина. Мразех факта, че е оставило отпечатък върху толкова много от хората около мен. Искаше ми се просто да го зарежат и да продължат напред. Така, както се опитвах да направя аз самата.

Сутринта в „Уотърс Фийлд & Лийман“ буквално излетя, защото трябваше да помагам на новия асистент Уил, а и да свърша текущата си работа. Радвах се, че Уил не се притеснява да ме затрупва с въпроси, защото така бях непрекъснато заета и нямах време да броя секундите, минутите и часовете от последната ми среща с Гидиън.

— Изглеждаш чудесно, Ева — каза Марк, когато влязох в кабинета му. — Добре ли си?

— Не съвсем. Но ще се оправя.

Той се наведе напред и подпря лакти на бюрото си.

— Със Стивън се разделихме веднъж, беше около година и половина след началото на връзката ни. Няколко седмици непрекъснато се карахме и решихме, че и за двама ни ще е по-добре, ако сложим край. Беше наистина ужасно — каза той яростно. — Всяка минута беше ад. Истински подвиг беше, че сутрин успявах да се измъкна от леглото, а и той се чувстваше по същия начин. Така че… както и да е… ако имаш нужда от нещо…

— Благодаря ти. Най-доброто, което можеш да направиш в момента за мен, е да ме затрупаш с работа. Иска ми се през цялото време да не мисля за нищо друго, освен за работа.

— Това мога да го уредя.

В обедната почивка двамата с Уил взехме Мегуми и отидохме в една близка пицария. Мегуми разказа последните новини около връзката й с мъжа от онази уредена среща, а Уил ни забавлява с приключенията си с мебелите на ИКЕА, откъдето с приятелката му бяха купили обзавеждане за мансардата, в която се нанесли. Добре че бяха спа процедурите, за да имам и аз за какво да говоря.

— Този уикенд ще ходим до Хемптънс — заяви Мегуми, докато се връщахме към „Кросфайър“. — Бабата и дядото на моя човек имат къща там. Не е ли страхотно?

— Супер е! — отвърнах и минах след нея през въртележката. — Завиждам ти, че поне за малко ще избягаш от жегата.

— Така е.

— Доста по-добре, отколкото да сглобяваш мебели — измърмори Уил, докато влизахме в асансьора с останалите чакащи. — Нямам търпение да приключим с това.

Вратите започнаха да се затварят и в следващия миг се отвориха отново. Гидиън влезе в кабината след нас. Познатата енергия, която обикновено пулсираше между нас, веднага ме обгърна. Усетих присъствието му с цялото си същество. Тръпката премина по гърба ми и пропълзя навсякъде по кожата. Косата на тила ми настръхна.

Мегуми ме погледна и аз поклатих глава. Знаех, че не трябва да го поглеждам. Не можех да съм сигурна, че няма да направя нещо отчаяно или необмислено. Желаех го толкова силно и беше минало толкова много време от последния път, когато бях с него. Преди имах право да го докосвам, да се протегна и да хвана ръката му, да се облегна на рамото му, да заровя пръсти в косата му. Изпитвах ужасна болка от факта, че вече нямам право на нищо от тези неща. Прехапах долната си устна, за да потисна стенанието от агонията да съм толкаво близо до него.

Държах главата си сведена надолу, но усещах погледа на Гидиън. Продължих да разговарям с колегите си. Наложих си да се съсредоточа върху обсъждането на мебелите и компромисите, които човек трябва да прави, когато живее с някого от противоположния пол. Броят на хората в кабината непрекъснато намаляваше, защото асансьорът спираше често и много от тях слизаха на етажите. Всичко в мен несъзнателно се стремеше към мястото, на което стоеше Гидиън. Бях наясно, че той никога не се качва в толкова препълнени асансьори, и подозирах, надявах се и се молех да е постъпил така, само защото е искал да ме види, да бъде с мен, дори и сред тълпа от хора.

Когато стигнахме до двайсетия етаж, поех дълбоко въздух и се приготвих да сляза, ненавиждах тази неизбежна раздяла с единственото нещо на този свят, което ме караше да се чувствам истински жива.

Вратите се отвориха.

— Чакай!

Затворих очи. Спря ме заповедта, изречена с нисък дрезгав глас. Знаех, че трябва да продължа напред, все едно не съм го чула. Знаех, че ако му дам още нещо от себе си, ако му даря дори още само една минута от живота си, това само ще засили болката. Но нима беше възможно да устоя? Никога не съм била в състояние да го направя, когато ставаше въпрос за Гидиън.

Отдръпнах се встрани, за да могат колегите ми да излязат. Уил се намръщи и ме погледна объркано, когато видя, че не продължавам след тях, но Мегуми го дръпна. Вратите се затвориха.

Преместих се в ъгъла на кабината, сърцето ми биеше до пръсване. Гидиън чакаше в противоположния ъгъл и ме гледаше с настойчиво очакване. Докато асансьорът се качваше към последния етаж, усетих как тялото ми започва да реагира на почти осезаемия му копнеж за мен. Гърдите ми се стегнаха и натежаха, вагината ми се овлажни и набъбна от желание. Изпитвах лаком глад за него. Изгаряща необходимост. Дишането ми се учести.

Дори не ме беше докоснал, а аз вече почти стенех от желание.

Асансьорът спря плавно. Гидиън извади ключа от джоба си и го вкара в командното табло, като по този начин спря движението на кабината. След това се приближи до мен.

Деляха ни само няколко сантиметра. Държах главата си надолу, вперила поглед в лъскавите му обувки. Чух дишането му, дълбоко и учестено, също като моето. Усетих едва доловимия мъжествен аромат на кожата му и пулсът ми прескочи.

— Обърни се, Ева.

Познатият властен тон, който толкова обичах, изпрати тръпка по цялото ми тяло. Затворих очи и се обърнах, ахнах, когато се притисна в гърба ми и ме залепи до стената на кабината. Преплете пръсти с моите и вдигна дланите ми на височината на раменете.

— Толкова си красива — прошепна той, заровил устни в косата ми. — Изпитвам болка, когато те гледам.

— Гидиън. Какво правиш?

Усетих как копнежът, който се излъчваше от него, се излива върху мен и ме обгръща цялата. Силното му тяло беше твърдо и горещо и вибрираше от напрежение. Беше възбуден, огромният му член ме притискаше отзад и аз не можах да се въздържа да не се притисна в него. Исках го. Исках го в себе си. Исках да ме изпълни. Да ме допълни и да ме направи цяла. Чувствах се толкова празна без него.

Той вдиша рязко и накъсано. Пръстите му неспокойно се раздвижиха между моите, сякаш искаше да ме докосва другаде, но се въздържаше.

Усетих как пръстенът, който му бях дала, се забива в плътта ми. Обърнах се и изведнъж изтръпнах, когато го видях на пръста му, чувствах се объркана, измъчена.

— Защо? — прошепнах. — Какво искаш от мен? Един оргазъм? Искаш да ме изчукаш ли, Гидиън? Това ли е? Да се изпразниш в мен?

Сви устни, когато чу грубите думи, които хвърлих в лицето му.

— Недей.

— Какво недей? Не искаш да наричам нещата с истинските им имена? — попитах и затворих очи. — Добре. Просто го направи. Но престани да слагаш този пръстен и да се преструваш, че нещата между нас са нещо, което очевидно не са.

— Никога не го свалям. И няма да го сваля. Никога.

Дясната му ръка пусна моята и се плъзна в джоба му. Видях как постави на пръста ми пръстена, който ми беше дал, и вдигна дланта ми към устата си. Целуна я, а след това притисна устни в слепоочието ми — бързо, силно и ядно.

— Чакай — нареди рязко.

И после изчезна. Кабината започна да се спуска надолу. Свих дясната си ръка в юмрук и се отдръпнах от стената, дишайки тежко.

Да чакам. Какво?

18

Когато слязох от асансьора на двайсетия етаж, очите ми бяха сухи, а изражението — решително. Мегуми натисна бутона, за да отвори вратата, и се изправи.

— Наред ли е всичко?

Спрях за миг до бюрото й.

— Нямам ни най-малка представа. Този мъж е пълен откачалник.

Тя вдигна учудено вежди.

— Дръж ме в течение.

— Май ще е по-добре да напиша цял роман — измърморих аз и тръгнах към работното си място, питайки се защо, по дяволите, всички се интересуват толкова от любовния ми живот.

Седнах на бюрото си, оставих чантата в най-долното чекмедже и се обадих на Кари.

— Здрасти — започнах, когато той вдигна, — ако скучаеш…

— Ако? — изсумтя той.

— Спомняш ли си онази папка, която беше напълнил с информация за Гидиън? Можеш ли да ми направиш подобна и за доктор Теранс Лукас?

— Разбира се. Познавам ли го?

— Не. Той е педиатър.

Настъпи кратко мълчание, след което той попита:

— Бременна ли си?

— Не! Господи! Ако бях бременна, щях да имам нужда от гинеколог.

— Пфу! Отдъхнах си. Ще повториш ли отново името.

Казах на Кари всичко необходимо, след това намерих телефонния номер на кабинета на доктор Лукас и си записах час при него.

— Не е необходимо да попълвам формулярите за нови пациенти — обясних на сестрата. — Искам да го помоля само за една бърза консултация.

След това позвъних във „Видал рекърдс“ и оставих съобщение на Кристофър да ми се обади. Когато Марк се върна от обяд, отидох до кабинета му и почуках на отворената врата.

— Здравей. Искам да те помоля утре да дойда един час по-късно на работа. Имам един ангажимент. Мога ли да дойда в десет и да остана до шест?

— Няма никакъв проблем, Ева. Ела в десет, но пак ще си тръгнеш в пет — каза той и ме изгледа внимателно. — Наред ли е всичко?

— Става все по-наред с всеки изминал ден.

— Добре — усмихна се той, — радвам се да го чуя.

Отново се заловихме за работа, но мисълта за Гидиън ми тежеше през цялото време. Непрекъснато поглеждах пръстена и си спомних какво ми бе казал, когато ми го даде за първи път: „Хиксовете съм аз и те държа“.

Да чакам. Него ли? Да чакам да се върне обратно при мен? Защо? Не можех да разбера защо ме отряза по този начин и след това очакваше да го приема обратно. Особено като се има предвид, че и Корин е замесена.

През останалата част от следобеда прехвърлях през ума си събитията от последните няколко седмици, търсейки отговори. Спомнях си разговорите, които бяхме водили с Гидиън, нещата, които беше казал и направил. В края на работния ден излязох от „Кросфайър“, видях бентлито, което ме чакаше отпред, и махнах с ръка на Ангъс, който ми отговори с усмивка. Имах проблеми с шефа му, но самият Ангъс не беше виновен за тях.

Навън беше горещо и задушно. Отбих се до магазина зад ъгъла, за да си купя бутилка студена минерална вода за из път и пликче с минишоколадчета, на които да се насладя след тренировката по крав мага. Когато излязох от магазина, видях, че Ангъс е точно пред вратата, следваше ме като сянка. Завих отново покрай „Кросфайър“, за да тръгна към къщи, и видях Гидиън, който излезе на улицата заедно с Корин. Беше сложил ръката си малко под кръста й и я водеше към елегантен черен мерцедес. Сетих се, че колата е негова. Корин се усмихваше. Неговото изражение беше напълно непроницаемо.

Изпаднах в паника, не можех нито да се движа, нито да откъсна поглед от тях. Стоях на средата на многолюдния тротоар, стомахът ми се свиваше от мъка и гняв, както и от ужасно усещане за предателство.

Той се извърна към мен и ме видя, замръзна на място също като мен. Шофьорът, същият латиноамериканец, който беше дошъл да ме вземе в деня, когато баща ми пристигна, отвори задната врата и Корин потъна в колата. Гидиън остана неподвижен, вперил поглед в мен.

Няма начин да не е видял, когато вдигнах ръка и му показах среден пръст.

Изведнъж една мисъл мина през ума ми.

Обърнах гръб на Гидиън, отдръпнах се настрани и започнах да търся телефона си в чантата. Намерих го, набрах майка ми и когато тя отговори, попитах:

— Помниш ли деня, когато излязохме на обяд с Мегуми и нещо те изплаши на връщане към „Кросфайър“? Тогава го видя, нали? Нейтън. Видя Нейтън на входа на „Кросфайър“?

— Да — призна тя. — Затова Ричард реши, че е по-добре да му дадем парите, които иска. Нейтън обеща, че ще стои далече от теб, стига да има пари да напусне страната. Защо питаш?

— Досега не ми беше минавало през ума, че причината да реагираш така онзи ден е Нейтън. — Вперих поглед право пред себе си и закрачих бързо към къщи. Мерцедесът беше потеглил, но аз започнах да се ядосвам все повече. — Трябва да затварям, мамо. Ще ти се обадя по-късно.

— Всичко наред ли е? — попита тя разтревожено.

— Все още не, но ще се оправи.

— Ако имаш нужда от нещо, винаги можеш да разчиташ на мен.

— Знам — казах с въздишка. — Добре съм. Обичам те.

Когато се прибрах, заварих Кари на дивана с лаптоп в скута и боси крака, качени на холната масичка.

— Здрасти — поздрави той, без да откъсва поглед от екрана.

Оставих нещата си и си събух обувките.

— Знаеш ли какво?

Той ме погледна изпод кичура коса, който беше паднал над очите му.

— Какво?

— Мислех, че Гидиън ме заряза заради Нейтън. Всичко беше чудесно, после изведнъж нещата се промениха, а малко след това полицията дойде и ни съобщи за Нейтън. Предполагах, че двете неща са свързани.

— Има логика… — смръщи се той. — Предполагам.

— Но Нейтън е бил в „Кросфайър“ в понеделника, преди да те нападнат. Знам, че е бил там, за да се срещне с Гидиън. Знам го със сигурност. Нейтън не би отишъл там, за да се види с мен. Не би избрал място с толкова много охрана и хора, които ме познават.

Кари се облегна назад.

— Добре. И какво означава това?

— Означава, че Гидиън е бил добре след срещата с Нейтън — казах аз и вдигнах ръце. — Беше добре през цялата седмица. А през уикенда, който прекарахме заедно, беше повече от добре. Нямахме никакви проблеми и в понеделник сутринта, когато се прибрахме тук. И след това изведнъж — бам! — изгуби си ума и в понеделник вечерта направо беше превъртял.

— Дотук добре.

— Какво е станало в понеделник?

Кари учудено повдигна вежди.

— Мен ли питаш?

— Ооо! — изплаках аз и зарових ръце в косата си. — Питам шибаната Вселена. Господ! Който и да е. Какво, по дяволите, стана с гаджето ми?

— Мисля, че вече се разбрахме, че трябва да питаш него.

— От него получавам само два отговора — довери ми се и чакай. Днес ми върна пръстена — казах аз и му показах ръката си. — Освен това все още носи пръстена, който му дадох. Имаш ли представа колко объркана се чувствам? Това не са просто пръстени, това са обещания. Те са символи на притежание и обвързаност. Защо ще продължава да го носи? Защо му е толкова важно и аз да нося своя? Наистина ли очаква, че ще го чакам да чука Корин, докато му омръзне?

— Според теб това ли прави в момента? Наистина ли мислиш така?

Затворих очи и отпуснах глава назад.

— Не. И не знам дали причината да не мисля така е наивността ми, или се заблуждавам съвсем съзнателно.

— Този доктор Лукас има ли нещо общо с това?

— Не — изправих се и седнах до Кари на дивана. — Откри ли нещо?

— Малко ми е трудно, бебчо, тъй като не знам какво търся.

— Просто имам някакво предчувствие — заявих и погледнах екрана. — Какво е това?

— Текстът на интервю, което Брет е дал вчера за едно радио във Флорида.

— О?! И защо го четеш?

— Слушах „Златна“, реших да пусна заглавието в търсачката и излезе това. Опитах се да прочета какво пише, но от мястото, където седях, ми беше неудобно.

— Какво пише?

— Питат го дали съществува истинска Ева и той отговаря, че Ева наистина съществува и че двамата отскоро отново са в контакт и се надява този път нещата да потръгнат.

— Какво? Не може да бъде.

— Както виждаш, може — засмя се Кари. — Така че си имаш готов мъж в резерва, ако междувременно Крос не се осъзнае.

— Както и да е — заявих аз и се изправих. — Гладна съм. Ти искаш ли нещо?

— Това, че апетитът ти се връща, е добър знак.

— Всичко се връща — отвърнах аз. — С желание за отмъщение.

* * *

На следващата сутрин изчаках Ангъс на тротоара. Той спря пред мен, а портиерът Пол ми отвори задната врата на колата.

— Добро утро, Ангъс — поздравих го аз.

— Добро утро, госпожице Трамел.

Срещна погледа ми в огледалото за обратно виждане и ми се усмихна. Колата тръгна, а аз се наведох между предните седалки.

— Знаеш ли къде живее Корин Жиро?

— Да — отвърна той и ме погледна изненадано.

Облегнах се назад.

— Искам да ме закараш там.

* * *

Корин живееше съвсем близо до Гидиън. Бях убедена, че не е съвпадение.

Съобщих името си на рецепцията и трябваше да изчакам цели двайсет минути, преди да получа разрешение да се кача на десетия етаж. Позвъних на апартамента, вратата се отвори и пред мен се появи зачервената и разрошена Корин, облечена в дълъг до земята черен копринен халат. Наистина беше много красива с лъскавата си черна коса и синьо-зелени очи и се движеше с очарователна грациозност, на която се възхищавах. Бях облякла любимата си сива рокля без ръкави и бях доволна, че съм постъпила така. Чувствах се доста недодялана пред нея.

— Ева — възкликна тя задъхано, — каква изненада.

— Извинявай, че ти се натрапвам неканена. Просто искам да ти задам един много бърз въпрос.

— Така ли?

Тя се облегна на рамката, като през цялото време държеше вратата зад себе си притворена.

— Мога ли да вляза? — попитах напрегнато.

— Ами… — поколеба се тя и хвърли поглед през рамо. — По-добре недей.

— Не ме интересува дали има някой при теб и наистина ще ти отнема само минута, обещавам!

— Ева — започна тя и облиза устни, — как да ти го кажа…

Ръцете ми трепереха, стомахът ми се беше свил, а умът ми прожектираше ужасяващи сцени, в които Гидиън стои зад нея гол, ядосан, че сутрешното им чукане е прекъснато от бившето гадже, което не иска да разбере от дума. Познавах го и знаех колко много обича сутрешния секс.

Всъщност — познавах го, точка. Познавах го толкова добре, че си позволих да кажа:

— Стига с тези глупости, Корин.

Очите й се разшириха.

Изкривих устни в презрителна усмивка:

— Гидиън е влюбен в мен. Много добре знам, че не те чука.

Тя бързо дойде на себе си.

— Но не чука и теб. Щях да знам, тъй като прекарва цялото си свободно време с мен.

Чудесно. Щяхме да разговаряме за това в коридора.

— Познавам го. Невинаги го разбирам, но това е друга тема. Знам, че още в самото начало ти е казал, че между вас двамата няма да излезе нищо, защото не би искал да те подведе. Вече те е наранил веднъж, няма да го направи отново.

— Това, което казваш, е много интересно. Той знае ли, че си тук?

— Не, но ти ще му кажеш. Няма проблем. Искам само да знам какво правеше онзи ден в „Кросфайър“, когато изглеждаше така, сякаш току-що са те изчукали, както изглеждаш и сега.

Усмивката й беше остра като бръснач.

— Какво си мислиш, че съм правила?

— Не си била с Гидиън — заявих решително и вътрешно в себе си се молех да не изглеждам като пълен идиот. — Видя ме, нали? От фоайето си имала чудесна гледка към другата страна на улицата и си ме видяла да идвам. По време на вечерята в „Уолдорф“ Гидиън ти е казал, че съм ревнива. Изчука ли някого от другите фирми в обедната му почивка, или сама се приведе в този вид, преди да излезеш на тротоара?

Видях отговора, изписан по лицето й. Появи се и изчезна със скоростта на светкавица, но го видях.

— И двете ти предположения са абсурдни — отвърна тя.

Кимнах, наслаждавайки се на дълбокото облекчение и удовлетворение, което изпитвах в момента.

— Чуй ме! Той никога няма да е твой по начина, по който го искаш. Знам колко болезнена може да е тази мисъл. Живея с нея през последните две седмици. Съжалявам за теб, наистина.

— Майната ти и на теб, и на съжалението ти — сряза ме тя. — Запази го за себе си. Аз съм тази, с която той прекарва времето си.

— И това е единственото ти ценно качество, Корин. Ако си достатъчно наблюдателна, вече си забелязала, че в момента той страда. Бъди му приятелка. — Тръгнах към асансьора и подвикнах през рамо: — Приятен ден!

Тя затръшна вратата зад гърба ми.

Върнах се в бентлито и казах на Ангъс да ме закара до кабинета на доктор Теранс Лукас. Той спря, преди да затвори вратата, и ме погледна:

— Гидиън много ще се ядоса, Ева.

Кимнах, разбрах предупреждението му.

— Ще се справя с това, когато му дойде времето.

Сградата, в която се намираше кабинетът на доктор Лукас, не беше нищо особено, но помещенията имаха топъл и уютен вид. Стените на чакалнята бяха облицовани с тъмна ламперия, върху която бяха закачени снимки на деца и бебета. По масите бяха подредени списания за родители, детският кът беше чист и уютен.

Съобщих името си и седнах, но едва се бях настанила на стола, когато сестрата ме извика. Заведоха ме в кабинета на доктор Лукас, а не в стаята за прегледи. Той стана от стола и бързо заобиколи бюрото си, за да ме посрещне.

— Ева! — Той протегна ръка и аз я поех. — Не беше необходимо да си записваш час.

— Не знаех как иначе да стигна до теб — някак успях да се усмихна аз.

— Заповядай, седни.

Седнах, но той остана прав, облегна се на бюрото и се хвана с две ръце за ръба му. Позата беше властна и аз се почудих защо избра да я използва точно пред мен.

— С какво мога да ти помогна? — попита той.

Беше спокоен и самоуверен, усмихваше се широко и ведро. Приятният му външен вид и любезните маниери със сигурност караха всяка майка да се довери на професионалните му умения и почтеността му.

— Гидиън Крос е бил твой пациент, нали?

Усмивката веднага изчезна от лицето му и той се изправи.

— Нямам право да обсъждам пациентите си.

— Когато в болницата ми каза „нямам право да обсъждам“, не разбрах какво имаш предвид, а трябваше да се сетя — започнах аз, потропвайки нервно с пръсти по страничната облегалка на креслото. — Излъгал си майка му. Защо?

Той се върна от другата страна на бюрото, така че в момента то стоеше между нас.

— Той ли ти каза това?

— Не. Стигнах до този извод в движение. Хипотетично погледнало, какво би те накарало да излъжеш за резултатите от някой преглед?

— Не бих излъгал. А сега е време да си вървиш.

— О, я стига — отвърнах аз, облегнах се назад и кръстосах крака. — Очаквах много повече от теб. Къде остана твърдението, че Гидиън е бездушно чудовище, чиято единствена цел е да прелъсти всички жени на света?

— Направих онова, което счетох за правилно, и те предупредих. — Гледаше ме нахално, по устните му играеше подигравателна усмивка. Вече не изглеждаше толкова привлекателен. — Ако си твърдо решена да си съсипваш живота, не мога да направя нищо.

— Сама ще реша какво да правя. Просто имах нужда да те погледна в лицето. Исках да знам дали съм била права.

— Не, не си. Крос никога не ми е бил пациент.

— Въпрос на формулировка — майка му се е обърнала към теб. И докато продължаваш всеки ден да изгаряш от яд, че жена ти се е влюбила в него, помисли си какво си причинил на едно малко дете, което се е нуждаело от помощ. — Гласът ми ставаше все по-остър с увеличаването на гнева ми. Не можех да мисля за онова, което се е случило на Гидиън, без в мен да се надигне желание за физическо насилие към всеки, допринесъл за болката. Станах от креслото. — Онова, което се е случило между него и жена ти, е било по взаимното съгласие на двама възрастни. Това, което той е преживял като дете, е престъпление и ти си допринесъл то да остане неразкрито.

— Махай се оттук.

— С удоволствие.

Отворих вратата със замах и почти се сблъсках с Гидиън, който се бе облегнал на стената точно пред кабинета. Стисна ме силно за горната част на ръката, но леденият му поглед, изпълнен с гняв и омраза, беше вперен в доктор Лукас.

— Стой далече от нея — каза той с дрезгав глас.

Лукас се усмихна злобно:

— Тя сама дойде при мен.

Усмивката, с която Гидиън му отговори, ме накара да потръпна:

— Съветвам те, ако я видиш, че идва, веднага да хукваш в обратна посока.

— Странно. Точно същият съвет й дадох аз за теб.

Вдигнах ръка и показах среден пръст на добрия чичо доктор.

Гидиън изсумтя, хвана ме за ръката и ме дръпна надолу по коридора.

— Какво ти става, че непрекъснато показваш среден пръст на хората?

— Защо? Това си е класика.

— Не можете да нахлувате тук както ви дойде! — скара ни се жената от рецепцията, когато минавахме покрай нея.

Гидиън я погледна.

— Отменете повикването до охраната. Тръгваме си.

Излязохме от коридора.

— Ангъс ли ме издаде? — измърморих аз, опитвайки се да освободя ръката си.

— Не. Престани да се гърчиш. Всички коли имат джипиес.

— Ти си абсолютно побъркан. Знаеш ли го?

Той натисна бутона на асансьора и ме изгледа ядосано.

— Така ли? А ти? Развихрила си се навсякъде? Майка ми. Корин. Проклетият Лукас. Какво, по дяволите, си мислиш, че правиш, Ева?

— Не е твоя работа — отвърнах и вирнах брадичка. — Скъсахме, не помниш ли?

Той стисна зъби. Стоеше в своя костюм, изглеждаше така цивилизован и изискан, а излъчваше трескавата енергия на истински дивак. Контрастът между това, което виждах, когато погледнех към него, и това, което чувствах, възбуждаше копнежа ми. Обожавах факта, че бях притежавала мъжа под костюма. Всеки вкусен и неукротим сантиметър от него.

Асансьорът дойде и се качихме в кабината. Кипях от трудно потискано вълнение. Беше тръгнал след мен. Тази мисъл ме възбуждаше до крайност. Гидиън вкара ключа в таблото на асансьора и аз изпъшках:

— Има ли нещо в Ню Йорк, което да не притежаваш?

В следващия миг той се нахвърли върху мен, сграбчи с една ръка косата ми, а с другата дупето ми и започна яростно да ме целува. Не губеше време, пусна език между устните ми и го вкара дълбоко в устата ми.

Изстенах, прегърнах го през кръста и се повдигнах на пръсти, за да достигне по-навътре в мен. Зъбите му се забиха в долната ми устна с болезнена сила.

— Мислиш, че само с няколко думи можеш да сложиш край? Между нас няма край, Ева.

Допря гърба ми плътно в кабината. Бях притисната до стената от сто и деветдесет сантиметровото тяло на възбуден до крайна степен мъжкар.

— Липсваше ми — прошепнах аз, хванах го за задника и се притиснах по-плътно до него.

— Ангелче — изпъшка Гидиън.

Целуваше ме — дълбоки, безсрамно отчаяни целувки, които накараха краката ми да се подкосят.

— Какво правиш? — прошепна задъхано той. — Защо обикаляш насам-натам и създаваш неприятности?

— Имам много свободно време — отвърнах, не по-малко задъхана от него, — откакто зарязах тъпото си гадже.

Той изръмжа, гореше от страст, ръката му стискаше косата ми толкова силно, че ми причиняваше болка.

— Не можеш да оправиш всичко с една целувка или пък с чукане, Гидиън. Не и този път.

Беше толкова трудно да го пусна. Беше почти невъзможно след седмиците, в които правото и възможността да го докосвам ми бяха отнети. Имах нужда от него. Той притисна чело до моето.

— Трябва да ми имаш доверие.

Сложих длани на гърдите му и го бутнах назад. Остави ме да го направя, погледът му беше съсредоточен върху лицето ми.

— Не мога да ти имам доверие, когато отказваш да разговаряш с мен.

Протегнах се, извадих ключа от таблото и му го подадох. Кабината започна да се спуска.

— Накара ме да мина през ада. Нарочно. Накара ме да страдам. И не се вижда края на това мъчение. Не знам какво, по дяволите, правиш, шампионе, но тази тъпа игра на доктор Джекил и мистър Хайд никак не ми допада.

Ръката му се плъзна в джоба, движенията му бяха спокойни и отмерени. Държеше се така, когато беше най-опасен.

— Ти си напълно неуправляема.

— Да, когато съм облечена. Свиквай с това.

Вратите на кабината се отвориха и аз излязох. Той постави ръка в основата на гърба ми и по тялото ми премина тръпка. Този невинен жест през пластовете дрехи ме възбуждаше още от самото начало.

— Ако те видя още веднъж да слагаш ръката си така върху Корин, ще ти счупя пръстите.

— Знаеш, че не искам друга — прошепна той. — Не мога. Обсебен съм от желанието да имам теб.

И бентлито и мерцедесът чакаха пред сградата. Докато съм била вътре, небето беше потъмняло, сякаш се въсеше заедно с мъжа до мен. Въздухът тежеше от напрегнато очакване, първи признак на задаваща се лятна буря. Спрях под навеса на входа и погледнах към Гидиън.

— Накарай ги да пътуват заедно. Ние с теб трябва да поговорим.

— Такъв беше и моят план.

Ангъс допря ръка до ръба на фуражката си и седна зад волана. Другият шофьор се приближи до Гидиън и му подаде ключовете от колата.

— Госпожице Трамел — обърна се той към мен вместо поздрав.

— Ева, това е Раул.

— Срещали сме се и преди — отбелязах. — Предаде ли съобщението, което ти бях дала миналия път?

Пръстите на Гидиън потръпнаха на гърба ми.

— Предаде го.

— Благодаря ти, Раул — казах с широка усмивка.

Раул отиде до бентлито и седна на предната седалка, а ние с Гидиън се приближихме към мерцедеса и той ми отвори вратата. Изпитах известно вълнение, когато той седна зад волана и намести седалката, за да направи достатъчно място за дългите си крака. Запали мотора и се вля в трафика, умело и самоуверено управлявайки мощната машина из лудницата на нюйоркските улици.

— Започвам да те желая, когато те наблюдавам как шофираш — казах и забелязах как ръката му стисна волана по-силно.

— Господи! — въздъхна той и ми хвърли един поглед. — За теб превозните средства са фетиш.

— За мен фетиш е Гидиън — прошепнах аз. — Минаха няколко седмици.

— Мразя всяка секунда от тях. Това е истинско мъчение, Ева. Не мога да се съсредоточа. Не мога да спя. Изпускам нервите си и по най-дребния повод. Без теб живея в ад.

Не исках да страда, но щях да излъжа, ако не признаех, че моята собствена мъка ставаше по-поносима, когато знаех, че му липсвам не по-малко, отколкото той на мен. Извърнах се на седалката и го погледнах.

— Защо ни причиняваш това?

— Отвори ми се възможност, от която се възползвах — отговори той през стиснати зъби. — Раздялата ни е цената, която трябваше да платя. Няма да е вечна. Само трябва да проявиш малко търпение.

Поклатих глава.

— Не, Гидиън. Не мога. Не издържам повече.

— Не можеш да ме напуснеш. Няма да ти го позволя.

— Аз вече те напуснах. Не го ли разбираш? Живея собствения си живот и ти не присъстваш в него.

— Присъствам по всички начини, които са възможни в момента.

— Как, като караш Ангъс да ме следи ли? Хайде, стига. Това не е връзка — заявих аз и облегнах буза на седалката. — Поне не такава, каквато аз искам.

— Ева — въздъхна той дълбоко, — мълчанието ми е по-малката от двете злини. Страхувам се, че ще те прогоня, независимо дали ще ти обясня какво става, или не, но обяснението крие повече рискове. Мислиш, че искаш да знаеш всичко, но ако ти го кажа, ще съжаляваш. Довери ми се, когато ти казвам, че има някои страни от мен, които е по-добре да не познаваш.

— Трябва да ми дадеш нещо, на което да се осланям — казах и поставих ръка върху бедрото му, усетих как в отговор мускулът му се стегна и след това потръпна. — В момента нямам нищо. Празна съм.

Той постави ръката си върху моята.

— Ти ми вярваш. Въпреки всички доказателства за противното, ти вярваш на онова, което знаеш за мен. Това е огромна стъпка за теб, Ева. За двама ни. За нас, точка.

— Няма нас.

— Престани да го казваш.

— Искаше сляпото ми доверие и го получи, това е всичко, което мога да ти дам. Ти сподели с мен съвсем малка част от себе си и аз бях съгласна да живея с това, защото имах теб. А сега не.

— Още ме имаш — възрази той.

— Не и по начина, от който имам нужда — неловко свих рамене. — Даваше ми тялото си и аз жадно го приемах, защото това бе единственият начин, по който се разкриваше пред мен. Сега нямам и това. И когато се огледам, виждам, че единственото, което имам, са обещания. Не ми е достатъчно. Когато те няма, оставам само с купчина тайни, които не искаш да разкриеш пред мен.

Той впери поглед напред, изражението му бе непроницаемо. Издърпах ръката си от неговата и се извърнах на другата страна, застанах с гръб към него и се загледах през прозореца в гъмжащите улици.

— Ако те загубя, Ева — започна той дрезгаво, — няма да ми остане нищо. Всичко, което направих, е в името на това, да не те загубя.

— Това не ми е достатъчно — казах и опрях чело в стъклото на колата. — Ако не мога да имам тялото ти, трябва да имам поне достъп до същността ти, а ти никога не ме допусна там.

Пътувахме мълчаливо, пълзяхме едва-едва в натоварения сутрешен трафик. Една голяма капка дъжд се удари в стъклото, после още една.

— След като баща ми почина — започна той тихо, — ми беше много трудно да приема настъпилите промени. Спомням си, че хората го обичаха, приятно им беше да са в компанията му. Нали правеше всички богати?! И след това светът изведнъж се обърна с главата надолу и всички започнаха да го мразят. Майка ми, която до този момент винаги бе толкова щастлива, започна да плаче непрекъснато. С баща ми се караха всеки ден. Това е най-живият ми спомен от онези дни — непрекъснатите крясъци и викове.

Обърнах се към него, вперих поглед в каменния му профил, но не казах нищо, страхувах се да не разваля момента.

— Тя се омъжи повторно веднага след смъртта на баща ми. Преместихме се да живеем извън града. Тя забременя. Никога не знаех кога ще попадна на поредния човек, загубил парите си заради баща ми, а и останалите деца много ме тормозеха заради това. Родителите им също. Учителите. Беше голяма новина. И до ден-днешен хората говорят за баща ми и за това, което е направил. Бях толкова ядосан. На всички наоколо. Непрекъснато изпадах в пристъпи. Чупех предмети. — Той спря на един светофар, дишаше тежко. — Когато Кристофър се роди, положението стана още по-лошо. Щом навърши пет, започна да ме имитира, изпадаше в пристъпи по време на вечеря и блъскаше чиниите от масата на земята. По това време майка ми беше бременна с Айрланд и двамата с Видал решиха, че е време да започна терапия.

Сълзите се затъркаляха по бузите ми, когато си представих какво дете е бил — уплашено, наранено, злощастно убедено, че няма място в новия живот на майка си.

— Те идваха в къщата ни — психотерапевтката и докторантът, когото тя обучаваше. В началото всичко вървеше добре. И двамата бяха мили, привлекателни, търпеливи. Но скоро психотерапевтката започна да прекарва по-голямата част от времето с майка ми, която караше трудна бременност, а освен това имаше две малки момчета, които изобщо не се поддаваха на контрол. Все по-често ме оставяха насаме с докторанта.

Гидиън отби колата и спря. Стискаше волана толкова силно, че кокалчетата на ръцете му бяха побелели, опитваше се да преглътне, но явно му беше трудно. Ритмичното трополене на дъжда по стъклото отслабна, остави ни сами с болезнените истории от живота ни.

— Не е необходимо да разказваш повече — прошепнах аз, разкопчах колана и се протегнах към него.

Докоснах лицето му, пръстите ми бяха мокри от собствените ми сълзи. Ноздрите му потръпнаха от рязко поетия въздух.

— Караше ме да свършвам. Никога не спираше, преди да свърша, за да може да каже, че ми харесва.

Събух обувките си, дръпнах ръката му от волана, за да мога да седна в скута му с лице към него и да го прегърна. Притисна ме до себе си толкова силно, че ме заболя, но не се оплаках. Намирахме се на ужасно оживена улица, от едната ни страна се движеше непрекъснат поток от коли, а от другата се блъскаха пешеходци, но нито един от двама ни не им обръщаше внимание. Той се тресеше силно, сякаш неконтролируемо ридаеше, но не издаваше звук и очите му бяха сухи.

Небето плачеше вместо него. Дъждът плющеше и блъскаше ядно по стъклото, а от асфалта се вдигаше пара.

Обгърнах главата му с ръце и допрях мокрото си лице до неговото.

— Спокойно, миличък. Разбирам те. Знам как злорадстват след това. Познавам срама, объркването и вината, които изпитваш. Не си виновен ти. Не си го искал. Не си се наслаждавал.

— В началото го оставях да ме опипва — прошепна той. — Казваше, че всичко било заради възрастта ми… заради хормоните. Трябвало да мастурбирам, за да съм по-спокоен. За да не изпитвам яд през цялото време. Започна да ме опипва, като ми казваше, че ще ми покаже как да го правя. Че не го правя както трябва…

— Гидиън, недей.

Отдръпнах се назад и го погледнах, представих си как са се развили нещата след това, всичко, което е било казано и направено, за да изглежда така, че Гидиън е бил инициатор на собственото си изнасилване.

— Ти си бил само едно дете в ръцете на възрастен, който много добре е знаел как да те манипулира. Те винаги искат да ни изкарат виновни, за да спасят самите себе си от отговорността за престъпленията, които са извършили, но това не е вярно. — Очите му бяха огромни и тъмни, лицето му — съвсем бледо. Докоснах устни до неговите, вкусвайки сълзите си. — Обичам те. И ти вярвам. И нищо от това, което се е случило, не е било по твоя вина.

Гидиън зарови ръце в косата ми, задържа ме на едно място и обхвана устните ми в отчаяна целувка.

— Не ме изоставяй.

— Да те изоставя ли? Че аз ще се омъжа за теб.

Той пое дълбоко дъх. След това ме придърпа към себе си и плъзна ръце по гърба ми. Нетърпеливото почукване по стъклото ме накара да подскоча стреснато.

Една полицайка, облечена в дъждобран, ни гледаше през предното стъкло и се мръщеше под козирката на фуражката си.

— Имате трийсет секунди да изчезнете оттук или ще обвиня и двама ви в непристойно поведение.

Изчервена и засрамена, аз тромаво се изтърколих обратно на мястото си. Гидиън изчака да закопчая колана и запали двигателя. Докосна с пръсти челото си, за да поздрави полицайката и колата се вля в оживения трафик.

Протегна се, взе ръката ми в своята, допря с устни върха на пръстите ми и ги целуна.

— Обичам те.

Замръзнах на мястото си, сърцето ми биеше като лудо.

Той вплете пръсти в моите и придърпа ръката ми върху бедрото си. Чистачките се движеха по стъклото бавно и ритмично, сякаш се подиграваха на препускащия ми пулс. Преглътнах трудно и прошепнах:

— Повтори го.

Той намали, защото наближавахме светофар. Обърна се към мен и ме погледна. Изглеждаше уморен, сякаш обичайната му кипяща енергия беше изчерпана и той беше достигнал до своя предел. В очите му обаче грееше топлота, а в усмивката му се таеше надежда и любов.

— Обичам те. Все още мисля, че това не са най-правилните думи, но знам, че искаш да ги чуеш.

— Имам нужда да ги чуя — съгласих се тихо.

— Стига да можеш да разбереш разликата. — Светофарът се смени и ние продължихме нататък. — Хората преодоляват любовта. Могат да живеят без нея, да продължат напред. Човек може да изгуби любовта и да я открие отново. Но с мен това не може да се случи. Няма да оцелея без теб, Ева.

Затаих дъх, когато той се обърна към мен и видях изражението му.

— Обсебен съм от теб, ангелче. Пристрастен съм към теб. Ти си всичко, което някога съм искал и от което съм се нуждаел, всичко, за което съм мечтал. Ти си всичко. Живея и дишам чрез теб. За теб.

Поставих и другата си длан върху сплетените ни ръце.

— Там, навън, има толкова много за теб. Ти просто още не знаеш.

— Нямам нужда от нищо друго. Всяка сутрин ставам от леглото и се изправям срещу света, защото знам, че ти съществуваш.

Той зави и спря пред „Кросфайър“ точно зад бентлито. Угаси мотора, разкопча колана си и пое дълбоко дъх.

— Заради теб светът придобива значение, каквото досега не е имал за мен. Сега имам свое място в него, при теб.

Изведнъж ми стана ясно защо беше работил толкова усилено, защо толкова млад бе успял да натрупа такова безумно богатство. През цялото време се е опитвал да намери свое място под слънцето, да престане да е аутсайдер.

Пръстите му се плъзнаха по бузата ми. Този жест ми беше липсвал толкова, че сърцето ми прокърви, когато го усетих.

— Кога ще се върнеш при мен? — попитах тихо.

— Веднага щом мога — отвърна той, наведе се и притисна устни в моите. — Чакай.

19

Когато се върнах на бюрото си, видях, че Кристофър ми е оставил съобщение на гласовата поща. За момент се поколебах дали да продължа да търся истината. Кристофър беше човек, когото не исках да допускам по-дълбоко в живота си.

Но изражението на Гидиън, докато ми разказваше за миналото си, все още ме преследваше. Преследваше ме дрезгавият му глас, изпълнен с болка и срам.

Усещах болката му като своя собствена.

В крайна сметка нямах друг избор. Обадих се на Кристофър и го поканих да излезем на обяд.

— Обяд с красива жена? — Усещах, че се усмихва, докато го казва. — Разбира се.

— Можем да го направим по всяко време, когато си свободен тази седмица.

— Какво ще кажеш за днес? — предложи той. — От време на време ми се прияждат вкуснотиите от онова бистро, в което ме заведе.

— Чудесно. Дванайсет?

Уговорихме се за точния час и затворих телефона. Точно в този момент Уил спря до бюрото ми. Погледна ме тъжно и каза:

— Помощ.

— Сега идвам — отвърнах с усмивка.

Двата часа до обяд сякаш отлетяха. Когато стана дванайсет, слязох долу и заварих Кристофър във фоайето. Късата му кестенява коса беше разрошена и падаше на вълни, сиво-зелените му очи проблясваха. Беше облечен в черни памучни панталони и бяла риза с навити ръкави, изглеждаше самоуверен и много привлекателен. Поздрави ме с обичайната си момчешка усмивка и в същия този момент си дадох сметка, че не мога да го попитам какво е казал на майка си преди толкова много време. Тогава той самият е бил дете. Дете, растящо в семейство с проблеми.

— Много се радвам, че се обади — заяви той. — Но трябва да призная, че изгарям от любопитство да разбера защо. Питах се дали има нещо общо с това, че Гидиън и Корин отново са заедно.

Заболя ме. Ужасно. Трябваше да си поема въздух и след това бавно да издишам, за да се освободя от напрежението. Знаех истината. Не изпитвах никакви съмнения. Но бях достатъчно честна пред себе си, за да си призная, че искам да имам права над Гидиън. Да го обявя за моя собственост, да го притежавам, да мога да заявя пред всички, че е мой.

— Защо го мразиш толкова много? — попитах и излязох пред него през въртящите се врати.

Някъде в далечината се чу гръмотевица, но горещият пороен дъжд беше спрял, оставяйки улиците покрити с мръсна вода.

Когато излязохме на тротоара, Кристофър тръгна редом с мен и постави ръката си в основата на гърба ми. Побиха ме тръпки на отвращение.

— Защо питаш? Искаш да обменим мнение ли?

— Разбира се. Защо не?

До края на обяда вече имах доста добра представа какво подхранва омразата на Кристофър. Единственото, което го интересуваше, беше мъжът, когото виждаше в огледалото. Гидиън беше по-красив, по-богат, по-могъщ, по-самоуверен… изобщо „по“. И очевидно Кристофър се изяждаше от завист. В спомените си той виждаше Гидиън като детето, което винаги е получавало цялото семейно внимание. Само по себе си това можеше и да е истина, като се има предвид колко объркан е бил Гидиън по онова време. По-лошото бе, че съперничеството между двамата братя навлязло и в професионалния им живот, когато „Крос индъстрис“ придобива контролния пакет акции на „Видал рекърдс“. Отбелязах си на ум, че трябва да попитам Гидиън защо го е направил.

Преди да се разделим, спряхме пред вратите на „Кросфайър“. Едно такси мина бързо през голямата локва отпред и вдигна цял фонтан вода, който се изля върху мен. Изругах под носа си, опитах се да се предпазя и почти се сблъсках с Кристофър.

— Бих искал някой път да излезем заедно, Ева. Може би на вечеря?

— Ще ти се обадя — опитах се да се измъкна аз. — Точно сега съквартирантът ми е много болен и трябва да съм около него колкото е възможно повече.

— Имаш номера ми.

Той се усмихна и целуна ръката ми, предполагам смяташе, че този жест е особено очарователен.

— Аз също ще ти се обадя — добави.

Минах през въртящите се врати и се отправих към пропускателните бариери.

Един мъж от охраната, облечен в черен костюм, излезе иззад бюрото и се приближи към мен.

— Госпожице Трамел — обърна се той с усмивка, — бихте ли дошли с мен?

Последвах го към офиса на охраната, където в началото бях получила баджа за достъп до сградата. Беше ми любопитно какво става. Мъжът отвори вратата и видях, че вътре ме чака Гидиън.

Беше се облегнал на бюрото със скръстени ръце, изглеждаше красив, убийствено секси и очевидно развеселен. Вратата зад нас се затвори и той въздъхна, поклащайки глава.

— Останаха ли някакви хора в живота ми, които планираш да тормозиш от мое име? — попита той.

— Отново ли ме следиш?

— Държа те под око, за да те пазя от неприятности.

Вдигнах учудено вежди:

— И откъде знаеш, че съм го тормозела?

Усмивката му стана още по-широка.

— Защото те познавам.

— Е, не го изтормозих. Наистина — подчертах, когато той ме погледна недоверчиво. — Имах намерение да го направя, но се отказах. И защо сме в тази стая?

— Да не си започнала кръстоносен поход срещу враговете ми, ангелче?

Двамата говорехме със заобикалки и не бях сигурна защо го правим. Всъщност изобщо не ме интересуваше, защото през главата ми премина мисъл, която ми се стори далеч по-важна.

— Усещаш ли, че реагира съвсем спокойно на това, че съм излязла на обяд с Кристофър? И аз реагирам по същия начин на факта, че прекарваш времето си с Корин. Само преди месец реакциите и на двама ни щяха да са съвсем различни.

Той беше различен. Усмихна се, имаше нещо неповторимо в топлата усмивка, която се разля по устните му.

— Имаме си доверие, Ева. Чувството е прекрасно, нали?

— Това, че ти имам доверие, не променя факта, че изобщо не разбирам какво се случва между нас. Защо се крием в този офис?

— Правдоподобно опровержение.

Гидиън се изправи и се приближи до мен. Взе лицето ми в ръце, наведе главата ми назад и ме целуна сладко.

— Обичам те.

— Ставаш все по-добър в произнасянето на това изречение.

Прекара пръсти през новата ми прическа.

— Спомняш ли си онази нощ, когато имаше кошмар, а аз закъснях? Тогава се чудеше къде съм бил.

— Все още се чудя.

— Бях в хотела, освобождавах стаята. Моята бърлога за секс, както я наричаш. Стори ми се, че няма да е много подходящо да ти обяснявам това, докато си повръщаше червата след кошмара.

Въздъхнах дълбоко. Изпитах голямо облекчение да разбера къде е бил. И още по-голямо от факта, че онази стая вече не съществуваше. Нежният му поглед се спря върху мен.

— Бях напълно забравил за нея, докато не я спомена по време на сеанса ни при доктор Питърсън. И двамата знаем, че никога повече нямаше да я използвам. Моето момиче предпочита транспортни средства пред легла.

Той се усмихна и излезе от офиса. Вперих поглед в гърба му.

Мъжът от охраната застана на вратата и аз се опитах да избутам обърканите си мисли настрани, за да мога да се върна към тях малко по-късно и да разбера накъде всъщност ме водят.

* * *

На връщане към къщи купих бутилка газиран ябълков сок, вместо шампанско. От време на време виждах бентлито, което ме следваше, готово във всеки един момент да спре, за да се кача. Преди тази гледка ме дразнеше, защото олицетворяваше някаква връзка с Гидиън и това още повече ме объркваше, тъй като двамата се бяхме разделили. Сега колата ме караше да се усмихвам.

Доктор Питърсън беше прав. Въздържанието и по-голямата самостоятелност ми бяха помогнали да виждам нещата по-ясно. По някакъв начин дистанцията между мен и Гидиън беше направила и двама ни по-силни, караше ни да се ценим повече и да не приемаме нищо за даденост. Обичах го повече от всякога и странното беше, че изпитвах тези чувства, докато се прибирах вкъщи при съквартиранта си, с когото възнамерявах да прекарам цялата вечер, без да имам ни най-малка представа къде и с кого ще е Гидиън по същото време. Нямаше никакво значение. Знаех, че съм в мислите и в сърцето му.

Телефонът ми иззвъня и аз го извадих от чантата. Видях, че се обажда майка ми, и вдигнах с веселото:

— Здрасти, мамо!

— Не мога да разбера какво търсят — оплака се тя, звучеше ядосано, готова всеки миг да се разплаче. — Не искат да оставят Ричард на мира. Днес са отишли в офиса му и са взели копия от записа на охранителните камери.

— Детективите ли?

— Да. Направо са безмилостни. Какво искат?

Завих и излязох на улицата, на която живеех.

— Да заловят убиеца. Може би искат само да видят как Нейтън влиза и излиза. Да засекат времето, в което е станало.

— Но това е нелепо!

— Да, и е просто предположение. Не се притеснявай. Няма какво да открият, тъй като Стантън е невинен. Всичко ще бъде наред.

— Толкова добре се държи в цялата тази ситуация, Ева — каза тя нежно. — Толкова е добър към мен.

Въздъхнах, усетих умолителната нотка в гласа й.

— Знам, мамо. Разбирам. И татко го разбира. Ти си там, където трябва да бъдеш. Никой не те съди. Така е добре за всички ни.

Наложи се да я успокоявам чак докато стигнах до входната врата на сградата, през цялото това време се чудех какво ли ще открият детективите, ако проверят записите от охранителните камери на „Кросфайър“. Историята на връзката ми с Гидиън можеше да бъде проследена по записите, в които двамата с него сме във фоайето на „Крос индъстрис“. Точно там ми беше направил първото предложение, в което съвсем безцеремонно беше заявил желанието си да ме притежава. Беше ме притиснал до стената веднага щом се бях съгласила да излизам единствено с него. И пак там се беше отдръпнал, когато се опитах да го докосна в онзи ужасен ден, когато започна да се отчуждава от мен. Детективите можеха да видят всички наши интимни моменти, стига да си направят труда да се върнат достатъчно назад във времето.

— Обади ми се, ако имаш нужда от мен — казах аз и захвърлих чантата си на барплота. — Цяла вечер ще си бъда вкъщи.

Затворих телефона и забелязах някакво чуждо палто, преметнато върху единия от високите столове.

— Скъпи, прибрах се! — извиках на Кари.

Оставих бутилката с ябълковия сок в хладилника и тръгнах към стаята си, за да се изкъпя. Точно бях на прага, когато вратата на Кари се отвори и от стаята му излезе Татяна. Очите ми се разшириха, когато видях, че е облечена в костюм на палава медицинска сестра, с мрежести чорапи и жартиери, които се подаваха.

— Здрасти, скъпа! — поздрави ме тя и ме изгледа самодоволно.

Беше учудващо висока на високите токчета, които бе обула, и ме гледаше от горе надолу. Татяна Черлин беше успешен модел с лице и тяло, които биха предизвикали не една автомобилна катастрофа.

— Погрижи се за него вместо мен.

Премигвайки, изгледах как дългокраката блондинка изчезна към хола. Малко след това чух входната врата да се затваря.

Кари се появи на вратата на стаята си само по боксерки, зачервен и разрошен. Облегна се на рамката и мързеливо и самодоволно се усмихна.

— Здрасти!

— Здрасти и на теб. Май доста добре си прекарал деня.

— Така е, по дяволите.

Усмихнах се.

— Не че искам да те съдя, но останах с впечатлението, че между теб и Татяна всичко е свършило.

— Че то никога не е започвало — отвърна той и прокара ръка през косата си. — Най-неочаквано се появи днес, беше много притеснена и непрекъснато се извиняваше. Била в Прага и едва тази сутрин разбрала какво се е случило. Веднага пристигнала тук, облечена по този начин, сякаш е прочела какво се върти в перверзното ми съзнание.

Аз също се облегнах на вратата.

— Май те познава доста добре.

— Май наистина е така — каза той и сви рамене. — Да видим как ще се развият нещата. Тя знае, че Трей е важна част от живота ми, и се надявам и в бъдеще да остане така. Обаче Трей… Сигурен съм, че никак няма да му стане приятно.

Изпитвах съчувствие и към Кари, и към Трей. И на двамата щеше да им се наложи да направят много компромиси, ако искаха да изградят успешна връзка.

— Какво ще кажеш тази вечер да забравим за важните хора в живота ни и да изгледаме няколко филма? Донесла съм безалкохолно шампанско.

Той вдигна вежди.

— Какво му е хубавото на безалкохолното шампанско?

— Много добре знаеш, че не можеш да пиеш алкохол, докато вземаш лекарства — отвърнах сухо.

— Няма ли да ходиш на крав мага тази вечер?

— Не, ще наваксам утре. Иска ми се тази вечер да се отпусна и да прекарам известно време с теб. Искам да се опъна на дивана и да ям пица с китайски пръчици и китайска храна с пръсти.

— Ти си истински бунтовник, бебчо — засмя се Кари. — И определено си намери компания за вечерта.

* * *

Паркър се тръшна върху постелката и изпъшка, а аз изкрещях, въодушевена от успеха си.

— Да! — извиках и свих ръка в юмрук.

Да успееш да хвърлиш мъж с килограмите на Паркър си беше истински подвиг. Беше ми отнело доста дълго време да се науча да заставам в правилна равновесна позиция, за да мога да използвам тялото си като лост, може би по-дълго от необходимото, защото през последните няколко седмици ми беше трудно да се концентрирам.

В живота ми нямаше равновесие, когато отношенията ми с Гидиън не вървяха добре.

Паркър се разсмя и протегна ръка към мен. Хванах го над китката и му помогнах да се изправи.

— Добре — похвали ме той. — Много добре. Днес работиш на пълни обороти.

— Благодаря. Искаш ли да опитаме пак?

— Почини си десет минути и пийни малко вода — отвърна той. — Трябва да поговоря с Джеръми, преди да си тръгне.

Джеръми беше един от инструкторите, които работеха с Паркър, беше огромен и учениците трябваше буквално да се покатерят по него. В този момент не си представях, че някога ще мога да отблъсна нападател с неговите размери, но бях виждала някои съвсем дребни жени в групата да го правят.

Взех кърпата и бутилката с вода и се отправих към алуминиевите пейки, подредени край стената на залата. Пристъпих несигурно, когато видях един от детективите, които ме бяха посетили в апартамента ми. Детектив Шели Грейвс обаче не беше облечена като за работа. Носеше спортно горнище, подходящ анцуг и маратонки, а тъмната й къдрава коса беше вързана на опашка. Озовах се точно пред нея, тъй като тя тъкмо влизаше в залата, а скамейките се намираха близо до вратата. Опитах се да изглеждам напълно равнодушна, макар че изобщо не се чувствах така.

— Госпожице Трамел — поздрави ме тя. — Не очаквах да ви видя тук. Отдавна ли тренирате с Паркър?

— От около месец. Радвам се да ви видя, детектив Грейвс.

— Не, не се радвате — възрази тя и изкриви устни. — Поне за момента е така. Може би и след като си поговорим, отношението ви няма да се промени.

Намръщих се, чувствах се объркана от думите й. Поне едно нещо беше съвсем ясно:

— Не мога да разговарям с вас, без присъствието на адвоката си.

Тя разтвори широко ръце.

— В момента не съм на работа. Но така или иначе не очаквам от вас да кажете каквото и да било. Аз ще говоря.

Грейвс посочи с ръка скамейките и аз неохотно седнах. Имах много добро основание да се държа предпазливо.

— Какво ще кажете да се преместим малко по-високо? — предложи тя и се изкачи на най-високата скамейка.

Изправих се и я последвах.

След като се настанихме, тя се облегна на коленете си и се загледа в хората, които тренираха под нас.

— Вечер тук е съвсем различно. Аз обикновено идвам на следобедните тренировки. Обещах си, че ще поговоря с вас, ако някога се срещнем, когато не съм на работа. Мислех, че вероятността това да се случи, е почти нулева. И изведнъж, ето ви тук, направо не повярвах на очите си. Сигурно е знак на съдбата.

Никак не повярвах на последното, което каза.

— Не ми приличате на човек, който вярва в знаци на съдбата.

— Права сте, но този случай е изключение.

За момент сви устни, като че ли разсъждаваше усилено върху нещо. След това се обърна към мен и ме погледна.

— Мисля, че вашият приятел е убил Нейтън Баркър.

Замрях, не можех да си поема въздух.

— Никога няма да успея да го докажа — каза тя мрачно. — Той е прекалено умен. И изпипва нещата докрай. Цялото убийство е било замислено много внимателно. В момента, в който Гидиън Крос е решил да убие Нейтън Баркър, е организирал всичко изключително прецизно.

Не можех да преценя дали трябва да остана, или да си тръгна — какви ще бъдат последиците от всяко мое решение. А тя използва нерешителността ми и продължи да говори.

— Според мен всичко е започнало в понеделник, след като съквартирантът ви е бил нападнат. Когато претърсихме хотелската стая, в която бе открит трупът на Баркър, намерихме някои снимки. Повечето бяха ваши, но тези, за които говоря, бяха на съквартиранта ви.

— На Кари?

— Ако трябваше да ги представя пред прокуратурата, за да издействам заповед за ареста му, щях да твърдя, че Нейтън Баркър е нападнал Кари Тейлър, с цел да заплаши Гидиън Крос. Предполагам, че Крос не се е поддал на изнудването от страна на Баркър.

Започнах да усуквам и да мачкам кърпата си. Не можех да понеса мисълта, че Кари е страдал толкова заради мен.

Грейвс ме погледна, погледът й беше остър и изпитателен. Поглед на ченге. Баща ми умееше да гледа по същия начин.

— Мисля, че в този момент Крос е осъзнал, че ви грози смъртна опасност. И знаете ли какво? Бил е абсолютно прав. Виждала съм доказателствата, събрани в хотелската стая на Баркър — снимки, подробни записки за ежедневната ви програма, изрезки от вестници… дори част от боклука ви. Обикновено, когато открием подобно нещо, вече е твърде късно.

— Нейтън ме е наблюдавал? — Само при мисълта за това тялото ми се разтресе от неконтролируеми тръпки.

— Следил ви е. Изнудването за пари от втория ви баща и от Крос е било само една от проявите на цялата му мания. Според мен вие двамата с Крос сте станали твърде близки и Баркър се е чувствал заплашен от връзката ви. Мисля, че се е надявал Крос да се отдръпне, когато разбере за миналото ви.

Вдигнах кърпата към устата си, в случай че ми прилошееше още повече.

— Ето как според мен са протекли нещата — заяви Грейвс и започна да потупва връхчетата на пръстите си един в друг; изглеждаше така, сякаш цялото й внимание е съсредоточено върху трениращите долу хора. — Крос ви отряза и започна да се вижда със старото си гадже. Причините за това са две: първо, Баркър се успокоява и второ, Крос вече няма мотив да извърши престъплението. Защо да убива някого заради жената, която е зарязал? Тук изигра нещата много добре, като не ви каза нищо. Вашата естествена реакция направи лъжата още по-достоверна.

Освен с пръсти започна да почуква и с крак, стройното й тяло излъчваше неуморима енергия.

— Крос не наема човек, който да му свърши работата. Би било глупаво. Не иска да оставя следа, като даде пари на някого, а и един наемен убиец винаги би могъл да се разприказва. Освен това е нещо лично. Вие сте нещо лично. Той иска заплахата да изчезне веднъж завинаги. В последния момент организира събитие в един от хотелите си за своя компания, която произвежда водка. По този начин има желязно алиби. Дори пресата е там, за да направи снимки. Освен това знае много добре къде се намирате вие в този момент и така и вашето алиби е непробиваемо.

Стиснах здраво кърпата между пръстите си. Господи…

Шумът от телата, които падаха върху постелките, инструкциите, които треньорите даваха, победоносните викове на трениращите — всичко това се сля в едно и не чувах нищо друго, освен бръмченето в ушите си. Пред мен се случваха толкова много неща, а съзнанието ми отказваше да ги възприеме. Имах чувството, че се отдръпвам назад и попадам в безкраен тунел, а действителността се отдалечава все повече, докато накрая се превръща в малка черна точка.

Грейвс отвори бутилката си с вода, отпи от нея и избърса устни с опакото на ръката си.

— Трябва да си призная, че идеята за партито доста ме затрудни. Как може човек да разбие подобно алиби? Наложи се три пъти да ходя в хотела, докато най-накрая разбрах, че през онази нощ в кухнята е избухнал пожар. Нищо сериозно, но целият хотел е бил евакуиран за около час. Всички гости са били изкарани на тротоара. Крос непрекъснато е влизал и излизал в хотела, държал се е точно така, както би могло да се очаква от един собственик при подобни обстоятелства. Говорих с половин дузина хора от персонала, които са го видели и са разговаряли с него по това време, но никой не можеше да посочи точен час. Всички бяха на мнение, че е царял хаос. Кой би следил какво прави някой в цялата тази бъркотия?

Усетих, че клатя глава, като че ли въпросът й е насочен към мен. Тя изпъна рамене.

— Измерих времето, необходимо да се измине разстоянието от служебния вход, където Крос е бил забелязан да разговаря с пожарникарите, до хотела на Баркър на няколко пресечки от мястото. Необходими са петнайсет минути в едната посока. Баркър е умрял от един-единствен удар с нож в гърдите. Улучен е право в сърцето. Такъв удар не би отнел повече от минута. Няма рани, по които може да се съди, че се е защитавал, а трупът е бил намерен точно до вратата. Какво предполагам ли? Отворил е вратата на Крос и всичко е свършило за по-малко от секунда. И само си помислете… този хотел е бил собственост на дъщерна фирма на „Крос индъстрис“. А охранителните камери не са работили в момента, защото в хотела от няколко месеца се извършва преустройство.

— Съвпадение — обадих се дрезгаво.

Сърцето ми биеше до пръсване. Някаква далечна част от съзнанието ми регистрира факта, че на няколко метра от мен има десетки хора, чийто живот продължава да тече, без да имат ни най-малка представа, че друго човешко същество в залата преживява събитие с катастрофални размери.

— Да, разбира се. Защо не?

Грейвс сви рамене, но очите й я издадоха. Знаеше. Не можеше да го докаже, но го знаеше.

— Ето как стоят нещата, мога да продължа да се ровя и да си губя времето с този случай, докато на бюрото ме чакат други. Но какъв е смисълът? Крос не е опасен за обществото. Моят партньор би казал, че човек никога не трябва да взема закона в ръцете си, и като цяло съм напълно съгласна с него. Но Нейтън Баркър възнамеряваше да ви убие. Може би не още следващата седмица. Може би не и следващата година. Но някой ден непременно щеше да го направи. — Тя се изправи, изтупа анцуга си, взе си бутилката с вода и кърпата, без да обръща внимание на неконтролируемото ми ридание.

Гидиън… Притиснах кърпата до очите си, завладяна от емоции.

— Изгорих записките си — продължи тя. — Партньорът ми се съгласи, че сме стигнали до задънена улица. На никого не му пука, че Нейтън Баркър вече не диша от въздуха ни. Дори собственият му баща заяви, че за него синът му е умрял преди години.

Вдигнах поглед към нея, премигах, за да прочистя мъглата от сълзи.

— Не знам какво да кажа.

— Вие скъсахте с него в неделята, след като прекъснахме вечерята ви, нали така?

Аз кимнах и тя кимна след мен.

— Тогава той беше в полицейския участък и даваше показания. Излезе от стаята, но аз продължих да го наблюдавам през прозореца на вратата. Подобна болка съм виждала само по лицата на хора, на които съобщавам за смъртта на техен роднина. Честно казано, това е причината да ви разкажа всичко това — за да можете да се върнете при него.

— Благодаря.

Никога преди не съм влагала толкова много чувства в една-единствена дума. Тя поклати глава и понечи да тръгне надолу по стълбите, след това се спря, обърна се и ме изгледа.

— Не съм аз човекът, на когото трябва да благодарите.

* * *

Някак се озовах в апартамента на Гидиън.

Не си спомням как съм си тръгнала от залата на Паркър и как съм казала на Кланси къде да ме закара. Не си спомням как съм се отбила до рецепцията и как съм се качила в асансьора. Когато осъзнах, че съм пред входната врата на Гидиън, трябваше да спра за момент, защото не бях сигурна как съм стигнала от скамейката в залата дотук.

Натиснах звънеца и зачаках. След като никой не ми отвори, седнах на пода и облегнах гръб на вратата.

Гидиън ме завари така. Вратите на асансьора се отвориха, той излезе от него и се закова на място, когато ме видя. Беше облечен за тренировка, косата му все още беше влажна от пот.

Никога не бе изглеждал толкова прекрасно. Стоеше неподвижно, вперил поглед в мен, така че се наложи да му обясня:

— Вече нямам ключ. — Не се опитах да стана, защото не бях сигурна дали краката ми ще издържат.

Той клекна пред мен.

— Ева, какво има?

— Срещнах детектив Грейвс тази вечер — казах и се опитах да преглътна, въпреки бучката в гърлото ми. — Ще приключат случая.

Пое си дълбоко въздух и гръдният му кош се разшири. С този жест вече знаех.

Тъмна сянка помрачи красивите очи на Гидиън. Разбра, че знам всичко. Истината висеше във въздуха между нас, почти осезаема.

„Готов съм да убия заради теб, да се откажа от всичко, което притежавам, заради теб… но никога не бих се отказал от теб.“

Гидиън падна на колене на студения твърд мрамор. Наведе глава. Чакаше.

Размърдах се и застанах в същата поза пред него. Повдигнах брадичката му. Докоснах лицето му с пръсти и устни. Благодарих му шепнешком, допряла устни до кожата му.

„Благодаря… благодаря… благодаря.“

Той обви ръце около мен и ме притисна плътно до себе си. Допря лице до врата ми.

— А от тук нататък накъде?

Прегърнах го.

— Накъдето ни заведе животът. Заедно.

ОПИЯНЕНА ОТ ТЕБ

(книга 3 от "Кросфайър")

Благодарности

Благодаря на редакторката Хилъри Соурей за цялата усилена работа по „Опиянена от теб“ и по първите две книги от поредицата „Кросфайър“. Без нея в романите щеше да има някои неясноти, много латински думи, кратки забежки към историческия жаргон и други препятствия, които да отвличат читателите от красивата любов на Гидиън към Ева. Много ти благодаря, Хилъри!

Огромна признателност за моя агент Кимбърли Уейлън и редакторката ми Синди Хуон, които помогнаха да пресъздам магията на Гидиън и Ева, докато пишех тази история. Когато имах нужда от помощ, те винаги бяха до мен. Благодаря ви, Ким и Синди!

Благодаря и на моя пиар Грег Съливан за това, че ме стимулираше да съм организирана, и за огромната му помощ в планирането на програмата ми.

Дължа благодарност и на моя агент в „Си Ей Ей“ — Джон Касир, за целия положен труд и търпението да отговаря на моите въпроси.

Благодарна съм на всички международни издатели, които приемат с невероятен ентусиазъм поредицата „Кросфайър“ и й оказват огромна подкрепа.

Благодаря и на моите читатели! Никога не бих могла да изкажа колко съм признателна за вашето търпение и подкрепа. Благодарна съм, че споделям пътешествието на Гидиън и Ева с вас.

1

Нюйоркските таксиметрови шофьори са уникална порода. Безстрашни до безумие, те натискат педала и се провират през задръстените улици с някакво абсолютно необяснимо спокойствие. Вече се бях научила да се концентрирам върху телефона си, за да не обръщам внимание на колите, с които се разминавахме на сантиметри. Всеки път, когато допуснех грешката да погледна навън, осъзнавах, че с все сила притискам крака си в пода и инстинктивно се опитвам да задействам спирачката.

Но в този момент не се нуждаех от изкуствено отвличане на вниманието. Цялата лепнех от пот след интензивната тренировка по крав мага, а умът ми бе изцяло зает с мисълта за това, което бе направил мъжът, когото обичам.

Гидиън Крос. Дори само името му беше достатъчно, за да изпрати гореща вълна на копнеж през скованото ми и напрегнато тяло. От момента, в който за първи път го видях — от мига, в който погледнах през абсурдно привлекателната му външност и съзрях тъмния и опасен мъж зад нея — усетих силата на онова привличане, което идва, когато си открил изгубената си половина. Нуждаех се от него така, както се нуждаех от ударите на сърцето си, а той се бе изложил на огромна опасност, беше рискувал всичко. Заради мен.

Острият звук на клаксона ме върна към действителността.

През стъклото видях блестящата усмивка на съквартиранта си, който ме гледаше от реклама върху автобус. Устните на Кари Тейлър бяха извити в съблазнителна усмивка, а високото му стройно тяло задръстваше кръстовището. Шофьорът на таксито натисна клаксона няколко пъти, като че ли така щеше да разчисти пътя.

Напразно. Нито Кари, нито аз се придвижихме. Той продължаваше да стои полегнал на една страна, гол до кръста и бос, а джинсите му бяха разкопчани така, че се виждаха и ластикът на бельото му, и ясно очертаните коремни мускули. Тъмнокестенявата му коса беше секси разрошена. А зелените като изумруд очи блестяха палаво.

Изведнъж осъзнах, че ще ми се наложи да пазя ужасна тайна от най-добрия си приятел.

Кари беше връзката ми с реалността, гласът на разума, рамото, на което винаги можех да се облегна — беше ми брат по всички начини, които имаха значение. Мразех мисълта, че трябва да крия от него това, което Гидиън е направил за мен.

Отчаяно исках да говоря за случилото се, да го споделя и да получа помощ в усилията си да го проумея, но знаех, че не мога да се доверя на никого. Дори психоаналитикът ни може да се окаже длъжен да наруши професионалната тайна поради някакви етични или юридически причини.

Отнякъде се появи едър полицай в светлоотразителна жилетка и прикани автобуса да влезе обратно в лентата си с нетърпящ възражение жест на ръката в бяла ръкавица и настойчиво подвикване. След това ни направи знак да прекосим кръстовището само миг преди светофарът да се смени. Облегнах се назад, обвих ръце около себе си и започнах да се полюшвам.

Пътуването от мезонета на Гидиън на Пето авеню до апартамента ми в Горен Уест Сайд е кратко, но този път ми се стори като цяла вечност. Информацията, която детектив Шели Грейвс от полицейското управление на Ню Йорк бе споделила с мен само преди няколко часа, напълно промени живота ми.

И ме принуди да изоставя човека, с когото трябваше да съм в този момент.

Бях оставила Гидиън сам, защото не можех да се доверя на мотивите на Грейвс. Не можех да поема риска да е споделила съмненията си, само за да разбере дали ще отида при него веднага и по този начин ще докажа, че раздялата ни не е нищо друго, освен добре измислена лъжа.

Господи! Бушуващите ми емоции отекваха в бесния ритъм на сърцето ми. В този момент Гидиън се нуждаеше от мен точно толкова, колкото и аз се нуждаех от него, може би дори повече. А аз си тръгнах.

Опустошението в очите му, когато вратите на частния асансьор се затвориха между нас, ме разкъсваше отвътре.

Гидиън.

Таксито зави и спря пред сградата, в която живеех. Портиерът отвори вратата на колата, преди да успея да кажа на шофьора да обърне и да ме върне там, откъдето бях тръгнала. Топлият и влажен августовски въздух нахлу и прогони прохладата на климатика.

— Добър вечер, госпожице Трамел — поздрави портиерът, допря леко два пръста до козирката на фуражката си и търпеливо ме изчака да прибера дебитната си карта.

Приключих с плащането и се опрях на ръката му, докато слизах през задната врата на таксито. Усещах дискретния му поглед към следите от сълзи по лицето ми. Усмихнах се така, сякаш нямах абсолютно никакви проблеми, влязох бързо във фоайето и се отправих директна към асансьорите, като по пътя махнах за поздрав на персонала от рецепцията.

— Ева!

Обърнах се и видях стройна брюнетка в елегантен костюм с пола да става от дивана във фоайето. Тъмната й коса падаше на едри вълни по раменете, по плътните й блестящо розови устни грееше усмивка. Намръщих се. Не я познавах.

— Какво обичате? — попитах, внезапно обзета от тревога.

Долових някакъв хищен блясък в тъмните й очи и това ме накара да застана нащрек. Въпреки че се чувствах ужасно и вероятно изглеждах по същия начин, изпънах рамене и я погледнах право в лицето.

— Диана Джонсън — представи се тя и ми подаде ръка с добре поддържан маникюр. — Репортер на свободна практика.

— Здравейте — поздравих и вдигнах учудено вежди.

— Не ме гледайте така подозрително — засмя се тя. — Бих искала просто да поговорим за няколко минути. В момента работя върху един материал и имам нужда от помощта ви.

— Не ме разбирайте погрешно, но не виждам за какво бих могла да говоря с един репортер.

— Дори за Гидиън Крос ли?

Настръхнах.

— Особено за него.

Като един от двайсет и петте най-богати мъже в света и собственик на главозамайващ брой недвижими имоти в Ню Йорк, Гидиън винаги е представлявал интерес за репортерите. Но фактът, че ме е изоставил и се е събрал отново с бившата си годеница, също се бе превърнал в новина. Диана скръсти ръце и жестът подчерта бюста й — нещо, което нямаше как да не забележа, тъй като се взрях по-внимателно в нея.

— О, хайде стига — опита се да ме убеди тя. — Няма да споменавам името ти, Ева. Няма да използвам нищо, което да издаде, че източникът си ти. Това е шансът ти да му отмъстиш.

Усетих как в стомаха ми започна да се образува буца. Тя беше точно типът на Гидиън — висока, слаба, с тъмна коса и матова кожа. Толкова различна от мен.

— Сигурна ли си, че искаш да се захванеш с това? — отвърнах тихо. Интуитивно вече бях сигурна, че в някакъв момент от миналото тази жена беше чукала мъжа, когото обичам. — Аз не бих искала да заставам на пътя му.

— Страхуваш ли се от него? — попита тя рязко. — Мен не ме е страх. Парите не му дават право да прави каквото си иска.

Поех въздух дълбоко и бавно и си спомних, че доктор Теранс Лукас, който също беше в конфликт с Гидиън, ми бе казал почти същите думи. И въпреки това дори сега, когато вече знаех на какво е способен мъжът до мен, колко далеч би отишъл, за да ме защити, все още можех да отговоря честно и без всякакво съмнение:

— Не, не се страхувам. Но вече се научих да подбирам битките, с които се захващам. Най-доброто отмъщение е да продължа живота си.

Тя вирна брадичка.

— Не всички имаме късмета някоя рок звезда да ни чака зад кулисите.

— Както и да е.

Въздъхнах мислено, когато я чух да споменава бившето ми гадже Брет Клайн — фронтмен на изгряваща група и един от най-горещите мъже, които някога съм срещала. И той като Гидиън буквално излъчваше сексапил. Но за разлика от Гидиън, той не беше любовта на живота ми. Бях решила никога повече да не нагазвам в онези води.

— Виж какво — започна Диана и извади от джоба на полата си визитна картичка, — много скоро ще стигнеш до заключението, че Гидиън Крос само те е използвал, за да накара Корин Жиро да ревнува и да се върне при него. Обади ми се, когато ти просветне. Ще чакам.

Взех визитката.

— Какво те кара да мислиш, че знам нещо важно, което да споделя?

Пълните й устни се свиха в тънка линия.

— Това, че какъвто и да е бил мотивът на Крос да се захване с теб, ти успя да го докоснеш. Леденият мъж започна мъничко да се топи заради теб.

— Може и така да е, но вече всичко свърши.

— Това не означава, че не знаеш нищо интересно, Ева. Бих могла да ти помогна да решиш какво си заслужава да споделиш с медиите.

— Каква е целта ти?

По дяволите, нямаше да стоя безучастна, докато някой се опитва да вземе Гидиън на прицел. Щом е решила да се захваща с него, щях да направя всичко възможно да й попреча.

— Този мъж има тъмна страна.

— Всички имаме тъмна страна.

Доколко познаваше Гидиън? Какво бе разкрил той пред нея по време на техните… отношения? Ако изобщо е имало такива?

Не бях сигурна дали някога ще дойде момент, когато мисълта, че Гидиън е имал интимни отношения с друга жена, няма да ме кара да изпитвам животинска ревност.

— Защо не отидем някъде да поговорим? — опита се да ме убеди тя.

Хвърлих поглед към служителя на рецепцията, който любезно се преструваше, че не ни забелязва. В момента бях твърде лабилна емоционално, за да се занимавам с Диана, а разговорът с детектив Грейвс не ми даваше мира.

— Може би някой друг път — отвърнах, като нарочно си оставих вратичка. Възнамерявах да държа репортерката под око.

Чад, мъжът, който беше дежурен на рецепцията тази вечер, усети тревогата ми и приближи към нас.

— Госпожица Джонсън точно си тръгваше — обърнах се към него аз и си наложих да се отпусна.

Детектив Грейвс не бе успяла да уличи Гидиън в нищо, една репортерка на свободна практика нямаше да се справи по-добре от нея. За съжаление, много добре знаех колко често и как безпроблемно изтича информация от полицията. Баща ми, Виктор Рейъс, беше ченге и от него бях чувала много подобни истории. Запътих се към асансьорите.

— Лека вечер, Диана.

— Пак ще се видим — извика тя зад гърба ми.

Влязох в асансьора и натиснах копчето. Вратите се плъзнаха и се затвориха, а аз се отпуснах на перилото. Трябваше да предупредя Гидиън, но не знаех как да се свържа с него, без да бъда проследена. Болката в гърдите ми стана още по-силна. Отношенията ни бяха толкова объркани. Дори не можехме да си говорим.

Слязох на моя етаж и отключих вратата на апартамента, прекосих просторния хол и хвърлих чантата си на един от високите столове в кухнята. Гледката към Манхатън, която се виждаше през високите от пода до тавана прозорци на хола, не предизвика никакви чувства в мен. Бях толкова разтревожена, че изобщо не ме интересуваше къде се намирам. Единственото, което имаше значение в този момент, беше, че не съм с Гидиън.

Докато минавах през коридора, за да стигна до стаята си, чух, че от стаята на Кари се носи приглушена музика. Дали имаше някой при него? И ако е така, кой беше? Най-добрият ми приятел бе решил да опита да поддържа две връзки едновременно — едната с жена, която го приемаше такъв, какъвто е, а другата с мъж, който не можеше да понесе мисълта, че Кари е обвързан с още някого.

Хвърлих дрехите си на пода в банята и се отправих към душа. Докато се сапунисвах, не можех да откъсна мислите си от онези моменти, когато двамата с Гидиън бяхме стояли заедно под душа. При всички тези случаи страстта ни един към друг бе разпалвала изключително еротични преживявания. Толкова много ми липсваше. Имах нужда да усетя докосването, желанието, любовта му. Копнежът ми по всичко това беше непрекъснат глад, който ме гризеше и напрягаше. Нямах представа как ще успея да заспя, когато не знаех кога отново ще имам възможността да поговоря с Гидиън. Трябваше да си кажем толкова много неща.

Увих хавлията около себе си и излязох от банята…

Гидиън стоеше до вратата на стаята ми. При вида му реакцията на тялото ми бе със силата на физически удар. Дъхът ми замря, сърцето ми започна бясно да бие, цялото ми същество бе обзето от непреодолим стремеж към него. Имах чувството, че от последната ни среща са изминали години, а не само час.

Бях му дала ключ от апартамента, но той бе собственик на цялата сграда. Това му осигуряваше предимството да се добере до мен, без никой да го проследи… също както бе успял да се добере до Нейтън.

— За теб е опасно да си тук — посочих аз.

Това не ми пречеше да трептя от радост, че го виждам. Не можех да откъсна жаден поглед от стройното му широкоплещесто тяло.

Беше облякъл черен анцуг и любимия си суитшърт от университета „Колумбия“ и тези дрехи го караха да изглежда като 28-годишния млад мъж, който беше, а не като милионера магнат, когото светът познаваше. Беше нахлупил ниско над челото си бейзболна шапка, но козирката й не можеше да скрие блестящите му сини очи. В момента тези очи бяха вперени в мен, а чувствените му устни образуваха тънка сурова линия.

— Не можех да не дойда.

Гидиън Крос беше невероятно привлекателен мъж — толкова красив, че хората се спираха и го зяпаха, когато минава. В началото мислех за него като за секс божество и честите му и страстни прояви на мъжественост постоянно доказваха, че съм права, но вече знаех, че е и ранимо човешко същество. И той като мен беше страдал.

Шансът връзката ни да успее беше твърде малък.

Гърдите ми се надигнаха, жадно поглъщайки въздух, тялото ми реагираше на близостта до неговото. Макар да стоеше на няколко метра от мен, не можех да не усещам неудържимото привличане, магнетичното притегляне към другата половина на душата ми. Усещането се беше появило още при първата ни среща, когато и двамата бяхме поразени от неумолимата енергия помежду ни. В началото погрешно бяхме сметнали свирепия взаимен плен за похот, после осъзнахме, че не можем да дишаме един без друг.

Опитах се да възпра порива да изтичам в прегръдките му, където толкова отчаяно копнеех да се озова в момента. Но той беше абсолютно неподвижен, напълно овладял емоциите си. Стоях и с цялото си същество очаквах знак.

Господи, толкова го обичах.

Ръцете му, отпуснати до тялото, се свиха в юмруци.

— Имам нужда от теб.

Усетих как всичко вътре в мен се свива от суровата емоция в тона, дрезгавият му глас беше топъл и плътен.

— Не е необходимо да го казваш с такъв щастлив тон — прошепнах, опитвайки да го подразня, за да разведря настроението, преди да съм се предала напълно.

Обичах го, когато беше див, обичах го, когато беше нежен. Готова бях да го приема по всякакъв възможен начин, но беше минало толкова време… Кожата ми вече потръпваше и се стягаше в очакване, копнеех да усетя ненаситното боготворене на докосването му. Страхувах се от това, което можеше да се случи, ако се нахвърли върху мен с цялата си страст сега, когато толкова копнеех за тялото му. Можехме да се унищожим.

— Убива ме — каза той мрачно — да съм далеч от теб. Да ми липсваш. Имам чувството, че здравият ми разум зависи от теб, Ева. Как очакваш това да ме прави щастлив?

Навлажних сухите си устни с език и той простена така, че ме полазиха тръпки.

— Е… мен поне ме прави щастлива.

Напрежението видимо го напусна. Бил е толкова притеснен как ще реагирам на това, което бе направил за мен. Честно казано, аз също се притеснявах. Дали благодарността, която изпитвах, не показваше, че съм по-извратена, отколкото си признавах?

После си спомних ръцете на доведения ми брат по кожата си… тежестта на тялото, което ме притискаше в леглото… режещата болка между краката, когато ме насилваше отново и отново…

Потръпнах с подновена ярост. Ако радостта от смъртта на този изверг ме прави извратена, така да е.

Гидиън пое дълбоко дъх. Вдигна ръка и притисна областта над сърцето си, сякаш изпитваше болка.

— Обичам те — казах аз и очите ми се напълниха със сълзи. — Толкова много те обичам.

— Ангелче.

Озова се до мен с бързи крачки, пусна ключовете на пода и зарови ръце в мократа ми коса. Трепереше и аз се разплаках, разтърсена от прозрението колко много се нуждае от мен.

Гидиън наведе главата ми така, че да му е удобно, и ме целуна пламенно и властно, езикът му се плъзгаше бавно и дълбоко, попивайки вкуса ми. Страстта и желанието му се сблъскаха със сетивата ми в мощна експлозия, изстенах и ръцете ми трескаво сграбчиха суитшърта му. Стонът, който се изтръгна от гърдите му, отекна в мен, зърната ми настръхнаха, а по кожата ми преминаха тръпки.

Отпуснах се върху него, избутах шапката му, за да заровя ръце в черната коприна на косата му. Отдадох се изцяло на целувката, поразена от неустоимата й чувственост. От устните ми се откъсна ридание.

— Недей — прошепна той и се отдръпна, за да погали брадичката ми. Погледна ме в очите. — Сърцето ми се къса, когато плачеш.

— Не мога да го понеса. — Потреперих.

В красивите му очи се четеше същата тревога, която изпитвах и аз. Той кимна мрачно.

— Това, което направих…

— Нямам предвид това. Говоря за чувствата ми към теб.

Той потърка върха на носа си в косата ми и нежно плъзна длани по голите ми рамене — длани, които бяха изцапани с кръв, но тази мисъл само ме накара да обичам допира им още повече.

— Благодаря ти — прошепнах аз.

Той затвори очи.

— Господи, когато си тръгна тази вечер… Не знаех дали ще се върнеш отново… дали не съм те загубил…

— И аз имам нужда от теб, Гидиън.

— Няма да се извинявам. Бих го направил отново — заяви той и ме притисна още по-силно. — Алтернативата беше ограничителна заповед, засилена охрана, непрекъснато наблюдение… до края на живота ти. Смъртта на Нейтън беше единствената гаранция за твоята безопасност.

— Ти ме отблъсна. Изолира ме. Ти и аз…

— Винаги ще бъдем заедно. — Той притисна разтворените ми устни с върха на пръстите си. — Всичко свърши, Ева. Не спори за нещо, което не може да бъде променено.

Избутах ръката му.

— Наистина ли свърши? Можем ли да бъдем заедно, или ще продължаваме да крием връзката си от полицията? Изобщо има ли връзка между нас?

Гидиън ме погледна право в очите, не се опита да скрие нищо от мен, остави ме да видя болката и страха му.

— Дойдох тук, за да ти задам точно този въпрос.

— Ако зависи от мен, никога няма да ти позволя да си отидеш — отговорих, без да се поколебая. — Никога.

Ръцете на Гидиън се плъзнаха по врата към раменете ми, оставяйки след себе си гореща диря.

— Имам нужда да вярвам, че е истина — промълви той нежно. — Боях се, че ще избягаш, че ще се уплашиш. От мен.

— Гидиън, не…

— Никога няма да те нараня.

Хванах ластика на анцуга му и започнах да го дърпам, макар че не можех да го помръдна.

— Знам това.

Нямах никакво съмнение, че никога не би ме наранил физически, винаги беше така грижовен, толкова внимателен. Но в емоционално отношение методично бе използвал любовта ми срещу мен самата. Опитвах се да примиря в едно абсолютното доверие, че Гидиън винаги е наясно с онова, от което имам нужда, и болката от разбитото сърце, което все още не беше заздравяло.

— Наистина ли? — Той се вгледа внимателно в лицето ми и както винаги се опита да долови онова, което премълчавах. — Ако си отидеш от мен, това ще ме убие, но не бих те задържал, ако знам, че така ще те нараня.

— Не искам да ходя никъде.

Гидиън въздъхна шумно.

— Адвокатите ми ще разговарят с полицията утре, за да разберат накъде вървят нещата.

Извих глава назад и нежно допрях устни до неговите. В момента заговорничехме как да прикрием престъпление и щях да излъжа, ако кажа, че това не ме притеснява, в края на краищата бях дъщеря на полицай, но алтернативата беше толкова ужасна, че дори не ми се мислеше за нея.

— Трябва да съм сигурен, че можеш да живееш с мисълта за това, което съм извършил — каза той нежно и започна да навива косата ми около пръста си.

— Мисля, че мога. А ти?

Устните му отново се притиснаха до моите.

— Мога да преживея всичко, ако ти си до мен.

Плъзнах ръце под суитшърта му и потърсих топлината на златистата му кожа. Усетих твърдите, добре оформени мускули под дланите си, мъжественото му тяло беше изкусително произведение на изкуството. Плъзнах език по устата му и захапах леко плътната извивка на долната устна? Гидиън изстена. Звукът на удоволствието му се плъзна по тялото ми като милувка.

— Докосни ме — заповяда той, но в тона му се долавяше молба.

— Докосвам те.

Протегна се зад гърба си, хвана ме за китката и дръпна ръката ми. Без всякакъв срам постави дланта ми между краката си и започна да се търка в нея. Пръстите ми обвиха големия му плътен член, а пулсът ми се ускори, когато осъзнах, че не носи никакво бельо под анцуга.

— Господи — прошепнах аз, — толкова много ме възбуждаш.

Сините му очи бяха вперени в лицето ми, бузите му бяха зачервени, а изваяните му устни — полуотворени. Никога не се бе опитвал да прикрие въздействието, което имах върху него, никога не се бе преструвал, че може да контролира реакциите си към мен по-добре, отколкото аз контролирах своите към него. Това правеше властното му поведение в леглото още по-възбуждащо, защото знаех, че и той също като мен е безпомощен пред привличането, което изпитваме.

Усетих стягане в гърдите си. Все още не можех да повярвам, че е мой, че имам правото да го виждам такъв — открит, ненаситен и дяволски секси…

Гидиън дръпна хавлията ми. Пое шумно въздух, когато тя се свлече на пода и аз застанах пред него напълно гола.

— О, Ева!

Гласът му пулсираше от емоции, които извикаха сълзи в очите ми. С рязко движение свали суитшърта си и го хвърли настрани. След това се протегна към мен, пристъпи бавно, удължавайки очакването на мига, когато голите ни тела ще се докоснат. Хвана ме за бедрата, пръстите му неспокойно потрепваха, дишането му беше шумно и ускорено. Зърната на гърдите ми се допряха до него и усещането се разнесе по цялото ми тяло. За миг останах без дъх. Гидиън изръмжа, притисна ме силно до себе си, краката ми се отлепиха от пода и той ме понесе към леглото.

2

Приземих се по дупе и бедрата ми удариха матрака, отпуснах се по гръб и Гидиън се надвеси над мен. Пъхна ръка под гърба ми, повдигна ме и ме постави по средата на леглото, преди да легне върху мен. Още не бях успяла да се осъзная, когато усетих топлите му и меки устни върху гърдите си, засмукването беше бързо, ненаситно. Обхвана с длан тежката плът и започна собственически да я масажира.

— Господи, колко ми липсваше — простена той.

Усещах топлината му върху студената си кожа, след дългите нощи, прекарани без него, беше толкова приятно да чувствам тежестта на тялото му върху своето.

Обгърнах с крака прасците му, плъзнах ръце под анцуга и стиснах стегнатия му задник. Придърпах го към себе си, надигнах бедра и се опитах да усетя члена му през памучната материя, която ни разделяше. Исках да го почувствам вътре в себе си, за да съм сигурна, че отново ми принадлежи.

— Кажи го — помолих. Имах нужда да чуя думите, които той отричаше като неподходящи.

Гидиън се надигна, погледна ме и нежно отстрани кичура, паднал върху челото ми. После преглътна. Надигнах се и целунах красиво оформените му устни.

— Аз ще го кажа първа — обичам те.

Той затвори очи и целият потръпна. Обви ръце около мен и ме притисна така силно, че спря дъха ми.

— Обичам те — прошепна. — Прекалено много.

Пламенните му думи отекнаха в мен. Скрих лице в рамото му и се разплаках.

— Ангелче — каза той и стисна косата ми в юмрук.

Вдигнах глава и поех устата му, целувката ни имаше соления вкус на сълзите ми. Устните ми трескаво се движеха върху неговите, сякаш ще си тръгне всеки момент и няма да имам възможност да му се наситя.

— Ева, позволи ми… — започна той, взе лицето ми в ръце и вкара езика си дълбоко в устата ми. — Позволи ми да те обичам.

— Моля те, направи го — прошепнах и сплетох пръсти около врата му, за да не позволя да помръдне.

Огромният му възбуден член лежеше върху устните на вулвата ми и леко притискаше пулсиращия ми клитор.

— Не спирай.

— Няма. Не мога.

Обхвана дупето ми с две ръце и ме повдигна с умело движение на бедрата си. Дъхът ми замря от огромното удоволствие, което се разля по тялото ми, напрегнатите и твърди зърна на гърдите ми се допряха до неговите. Възбудата от допира до острите косъмчета беше почти непоносима. Вагината ми се сви в очакване да усети дълбокото проникване на възбудения му пенис.

Ноктите ми оставиха следи по кожата му — от раменете надолу до бедрата му. Гърбът му се изви под грубата ласка, от устните му се изтръгна ниско ръмжене, а той отметна глава, изцяло отдаден на страстта.

— Пак! — заповяда дрезгаво със зачервено лице и леко разтворени устни.

Надигнах се и забих зъби в гръдния му мускул, точно над сърцето. Гидиън изсъска и целият се разтресе.

Не можех да обуздая огромната вълна от чувства, които се надигнаха в мен — трябваше да дам воля на любовта и копнежа, на гнева и страха. И на болката. Господи, болката. Все още я усещах. Исках да се нахвърля върху него. Да го накажа и едновременно с това да му доставя удоволствие. Да го накарам да изпита поне малка част от това, което преживях, когато ме отблъсна.

Прокарах език върху едва забележимите белези, които зъбите ми бяха оставили върху кожата, той раздвижи бедра и членът му се плъзна до отворените ми срамни устни.

— Сега е мой ред — прошепна той заплашително.

Подпря се на една ръка така, че добре оформеният му бицепс изпъкна, и стисна гърдата ми с другата. Наведе глава и обхвана с уста стегнатото зърно.

Устните му горяха, имах чувството, че езикът му е направен от грубо кадифе, което се трие в чувствителната ми кожа. Когато зъбите му потънаха във възбуденото зърно, извиках, а тялото ми рязко се изви от непоносимата жажда, която прониза същността ми.

Стиснах здраво косата му, възбудата беше толкова силна, че не можех да съм нежна. Краката ми се обвиха около него и го притиснаха силно — отчаяна реакция на необходимостта да си го върна. Да го притежавам. Да го направя отново свой.

— Гидиън — простенах.

Слепоочията ми бяха мокри от сълзите, гърлото ми беше стегнато и болеше.

— Тук съм, ангелче — прошепна той, докато си прокарваше път към другата гърда с целувки.

Палавите му пръсти нежно подръпваха влажното зърно, което устните му току-що бяха изоставили, той започна нежно да го притиска, докато не издържах и се надигнах към ръката му.

— Не се опитвай да се бориш с мен. Остави ме да те обичам.

В този момент осъзнах, че дърпам косата му, опитвах се да го отблъсна от себе си и едновременно с това се стремях да съм колкото е възможно по-близо до него. Гидиън ме беше хванал като в клетка, прелъстяваше ме с прекрасното си мъжествено тяло и с интимното знание за всеки детайл от моето собствено. А аз се предавах. Гърдите ми тежаха, вагината ми бе влажна и набъбнала в очакване. Ръцете ми се движеха неспокойно, а краката ми бяха обхванали ханша му.

Въпреки това той се отдръпваше все по-далече от мен, устните му, долепени до стомаха ми, шептяха изкусителни думи.

— Толкова много ми липсваше… имам нужда от теб… трябва да те имам…

Усетих нещо топло и мокро върху кожата си, погледнах надолу и видях, че и той плаче, прекрасното му лице бе раздрано от същия прилив на емоции, с който се борех и аз.

Докоснах бузата му с треперещи пръсти, опитах да избърша сълзите му, но те се появяваха отново в мига, в който ги изтрия. Притисна лицето си в дланта ми и простена с тъга, която не бях в състояние да понеса. Можех да се справя със собствената си болка по-лесно, отколкото с неговата.

— Обичам те — напомних му аз.

— Ева.

Надигна се и застана на колене, плътният му възбуден член се огъна под собствената си тежест.

Усетих как цялата се напрегнах, желаех го толкова ненаситно. Едрото му тяло бе изваяно от твърди като скала прецизно оформени мускули, загорялата му кожа блестеше от пот. Всичко в него беше толкова властно и елегантно, всичко, освен пениса му, който бе откровено първичен с широкия си корен и множеството изпъкнали вени под кожата. Скротумът му също беше огромен и тежък. Гидиън приличаше на статуя, не по-малко красива от Давид на Микеланджело, но с много по-еротично излъчване.

Гидиън Крос наистина беше създаден, за да чука жените до пълно побъркване.

— Мой — казах дрезгаво, изправих се и грубо притиснах тяло в неговото. — Само мой.

— Ангелче.

Целуна ме грубо и страстно. Повдигна ме леко и ни обърна така, че да опре гръб в таблата на леглото и да ме сложи отгоре си. Телата ни се плъзнаха едно върху друго, хлъзгави от потта.

Ръцете му ме опипваха навсякъде, мускулите му извиваха тялото му нагоре, също както аз се бях извивала преди малко. Взех лицето му в ръце и пуснах език в устата му, опитвах се да задоволя жаждата си да го притежавам.

Той протегна ръка между краката ми и пръстите му нежно се плъзнаха по вулвата ми. Започна да гали клитора и да описва кръгообразни движения около пулсиращия ми отвор. Притиснах устни в неговите и започнах да стена и да движа бедрата си. Докосваше ме бавно и спокойно, постепенно усилваше възбудата ми, а целувката му ставаше все по-дълбока, докато накрая буквално ме чукаше в устата с език.

Не можех да дишам от удоволствие, цялото ми тяло се разтрепери, когато усетих как дългият му среден пръст прониква в мен. Дланта му се търкаше в клитора, а върхът на пръста му опипваше чувствителните точки вътре. Другата му ръка стисна бедрото ми и така ме задържа на едно място и ограничи движенията ми.

Изглеждаше така, сякаш Гидиън напълно контролира ситуацията, съблазняването му беше прецизно до съвършенство, но забелязах, че трепери по-силно от мен, а гърдите му бурно се надигат. Звуците, които се изтръгваха от него, бяха изпълнени с разкаяние и настойчива молба.

Отдръпнах се назад, поех члена му с две ръце и го стиснах здраво. И аз познавах отлично тялото му, знаех от какво има нужда и какво желае. Започнах да движа ръката си от корена към върха и върху широката главичка на пениса му се появи първата капка предеякулационна течност. Той изпъшка и се отпусна назад върху таблата на леглото, а пръстът му вътре в мен се изви. Погледът ми бе прикован от плътната капка, която се плъзна надолу по члена му и се задържа върху най-горната част на юмрука ми.

— Спри — промълви задъхано той. — Ще свърша.

Прокарах ръката си отново, устата ми се изпълни със слюнка, когато видях как от върха на пениса му се отдели още малко семенна течност. Бях диво възбудена от удоволствието му и от факта, че съм в състояние да влияя толкова силно на толкова сексуално създание като него.

Той изруга и извади пръста си от мен. Сграбчи бедрата ми и ме накара да пусна члена му. Дръпна ме, първо напред към себе си, после надолу, повдигна бедра и вкара огромния си член в мен.

Извиках и го стиснах за раменете, усетих спазъма от дълбокото проникване.

— Ева.

Челюстта и шията му се напрегнаха и той започна да свършва, като се изпразваше с все сила в мен.

Спермата му ме овлажни отвътре и ме отвори, вагината ми поглъщаше пулсиращия му член, докато не усетих, че ме изпълва докрай. Забих нокти в стоманените му мускули и отворих уста, за да поема въздух.

— Поеми го — изрече той и ме премести така, че да вкара члена си докрай и да запълни и малкото останало свободно място в мен. — Вземи ме целия.

Изстенах, с удоволствие посрещнах познатото изтръпване, което изпитвах винаги, когато той проникваше така дълбоко. Оргазмът дойде неочаквано, извих гръб, докато горещото удоволствие бушуваше в мен.

Инстинктът ми се задейства, ханшът ми се раздвижи, бедрата ми започнаха да се стягат и отпускат, а съзнанието ми се фокусира изцяло върху този миг — мига, в който си връщах обратно мъжа, когото обичах. Връщах обратно сърцето си.

Гидиън се подчини на нуждите ми.

— Точна така, ангелче — окуражи ме той с дрезгав глас, членът му все още бе напълно твърд, сякаш не бе изживял разтърсващ оргазъм само преди няколко секунди.

Отпусна ръце встрани. Пръстите му здраво стиснаха завивката. Бицепсите му се свиваха при всяко движение. Стомахът му се напрягаше всеки път, когато членът му навлизаше докрай, а стегнатите мускули блестяха от потта. Тялото му действаше като добре смазана машина, която експлоатирах безмилостно.

Позволяваше ми да го правя. Отдаваше ми се изцяло.

Поклащах бедрата си и си доставях удоволствие, шепнейки името му. Вагината ми пулсираше ритмично, следващият оргазъм идваше с неочаквана бързина. Замаях се, сетивата ми бяха преситени.

— Моля те — проплаках аз. — Гидиън, моля те.

Той обхвана тила и кръста ми и ме плъзна надолу, така че и двамата легнахме хоризонтално върху леглото. Притисна ме здраво, задържа ме неподвижна и с мощни тласъци започна да прониква в мен… отново и отново. Не можех повече да устоя на триенето на плътния му пенис в мен. Разтресох се неистово и свърших отново, забивайки нокти в гърба му.

Неочаквано Гидиън ме последва, притисна ме толкова силно в прегръдките си, че едва си поемах въздух. Издиша шумно и въздухът изпълни парещите ми дробове. Бях абсолютно беззащитна, напълно обладана от него.

— Господи, Ева! — простена той и зарови лице във врата ми. — Нуждая се от теб. Толкова много.

— Миличък!

Прегърнах го силно. Все още ме беше страх да го изпусна от ръцете си.

* * *

Премигнах, вперила поглед в тавана, и осъзнах, че съм заспала. В този миг ме обзе паника, изпитах ужас, че се пробуждам от прекрасен сън и се озовавам в кошмарната действителност. Надигнах се бързо, жадно опитах да вкарам глътка въздух в болезнено стегнатите си гърди.

Гидиън.

Почти се разплаках, когато открих, че лежи до мен и диша дълбоко и равномерно през полуотворени устни. Любимият мъж, който бе разбил сърцето ми, се беше върнал при мен.

Господи…

Облегнах се назад и опрях гръб в таблата на леглото, наложих си да се отпусна и да се насладя на рядкото удоволствие да го наблюдавам, докато спи. Когато не го контролираше, лицето му се преобразяваше и ми напомняше колко млад е всъщност. Лесно забравях този факт, когато беше буден и излъчваше силата на огромната си воля, която буквално ме бе накарала да падна по задник първия път, когато го видях.

Отстраних нежно гарвановочерните кичури коса от бузите му и забелязах, че около очите и устата му са се появили нови бръчици. Освен това беше отслабнал. Раздялата ни му се беше отразила тежко, но той бе успял да го прикрие толкова добре. Или може би в моите представи беше идеален и безупречен?

Аз изобщо не бях успяла да скрия колко съкрушена се чувствах. Мислех, че всичко между нас е свършено, и всеки, който ме погледнеше, можеше да го разбере, а Гидиън всъщност бе разчитал точно на това. Беше го нарекъл „правдоподобно опровержение“. Аз го наричах „Ад“ и щях да продължавам да живея в него, докато не спрем да се преструваме, че сме разделени.

Обърнах се леко, подпрях глава с ръка и започнах внимателно да изучавам този опасен мъж, който споделяше леглото ми. Беше прегърнал възглавницата си, така че се виждаха добре очертаните му бицепси и мускулестият гръб, набразден от следите на ноктите ми. Бях го стискала и за задника, невъобразимо възбудена от усещането за движението на мускулите му, докато ме чукаше неуморно, плъзгайки дългия си пенис дълбоко в мен.

Отново и отново…

Раздвижих неспокойно крака, усетих как в тялото ми отново се надига желание. Въпреки цялата си цивилизована изисканост, на затворени врати Гидиън беше истинско диво животно; любеше ме така, че всеки път напълно разголвах душата си. Когато ме докосваше, нямах никакви защитни сили, не можех да устоя на упойващото удоволствие да разтворя бедрата си за такъв мъжествен и страстен любовник…

Той отвори очи и ясносините му ириси както винаги ме оставиха без дъх. Хвърли ми бърз прелъстителен поглед, от който пулсът ми се ускори.

— Хмм… Пак изглеждаш така, сякаш чакаш да бъдеш изчукана — промърмори той.

— И това е така, защото ти си идеален за чукане — не му останах длъжна аз. — Да се събудя до теб в леглото, е все едно да разопаковам подаръци в коледната сутрин.

Устните му се извиха в усмивка.

— За твое улеснение аз вече съм разопакован. И не се нуждая от батерии.

Гърдите ми се стегнаха от ужасен копнеж. Обичах го прекалено много. Непрекъснато се тревожех от мисълта, че няма да успея да го запазя. Той беше нещо рядко и безценно, мечта, която се опитвах да задържа в ръцете си. Въздъхнах.

— Знаеш ли, че си невъобразима вкуснотия за всяка жена. Толкова си сладък, че лигите ми потичат…

— Млъквай.

Обърна се, придърпа ме и се настани върху мен, преди да разбера какво точно се случва.

— Червив съм с пари, а ти ме искаш само заради тялото ми.

Вдигнах поглед, не можех да не се възхитя на начина, по който черната коса обграждаше прекрасното му лице.

— Искам сърцето, което се крие в това тяло.

— Твое е.

Обви ръцете си около мен и преплете краката си в моите, острите косъмчета по краката му възбуждаха свръхчувствителната ми кожа. Не можех да помръдна. Бях обладана. Беше толкова приятно да усещам горещото му твърдо тяло върху своето. Въздъхнах, чувствах как малка част от ужасните колебания ме напускат.

— Не трябваше да заспивам — каза той тихо.

Погалих косата му. Беше прав, кошмарите и атипичната сексуална парасомния, от която страдаше, правеха спането с него опасно. Понякога атакуваше физически насън и ако бях прекалено близо, ставах жертва на яростта, която крие в себе си.

— Въпреки това се радвам, че го направи.

Хвана китката ми, притегли пръстите ми до устните си и ги целуна.

— Имаме нужда от време заедно, в което не се налага непрекъснато да се страхуваме.

— О, господи! За малко да забравя. Диана Джонсън беше тук тази вечер.

Съжалих в момента, в който изрекох думите, защото те моментално издигнаха невидима стена между нас. Гидиън премигна и в същата секунда топлотата в погледа му изчезна:

— Пази се от нея. Тя е репортер.

Прегърнах го:

— Решила е да те унищожи.

— Ще трябва да се нареди на опашка.

— Защо толкова се интересува от теб? Тя е на свободна практика. Никой не й е възложил теб за задача.

— Остави тази тема, Ева.

Подразни ме начинът, по който искаше да прекрати разговора.

— Знам, че си я чукал.

— Не, не знаеш. И по-добре съсредоточи вниманието си върху факта, че в момента се каня да чукам теб.

Вече бях напълно убедена в предположението си. Освободих се от прегръдката му и се отдръпнах.

— Излъга ме.

Той се дръпна назад, сякаш го бях зашлевила.

— Никога не съм те лъгал.

— Каза ми, че откакто си ме срещнал, си правил повече секс, отколкото през последните две години взети заедно. Но пред доктор Питърсън заяви, че си правил секс два пъти седмично. Кое от двете е вярно?

Гидиън се обърна по гръб и погледна намръщено към тавана.

— Трябва ли да говорим за това сега? Точно тази вечер?

Езикът на тялото му беше толкова напрегнат и отбранителен, че раздразнението ми от опита да смени темата на мига се изпари. Не исках да се карам с него, особено за минали неща. Единствено настоящето и бъдещето имаха значение. Трябваше да му имам доверие, че ще ми бъде верен.

— Не, не трябва — отговорих тихо, обърнах се настрани и поставих ръка върху гърдите му.

Щом слънцето изгрее, отново щяхме да се преструваме, че между нас няма нищо. Нямах представа още колко дълго ще се наложи да поддържаме тази илюзия и кога отново ще сме заедно.

— Просто исках да те предупредя, че е започнала да рови около теб. Пази се от нея.

— Доктор Питърсън ме попита за сексуалните ми преживявания, Ева — каза той сухо, — което поне според мен не означава непременно чукане. Тогава не мислех, че някой ще си направи труда да види разликата между двете. Ще ти го кажа съвсем ясно — водех жени в онази хотелска стая, но невинаги ги чуках. Всъщност по-скоро беше изключение.

Представих си бърлогата му за секс — апартамент, пълен с всякакви секс играчки, в един от многото хотели, които притежаваше. Слава богу, вече я беше освободил, но аз никога нямаше да я забравя.

— Може би е по-добре да не говорим за това.

— Ти отвори темата — отвърна остро той. — Сега ще трябва да ме изслушаш.

— Прав си — въздъхнах.

— В миналото имаше моменти, когато не можех да понасям да остана сам със себе си, но едновременно с това не ми се разговаряше. Не исках дори да мисля, камо ли да изпитвам каквито и да било чувства. Имах нужда да се разсея, като насоча вниманието си към някой друг, а използването на онази ми работа изглеждаше твърде обвързващо. Можеш ли да ме разбереш?

За съжаление, можех. Спомних си случаи, когато и аз съм падала на колене пред някой мъж, само за да престана да мисля за известно време. Нямаше нищо общо с любовната игра и правенето на секс.

— Тя от жените, които си чукал, ли е? — беше ми неприятно да задам този въпрос, но така или иначе трябваше да го изясним.

Той извърна глава и ме погледна.

— Веднъж.

— Сигурно за нея е било страхотно преживяване, че да се чувства така наранена.

— Не знам — измърмори той. — Не си спомням.

— Пиян ли беше?

— Не. Господи! — възкликна той и потърка лицето си. — Какво, по дяволите, ти каза?

— Нищо специално. Просто спомена, че имаш „тъмна страна“. Предположих, че става въпрос за секс, но не я попитах за никакви подробности. Държеше се така, сякаш между нас има нещо общо, защото и двете сме били зарязани от теб. Нещо като „Клубът на изоставените от Гидиън“.

— Не бъди злобна — каза той и ме изгледа студено. — Не ти подхожда.

— Ей! — отвърнах намръщено. — Съжалявам. Не исках да се държа като абсолютна кучка. Само малко. Мисля, че при тези обстоятелства имам право.

— Какво, по дяволите, очакваш да направя, Ева? Дори не знаех, че съществуваш. — Гласът на Гидиън стана по-дълбок и по-груб. — Ако знаех, че си там някъде, щях непременно да те открия. Нямаше да се бавя и минута. Но не знаех, че съществуваш, затова се задоволявах с каквото ми падне. Ти също си го правила. И двамата сме си губили времето с неподходящи хора.

— Да, така е. Били сме пълни глупаци.

Настъпи тишина.

— Сърдиш ли се?

— Не, всичко е наред.

Той ме изгледа изненадано.

— Тъкмо беше готов да се скараме, нали? — засмях се. — Ако искаш, може и да го направим. Но аз лично се надявах пак да ме изчукаш.

Гидиън плъзна тялото си върху моето. Усетих остра болка в гърдите си, когато видях облекчението и благодарността, изписани по лицето му. Напомниха ми колко много значи за него да му вярват, че казва истината.

— Различна си — промълви той и докосна лицето ми.

Разбира се, че бях различна. Мъжът, когото обичах, беше извършил убийство заради мен. Много неща губеха значението си след подобна саможертва.

3

— Ангелче.

Усетих аромата на кафе още преди да отворя очи.

— Гидиън?

— Да.

— Ако все още няма седем, направо ще ти сритам задника. — Тихият му смях ме накара да потръпна от удоволствие.

— Рано е, но трябва да поговорим.

— Така ли?

Отворих първо едното си око, после и другото, за да мога напълно да се насладя на костюма от три части, който бе облякъл. Изглеждаше толкова апетитно, че ми идваше да го сваля от тялото му — със зъби. Гидиън се настани на ръба на леглото, беше истинско олицетворение на изкушението.

— Преди да тръгна, искам да се уверя, че всичко между нас е наред.

Седнах и се облегнах на таблата, не направих никакво усилие да прикрия гърдите си, защото знаех, че разговорът неизбежно ще се завърти около бившата му годеница. Когато се наложеше, можех да играя мръсно.

— Ще имам нужда от кафе за този разговор.

Гидиън ми подаде чашата и погали зърното ми с върха на пръста си.

— Толкова си красива — промърмори той. — Всеки сантиметър от тялото ти.

— Опитваш се да ме разсееш ли?

— Ти ме разсейваш. При това много успешно.

Възможно ли беше и той да е толкова заслепен от външността ми, колкото бях аз от неговата? Тази мисъл ме накара да се усмихна.

— Липсваше ми усмивката ти, ангелче.

— Чувството ми е познато.

Всеки път, когато се виждахме и той не ме даряваше с усмивка, беше нов разрез в сърцето ми, докато накрая започна да кърви непрекъснато. Дори сега все още чувствах ехото на болката при спомена за тези случаи.

— Къде беше скрил костюма, шефе? Знам, че не е бил в джоба на анцуга ти.

Смяната на дрехите отново го бе превърнала в могъщия успешен бизнесмен. Костюмът беше ушит по поръчка, а ризата и вратовръзката идеално си пасваха. Дори ръкавелите му блестяха с дискретна елегантност. И въпреки това дългата черна коса, която стигаше до яката на ризата му, предупреждаваше, че далеч не е безобиден.

— Това е едно от нещата, за които трябва да поговорим — заяви той, изправи се, но продължи да ме гледа топло. — Нанесох се в съседния апартамент. Ще трябва да направим така, че възобновяването на отношенията ни да изглежда бавно и постепенно, затова през по-голямата част от времето ще се постарая хората да си мислят, че живея в мезонета, но ще прекарвам колкото се може повече време в ролята на твоя нов съсед.

— Мислиш ли, че е безопасно?

— Аз не съм заподозрян, Ева. Полицията дори не проявява интерес към мен. Имам желязно алиби и видимо нямам никакъв мотив. Сега с поведението си просто ще покажем известно уважение към детективите и няма да подценяваме интелигентността им. Ще им помогнем да оправдаят решението, че са стигнали до задънена улица.

Отпих от кафето, исках да спечеля известно време, за да обмисля думите му. Може би в този момент опасността не бе надвиснала над главата му, но тя се криеше в самото деяние, което бе извършил. Чувствах тежестта й, въпреки че той правеше всичко възможно да ме успокои.

Но двамата се опитвахме отново да намерим път един към друг и инстинктивно усещах нуждата му да повярва, че ще преодолеем напрежението и раздялата от последните седмици.

Съвсем съзнателно се опитах да отговоря закачливо.

— Значи бившето ми гадже ще живее на Пето авеню, а аз ще си имам страхотен нов съсед, с когото да се забавлявам? Звучи доста примамливо.

Гидиън вдигна вежди.

— Роли ли искаш да разиграваме, ангелче?

— Искам да си доволен — признах съвсем откровено. — Искам да откриеш в мен всичко, което си търсил в другите жени, с които си бил.

Жени, които е водил в онази бърлога, пълна със сексиграчки.

В очите му гореше леден син огън, но гласът беше равен и спокоен:

— Не мога да откъсна ръце от теб. Това трябва да е достатъчно, за да се убедиш, че не се нуждая от никоя друга.

Наблюдавах го, докато се изправя. Взе чашата от ръцете ми и я остави на нощното шкафче, след това хвана края на завивката, отметна я с рязко движение и ме остави гола.

— Смъкни се надолу — нареди ми. — Разтвори крака.

Усетих, че пулсът ми се ускорява, докато изпълнявам заповедта му, плъзнах се по гръб и разтворих бедра. Изпитах инстинктивно желание да се загърна, проницателният му поглед ме караше да се чувствам беззащитна и уязвима, но успях да устоя на инстинкта си. Нямаше да е честно, ако не признаех, че беше ужасно въздействащо да лежа пред него напълно гола, докато той стои облечен в един от своите дяволски секси костюми. Това мигновено го поставяше във властова позиция, което си беше сериозен афродизиак за мен.

Гидиън мушна пръст между срамните ми устни и леко погъделичка клитора ми.

— Тази прекрасна катеричка е само моя.

Стомахът ми потрепери, когато чух дрезгавата нотка в гласа му. Обхвана вулвата ми в шепа и ме погледна право в очите.

— Аз съм много властен човек, Ева, сигурен съм, че вече си го забелязала.

Потръпнах, когато пръстът му отново започна да описва кръгови движения около отвора ми.

— Забелязала съм го.

— Ролеви игри, връзване, превозни средства и различни места… Нямам търпение да опитам всичко това с теб.

Очите му блестяха, когато мъчително бавно плъзна пръста си в мен. Издаде нисък ръмжащ звук и прехапа долната си устна, сладострастният му поглед подсказваше, че е усетил спермата си вътре. Усещането, че прониква в мен и нежно ме задоволява, ме остави безмълвна за миг.

— Това ти харесва — промълви той тихо.

— Мммм…

Пръстът му навлезе по-дълбоко.

— Проклет да съм, ако позволя някакви пластмасови, метални, стъклени или кожени предмети да те накарат да свършиш. Вибраторът ти и всякакви подобни неща ще трябва да си намерят други забавления.

По кожата ми премина гореща вълна. Той разбираше.

Наведе се над мен, подпря ръка на матрака и допря устни до моите. Палецът му притискаше клитора ми и ловко ме масажираше отвън и отвътре. Удоволствието, което изпитвах от допира, се разля по тялото ми, стегна стомаха и накара зърната ми да настръхнат. Обхванах голите си гърди с ръце и започнах да ги стискам, усещах как набъбват под пръстите. Докосването и желанието му ми действаха като магия. Как изобщо бях живяла без него?

— Болезнено се нуждая от теб — каза той с дрезгав глас. — Непрекъснато те желая. Само щракваш с пръсти и вече съм твърд. — Прокара език по долната ми устна и пое дъха, който излизаше от мен на пресекулки. — Когато свършвам, го правя за теб. Заради теб, заради твоята уста, заради ръцете и ненаситната ти малка катеричка. Ще бъде така и при теб. Моят език, моите пръсти, моята сперма вътре в теб. Само ти и аз, Ева. Без задръжки. Истински.

Нямах никакво съмнение, че когато ме докосва, бях в центъра на света му, бях единственото нещо, което виждаше и за което си мислеше. Но не можехме да поддържаме тази физическа връзка непрекъснато. Трябваше някак да се науча да вярвам в това, което не виждах между нас.

Тялото ми започна безсрамно да се гърчи, докато се плъзгах нагоре-надолу по пръста му. Гидиън вкара и показалеца си в мен, а аз забих пети в матрака и извих гръб, за да посрещна всяко негово движение.

— Моля те.

— Аз ще съм единствената причина за това очите ти да стават унесени и замечтани, не някаква играчка.

Захапа ме леко за брадичката и после се насочи към гърдите, като избута с устни ръцете ми. Обхвана зърното ми и леко заби зъби в него, устните му обгърнаха нежното връхче и започнаха бавно да го смучат. Болката, която предизвика, ме прониза като игла, желанието ми нарасна от усещането, че между нас има пропаст — нещо, което все още не сме осъзнали и решили.

— Още — изхълцах, копнеейки за неговото удоволствие толкова, колкото и за своето собствено.

— Винаги — измърмори той и се усмихна палаво, допрял устни до кожата ми.

Изстенах от безсилие:

— Искам да те усетя в мен.

— Така и трябва да е.

Езикът му се премести върху зърното на другата ми гърда и започна да се движи и да го гъделичка, докато то болезнено се възбуди в очакване да бъде засмукано.

— Трябва да желаеш мен, ангелче, а не оргазма. Трябва да желаеш моето тяло, моите ръце. Накрая не би трябвало да си в състояние да свършиш, ако не усещаш допира на кожата ми.

Кимнах енергично, устата ми бе твърде пресъхнала, за да говоря. Възбудата ми нарастваше все повече, усилваше се с всяко движение на палеца на Гидиън върху клитора ми и с всяко проникване на пръстите му в мен. Сетих се за вибратора и си помислих, че ако в този момент Гидиън спре да ме докосва, нищо нямаше да е в състояние да ме доведе оргазъм. Страстта ми бе насочена към него, желанието ми се подклаждаше от неговото желание към мен.

Бедрата ми се разтресоха.

— Ще свърша.

Красивите му меки устни нежно докоснаха моите. Любовта, която долових в тази целувка, беше силата, която ме тласна отвъд ръба. Извиках и мощният оргазъм ме разтърси цялата. Продължих да стена, докато тялото ми се тресеше. Мушнах ръце под сакото на Гидиън, обвих ги зад гърба му, придърпах го към себе си и го целувах, докато удоволствието постепенно отзвуча.

Той облиза пръсти, за да усети вкуса ми, и прошепна:

— Кажи ми за какво си мислиш.

Опитах се съзнателно да успокоя пулса си.

— Не мисля. Просто искам те гледам.

— Невинаги ме гледаш. Понякога затваряш очи.

— Така е, защото обичаш да говориш в леглото, а гласът ти е толкова секси. — Споменът за болката ме накара да преглътна тежко. — Обичам да те слушам, Гидиън. Трябва да съм сигурна, че те карам да се чувстваш толкова добре, колкото и ти мен.

— Искам да ме смучеш — прошепна той. — Накарай ме да свърша за теб.

Плъзнах се бързо от леглото и се протегнах нетърпеливо към ципа на панталона му. Възбуденият му пенис беше твърд и плътен. Освободих го, като вдигнах краищата на ризата и свалих боксерките му. Огромният член падна тежко в ръцете ми, върхът на главичката му вече блестеше. Облизах с език това доказателство за възбудата му, обичах начина, по който успяваше да се контролира, способността да задържа собственото си желание, за да задоволява първо моето.

Гледах го в очите, докато устните ми се плъзгаха по меката му като кадифе главичка. Видях как устните му леко се разтварят, докато поема въздух, а клепачите му натежават от удоволствие. — Ева. — Премреженият му поглед изгаряше лицето ми. — Ааа… Да. Точно така. Господи! Обичам устата ти.

Похвалата ми подейства окуражаващо. Поех члена му колкото се може по-навътре. Обичах да правя това, обожавах неповторимия вкус и аромата му. Прокарах устни по цялата дължина, като го смучех леко. Боготворях го. Не се чувствах неудобно от факта, че обожавам мъжествеността му — напълно си го бях заслужила.

— Това ти доставя удоволствие — каза той с дрезгав глас и прокара пръсти през косата ми. — Точно толкова, колкото и на мен.

— Повече. Мога да го правя часове наред. Ще те чакам да свършваш отново и отново.

От гърдите му се изтръгна нисък, гърлен звук.

— Мога да го направя. Никога няма да ти се наситя.

Проследих с върха на езика си една пулсираща вена от основата до главичката на члена му, след това отново го поех в устата си, извих глава назад, седнах на пети, опрях ръце в коленете си и изцяло му се отдадох.

Гидиън сведе поглед надолу, очите му светеха от страст и нежност.

— Не спирай.

Той разкрачи крака. Плъзна члена си дълбоко в гърлото ми, след това го отдръпна назад и върху езика ми остана бяла следа от семенна течност. Преглътнах, наслаждавайки се на богатия плътен вкус. Той изпъшка и обхвана главата ми с ръце.

— Не спирай, ангелче. Смучи ме, докато свърша.

Засмуках го и заедно открихме ритъма, нашия ритъм, в който сърцата ни, дъхът ни и стремежът ни към удоволствие се сляха в едно. Понякога двамата прекалено много се анализирахме и това ни създаваше неприятности, но телата ни никога не грешаха. Когато се докосвахме, и двамата знаехме, че се намираме на единственото място, на което искаме да сме, и с единствения човек, с когото искаме да сме.

— Толкова ми е хубаво — промълви той през стиснати зъби. — О, господи, караш ме да свърша.

Членът му набъбна в устата ми. Гидиън стисна косата ми в юмрук, тялото му се разтресе и той започна мощно да се изпразва.

Изруга, а аз запреглъщах. Спермата му излизаше на плътни горещи тласъци и изпълваше устата ми, сякаш през изминалата нощ не се бе изпразвал няколко пъти. Когато свърши, бях задъхана и цялата треперех. Той ме изправи на крака, приближи се до леглото и се отпусна тежко върху него, като ме притискаше в себе си. Гърдите му тежко се надигаха, докато ръцете му грубо ме дърпаха още по-близо до него.

— Не точно това имах предвид, когато ти донесох кафето — каза той и ме целуна бързо и силно по челото. — Но не се оплаквам.

Гушнах се в него, преливаща от благодарност, че отново го държа в ръцете си.

— Хайде да избягаме от работа и да наваксаме пропуснатото.

Смехът му беше дрезгав след оргазма. Задържа ме известно време в прегръдката си, прокарваше пръсти през косата ми и нежно галеше раменете ми.

— Сърцето ми направо се късаше — започна той тихо, — когато виждах колко си наранена и гневна. Когато знаех, че ти причинявам болка и че се отдалечаваш от мен… И за двама ни беше ад, но не исках да поема риска някой да те заподозре.

Замръзнах. Не бях помислила за тази възможност. Можеше да се предположи, че аз съм мотивът Гидиън да извърши убийство. И беше логично да се заключи, че съм знаела за извършеното престъпление. Пълното неведение, в което бях оставена, не беше единствената ми защита. Гидиън се бе погрижил да имам и желязно алиби. Винаги се опитваше да ме предпази, независимо какво му струваше. Той се отдръпна.

— Оставил съм в чантата ти мобилен телефон с предплатени минути. Програмиран е така, че да можеш веднага да се свържеш с Ангъс. Ако искаш да ми съобщиш нещо, това е начинът да достигнеш до мен.

Ръцете ми се стегнаха в юмруци — за да се свържа с гаджето си, трябваше да се обадя на шофьора му.

— Отвратително е.

— Знам. Сега най-важното нещо в живота ми е да разчистя пътя обратно към теб.

— Не е ли опасно за Ангъс да го използваме за връзка?

— Той е бивш служител на МИ 6. За него тайните телефонни разговори са детска игра. — Гидиън замълча за миг, после добави: — Пълна откритост, Ева, мога да те проследя чрез този телефон и възнамерявам да го правя.

— Какво?

Измъкнах се от леглото и се изправих. Мислите ми подскачаха между МИ 6 — британските тайни служби, и възможността телефонът ми да бъде проследен. Колебаех се с кое да се захвана първо.

— Няма да стане.

Гидиън също се изправи.

— След като не можем да сме заедно и да разговаряме, искам поне да знам къде се намираш.

— Не се дръж по този начин, Гидиън.

Изражението му беше напълно спокойно.

— Можех и да не ти кажа.

— Наистина ли? — Отидох до гардероба и извадих един халат. — Ти самият си казвал, че предупреждението не е извинение за абсурдно поведение.

— Хайде, успокой се.

Погледнах го ядосано, облякох червения копринен халат и вързах колана му на здрав възел.

— Не мога. Наистина мисля, че си маниак на тема контрол и ти доставя удоволствие да ме следиш.

Гидиън скръсти ръце.

— Доставя ми удоволствие да браня живота ти.

Стъписах се. След малко мозъкът ми отново започна да работи и погледнах на събитията от последните седмици от друг ъгъл, само че този път и Нейтън присъстваше в картинката. Изведнъж всичко си дойде на мястото, разбрах защо Гидиън беше побеснял, когато една сутрин реших да отида на работа пеша, защо Ангъс ме следваше като сянка из града абсолютно всеки ден, защо Гидиън беше така ядосан, когато се качи в асансьора заедно с мен…

При всички тези случаи аз почти го мразех и мислех, че се държи като задник, а той се е опитвал да ме предпази от Нейтън.

Коленете ми омекнаха и без капчица елегантност се свлякох на пода.

— Ева!

— Дай ми секунда!

Бях се досетила за много неща още по времето, когато бяхме разделени. Напълно съзнавах, че Гидиън никога не би позволил на Нейтън просто да влезе кабинета му, да му покаже снимки, на които се вижда как се гаври с мен, и после съвсем спокойно да си излезе. Брет Клайн само ме беше целунал и Гидиън го бе пребил от бой. Нейтън ме беше изнасилвал в продължение на години и го бе запечатал на снимки и видео. Бях убедена, че Гидиън не е сдържал яростта си по време на първата си среща с Нейтън.

Вероятно Нейтън е отишъл в „Кросфайър“ същия ден, в който заварих Гидиън да излиза от банята в кабинета си и открих върху маншета на ризата му яркочервено петно. Това, което тогава бях взела за червило, всъщност е била кръвта на Нейтън. Диванът и възглавниците в кабинета на Гидиън са били разместени в резултат на сбиване, а не заради бърз обеден секс с Корин.

С изкривено от ядосана гримаса лице, Гидиън клекна пред мен.

— По дяволите, да не мислиш, че ми харесва да те държа изкъсо? Но при създалите се обстоятелства не мога да постъпя по друг начин. Довери ми се и ще се опитам да намеря баланс между самостоятелността и безопасността ти.

Споменът за случилото се преди време не само ме накара да видя всичко с кристална яснота, той ме разтърси и вкара малко здрав разум в главата ми.

— Разбирам.

— Не мисля, че разбираш. Това — каза той и посочи към себе си — не е нищо повече от външна обвивка. Ти си тази, която ми вдъхва живот, Ева. Можеш ли да го осъзнаеш? Ти си душата и сърцето ми. Ако някога нещо се случи с теб, ще убие и мен. Когато се опитвам да те предпазя, всъщност проявявам инстинкт за самосъхранение! По дяволите! Приеми го заради мен, ако не можеш да го приемеш заради самата себе си.

Спуснах се към него, той загуби равновесие и падна по гръб на пода. Целунах го силно, сърцето ми биеше като лудо, кръвта шумеше в ушите ми.

— Не искам да те плаша — измърморих аз, докато продължавах да го целувам, — но здравата си хлътнал по мен.

Той изръмжа и ме притисна силно.

— Значи всичко е наред?

Сбърчих нос:

— Може би не съм съвсем съгласна с телефона. Мобилното следене е откачено. Сериозно говоря. Никак не е приятно.

— Това е само временно.

— Знам, но…

Той постави ръка върху устните ми.

— Оставих в чантата ти упътване как и ти можеш да следиш телефона ми.

Тази новината ме остави безмълвна.

Гидиън се подсмихна:

— Погледната от другата страна, идеята не е чак толкова лоша, нали?

— Млъквай! — Отдръпнах се от него и леко го тупнах по рамото. — Ние сме напълно болни мозъци.

— Предпочитам израза „селективно девиантни“. Но ще запазим това за себе си.

Топлотата, която изпитвах, изчезна и на нейно място се появи паника, събудена от напомнянето, че все още пазим връзката си в тайна. Колко време ще мине, преди да мога да го видя? Няколко дни? Не можех отново да преживея последните седмици от живота си. Призляваше ми само при мисълта, че няма да съм с него — независимо за колко време.

Наложи се да преглътна горчивата буца, заседнала в гърлото ми, преди да попитам:

— Кога ще мажем отново да сме заедно?

— Довечера, Ева — прошепна той, красивите му очи ме гледаха уплашено. — Не мога да понеса това изражение на лицето ти.

— Просто бъди с мен — прошепнах и очите ми започнаха да се пълнят със сълзи. — Имам нужда от теб.

Пръстите на Гидиън нежно се спуснаха по бузата ми.

— Ти беше с мен. През цялото време. Мислех за теб всяка секунда. Твой съм, Ева. Знай, че където и да ходя, каквото и да правя, аз ти принадлежа.

Облегнах се на дланта му, поех топлината й и я оставих да прогони всичките ми опасения.

— И никаква Корин повече. Не бих могла да го понеса.

— Никаква Корин повече — съгласи се той и думите му ме изненадаха. — Вече й го казах. Надявах се, че ще можем да останем приятели, но тя иска да възобновим предишните си отношения, а аз искам теб.

— Онази нощ, когато Нейтън умря… тя беше твоето алиби. — Не можах да кажа нищо повече. Заболя ме само като си представих как най-вероятно е запълнил времето с нея.

— Не, пожарът в кухнята беше моето алиби. През по-голямата част от вечерта се занимавах с полицията, със застрахователите и с осигуряването на храна за гостите. Известно време Корин се въртеше около мен, а когато си тръгна, имах достатъчно хора от персонала, които да потвърдят присъствието ми.

Облекчението, което изпитах, вероятно се бе изписало по лицето ми, защото погледът на Гидиън омекна и се изпълни със съжалението, което вече ми бе така добре познато.

Той се изправи и ми подаде ръка, за да ми помогне да стана.

— Новият ти съсед би искал да те покани на късна вечеря. Да кажем около осем часа. Ще намериш ключа от апартамента, както и ключа от мезонета, на ключодържателя си.

Поех ръката му и се опитах да разведря атмосферата със закачлива шегичка:

— Съседът е доста секси. Чудя се дали ще ми се пусне още първата вечер.

Палавата усмивка, с която отвърна, ми подейства възбуждащо.

— Мисля, че има доста добри шансове да те изчука.

— Колко романтично! — въздъхнах драматично.

— Ще ти дам романтика! — Придърпа ме към себе си и ме наведе назад с лекота.

Притисната до него с извит назад гръб, усетих как халатът ми се разтваря и разголва гърдите ми. Гидиън ме наведе още по-надолу и нежните ми срамни устни се докоснаха до мускулестото му бедро, цялото ми същество усещаше силата на неговото тяло, поело тежестта и на двама ни.

Това беше достатъчно, за да ме съблазни. Въпреки дългите часове удоволствие, въпреки факта, че преди малко бях получила оргазъм, в този момент вече се разтварях за него, възбудена от умението, силата и самообладанието му, от контрола, който упражняваше и върху себе си, и върху мен.

Плъзнах се бавно надолу по крака му и облизах устните си с език. Той изпъшка и впи горещата си уста в зърното на гърдата ми, езикът му дразнеше възбуденото й връхче. Без всякакво усилие ме държеше, възбуждаше ме и ме притежаваше.

Затворих очи и се предадох със стон.

* * *

Тъй като навън беше горещо и влажно, избрах да облека тънка ленена рокля по тялото, опънах русата си коса назад и я вързах на опашка. Добавих малки златни халки на ушите си и съвсем лек грим.

Всичко се бе променило. Двамата с Гидиън отново бяхме заедно. Нейтън Баркър вече не съществуваше в света, в който живея. Никога нямаше да завия зад ъгъла и да се озова лице в лице с него. Никога нямаше да се появи неочаквано на входната ми врата. Вече нямаше нужда да се тревожа, че Гидиън ще научи факти от миналото ми, които могат да ни разделят. Той знаеше всичко и въпреки това ме искаше.

Но спокойствието, което се зараждаше в този нов свят, бе съпроводено от страх за Гидиън — трябваше да съм сигурна, че полицейското разследване няма да се насочи към него. Как би могло веднъж завинаги да се докаже, че е невинен за престъпление, което всъщност е извършил? Нима от тук нататък ще ни се наложи да живеем в непрекъснат страх, че последиците от постъпката му ще се обърнат срещу нас и ще ни преследват? И как тази постъпка беше променила нас самите? Защото нямаше начин да сме същите. Не и след такова разтърсващо събитие.

Излязох от стаята, готова да тръгна към офиса, бързах да разсея мислите си с работата в „Уотърс Фийлд & Лийман“, една от водещите рекламни агенции в страната. Когато отидох да взема чантата си от барплота, заварих Кари в кухнята. Очевидно през нощта и той е бил зает с подобни на моите занимания.

Беше се облегнал на плота и здраво стискаше ръба му, докато приятелят му Трей бе обхванал лицето му с ръце и страстно го целуваше. Трей беше облечен в джинси и фланелка, докато Кари бе обул само долнището на сив анцуг, който висеше ниско и секси под плоския му корем. И двамата бяха затворили очи и бяха така вглъбени един в друг, че не забелязаха присъствието ми.

Беше невъзпитано да ги гледам, но не можах да се въздържа. Първо на първо, винаги съм намирала за особено вълнуващо да наблюдавам как двама сексапилни мъже се целуват. И второ, нямаше как да не забележа колко показателна е позата на Кари.

Чертите на красивото му лице бяха омекнали, но фактът, че се държи за плота, вместо да прегърне мъжа, когото обича, издаваше, че се стреми да залази дистанция.

Тъй като не исках напълно да се размажа от жегата, реших да взема такси до работа, вместо да вървя. Седнала на задната седалка, наблюдавах как „Кросфайър билдинг“, сградата, която принадлежеше на Гидиън, се появява пред очите ми. В блестящия тъмносин небостъргач се помещаваха офисите както на „Крос индъстрис“, така и на „Уотърс Фийлд & Лийман“.

Работата ми като асистент на младшия мениджър Марк Герити беше сбъдната мечта. Някои хора, и по-специално пастрокът ми Ричард Стантън, който беше крупен финансист, се чудеха защо съм започнала от толкова ниско стъпало, особено като се имат предвид връзките и възможностите ми. Но аз истински се гордеех с това, защото исках да извървя стълбичката от долу нагоре. Марк беше невероятен шеф — едновременно строг и либерален, което означаваше, че ме обучава старателно, но и ме оставя да работя сама.

Таксито зави и паркира зад черно бентли, което много добре познавах. Сърцето ми подскочи, когато го видях, защото знаех, че Гидиън е някъде наблизо.

Платих на шофьора, слязох и се озовах в горещата и влажна ранна сутрин. Погледът ми бе прикован в бентлито с надеждата да зърна Гидиън. Лудост беше да съм така развълнувана от тази мисъл, особено като се има предвид, че цяла нощ се бях търкаляла в леглото с него в цялата му величествена голота.

Усмихнах се леко, минах през медната рамка на въртящите се врати на „Кросфайър“ и влязох в огромното лоби. Ако една сграда може да е олицетворение на човек, „Кросфайър“ олицетворяваше Гидиън. Облицованите с мрамор стени и под създаваха атмосфера на власт и благополучие, а тъмносиният интериор беше елегантен като костюмите, които Гидиън носеше. Накратко казано, „Кросфайър“ беше луксозна и секси, тъмна и опасна, също като мъжа, който я е създал. Доставяше ми огромно удоволствие да работя тук.

Минах през въртележката покрай охраната и взех асансьора до двайсетия етаж.

На излизане от кабината забелязах Мегуми, рецепционистката ни, седнала зад бюрото си. Натисна бутона, пусна ме да вляза през стъклената врата и се изправи, когато приближих към нея.

— Здрасти! — Изглеждаше много шик в черния си панталон и златиста копринена блузка. Тъмните й очи проблясваха от вълнение, а оцветените й в яркочервено устни се разтегнаха във въпрос: — Исках да те питам какво ще правиш в събота вечерта.

— Ами… — Мечтаех да прекарам вечерта с Гидиън, но нямах никаква гаранция, че ще се случи. — Не знам. Нямам никакви планове все още. Защо?

— Един от приятелите на Майкъл ще се жени и организира ергенско парти в събота. Ще полудея, ако ми се наложи да си остана вкъщи, докато той е навън.

— Майкъл е този, с когото ти бяха уредили среща, нали? — попитах, защото знаех, че излиза с някого, с когото съквартирантката й я е запознала.

— Да — отвърна Мегуми, лицето й светна за миг и след това помръкна. — Наистина го харесвам, мисля, че и той ме харесва, но…

— Продължавай — подканих я аз.

Тя вдигна рамене сякаш се почувства неудобно и отмести поглед:

— Явно има фобия от обвързване. Знам, че ме харесва, но непрекъснато твърди, че нещата между нас не са сериозни и само се забавляваме. От друга страна, прекарваме много време заедно — продължи тя. — Очевидно е, че променя ангажиментите си така, че по-често да е с мен. И не само в леглото.

Свих мрачно устни, много добре познавах този тип мъже. Знаех колко трудно е да се прекрати подобна връзка. Обърканите сигнали поддържаха драмата и адреналина, а мисълта за това колко прекрасно би било всичко — стига само той да реши да рискува — правеха решението за край почти невъзможно. Кое момиче не би искало да достигне недостижимото?

— Разчитай на мен за събота — отвърнах в желанието си да я подкрепя. — Имаш ли план?

— Да излезем да пийнем, да танцуваме и да полудуваме — отвърна тя и усмивката отново грейна на лицето й. — Може пък и да ти намерим някой секси мъж, който да помогне да забравиш предишния.

— Ами… — Започвах да изпадам в неловка ситуация. — Добре съм си и така.

— Изглеждаш изморена — изкоментира тя и вдигна въпросително вежди.

„Прекарах цяла нощ прикована за леглото от Гидиън Крос…“

— Снощи имах тежка тренировка по крав мага.

— По какво? Няма значение, забрави. Във всеки случай можеш да се поогледаш наоколо.

Наместих чантата на рамото си:

— Никакви мъже — настоях.

— Какво ти става? — възкликна тя и сложи ръце на слабичкото си кръстче. — Казвам само, че не трябва да изключваш възможността да срещнеш някой подходящ. Знам, че никой не може да се сравни с Гидиън Крос, но повярвай ми, най-добрият начин да му отмъстиш, е да продължиш да си живееш живота.

Думите й ме накараха да се усмихна. Реших да заложа на компромис:

— Ще го имам предвид.

Телефонът на бюрото й иззвъня, махнах й с ръка и се отправих по коридора към бюрото си. Трябваше ми известно време да обмисля как да се държа така, че да създавам впечатление, че съм свободна, при положение че бях повече от обвързана. Ако аз притежавах Гидиън, той изцяло ме беше обсебил. Не можех да си представя, че мога да съм с друг.

Точно обмислях как да съобщя на Гидиън плановете си за събота, когато чух, че Мегуми извика зад гърба ми. Обърнах се:

— Един човек те търси, оставила съм го на изчакване — каза тя. — Надявам се, че разговорът е личен, защото гласът му е невероятно горещ. Звучи като СЕКС, обвит в шоколад и покрит със сметана отгоре.

Косъмчетата на врата ми настръхнаха от нервна възбуда.

— Каза ли си името?

— Да. Брет Клайн.

4

Стигнах до бюрото си и се стоварих на стола. Дланите ми се изпотиха само при мисълта за разговор с Брет. Опитах се да се подготвя за вълнението, което ще изпитам при звука на гласа му, както и за чувството на вина, което знаех, че ще последва. Не че исках да се върне при мен или пък да сме заедно отново. Между нас имаше просто общо минало и силно сексуално привличане, което беше чисто хормонално. Не можех да го отрека, но и нямах никакво желание да му се поддавам.

Пуснах чантата и торбата с обувките си в едно от чекмеджетата на бюрото. Погледът ми се спря на поставения в рамка колаж от снимки, на които бяхме двамата с Гидиън. Беше ми го дал, за да мисля непрекъснато за него, като че ли можех да мисля за друго. Дори го сънувах.

Телефонът иззвъня. Мегуми прехвърляше разговора. Брет не се беше отказал. Реших да се държа делово и да му напомня, че съм на работа и не мога да водя неуместни лични разговори, затова вдигнах слушалката със:

— Кабинетът на Марк Герити, Ева Трамел на телефона.

— Ева. Ето те! Брет се обажда.

Затворих очи, когато чух гласа като СЕКС, обвит в шоколад. Сега звучеше дори още по-провокативно сексуално, отколкото когато пееше, а именно този глас бе помогнал на групата му „Сикс-Найнтс“ да се превърне в изгряваща звезда. Имаха договор с „Видал рекърдс“ — музикалната компания, управлявана от втория баща на Гидиън, Кристофър Видал-старши — компания, в която Гидиън беше главен акционер.

Светът наистина е малък.

— Здрасти — поздравих го аз. — Как върви турнето?

— Направо не е за вярване. Все още не мога да осъзная какво става.

— Отдавна искаше да ти се случи и напълно си го заслужил. Наслаждавай се!

— Благодаря.

Замълча за момент и в този миг си го представих. Последния път, когато го видях, изглеждаше страхотно, щръкналите връхчета на косата му бяха изсветлени до платиненорусо, тъмните му зелени очи бяха изпълнени с копнеж по мен. Беше висок и мускулест, но не прекалено, имаше тяло на човек, който непрекъснато е в движение, на истинска рок звезда. Загорялата му кожа бе покрита с татуировки по ръцете, а на зърната на гърдите му имаше пиърсинг, който се бях научила да смуча, когато исках да почувствам как членът му набъбва вътре в мен…

Но не можеше да се сравнява с Гидиън. Възхищавах се на Брет така, както всяка нормална жена би му се възхитила, но на света нямаше втори като Гидиън.

— Виж какво — започна Брет, — знам, че си на работа, затова не искам да те задържам. Ще идвам в Ню Йорк и искам да те видя.

Кръстосах глезени под бюрото си.

— Според мен идеята не е добра.

— Ще правим промоция на видеото към „Златна“ на Таймс скуеър — продължи той. — И искам да си с мен.

— Да съм… Леле!

Започнах да разтривам челото си. Молбата му ме стъписа и затова насочих мислите си към майка ми, която непременно щеше да ми се скара, ако види как търкам чело, според нея така се образуват бръчки.

— Наистина съм поласкана от поканата, но първо трябва да те питам — можеш ли да ме приемеш само като приятел?

— Не, по дяволите — засмя се той. — В момента си свободна, златна моя. Загубата на Крос е печалба за мен.

По дяволите! Бяха минали почти три седмици, откакто първите снимки на Гидиън и Корин, които уж отново се бяха събрали, се появиха в клюкарските блогове. Очевидно всички около мен бяха решили, че е време да продължа живота си, като си намеря ново гадже.

— Нещата не са толкова прости. Все още не съм готова за нова връзка, Брет.

— Предложих среща, а не да споделиш остатъка от живота си с мен.

— Брет, моля те…

— Трябва да дойдеш, Ева. — Гласът му се сниши до възбуждащия тембър, който винаги ме караше да вдигам полата си за него. — Това е твоята песен. Не приемам „не“ за отговор.

— Ще се наложи да го приемеш.

— Наистина много ще ме заболи, ако не дойдеш — продължи той тихо. — Не се шегувам. Ще отидем само като приятели, щом така настояваш, но трябва да си до мен.

Въздъхнах тежко и сведох глава.

— Не искам да те подвеждам.

„Нито пък да вбесявам Гидиън…“

— Обещавам, че ще го приема като услуга от приятел за приятел.

Не отговорих.

Не се отказваше. Сигурно никога нямаше да се откаже.

— Разбрахме ли се? — настоя.

На бюрото ми се появи чаша с кафе, вдигнах поглед и видях Марк, който бе застанал зад гърба ми.

— Добре — съгласих се най-вече, за да мога да се захвана за работата.

— Даааа! — В гласа му имаше нотка на триумф сякаш е размахал юмрук в знак на победа. — Сигурно ще бъде в четвъртък или петък вечерта, все още не знам точно. Дай ми номера на мобилния си, за да ти изпратя съобщение, когато разбера със сигурност.

Продиктувах му номера си набързо.

— Записа ли го? Трябва да затварям.

— Пожелавам ти приятна работа — отвърна той и ме накара да се почувствам неудобно, че се държа така грубо и бързам да затворя. Винаги е бил свястно момче и сигурно щяхме да станем добри приятели, ако не бях пропиляла този шанс, като го целунах.

— Благодаря. Брет… Наистина се радвам за теб. — Затворих телефона и се обърнах с усмивка към Марк. — Добро утро.

— Всичко наред ли е? — попита той, веждите му бяха леко свъсени над кафявите очи.

Беше облечен в син костюм с тъмновиолетова вратовръзка, която страхотно подхождаше на тъмната му кожа.

— Наред е. Благодаря за кафето.

— Няма защо. Готова ли си да започваме работа?

— Разбира се — отвърнах с усмивка.

* * *

Не ми трябваше време, за да усетя, че нещо безпокои Марк. През цялото време беше разсеян и унил, нещо съвсем нетипично за него. Работехме по реклама на софтуер за изучаване на чужди езици, но той изобщо не можеше да се съсредоточи. Предложих му да разнообразим с кампанията за промоция на здравословни храни, местно производство, но и това не промени нещата.

— Случило ли се е нещо? — попитах накрая, навлизайки с известно неудобство в сферата на личните въпроси, нещо, което и двамата избягвахме да правим на работното място.

Оставяхме работата настрана всяка седмица, когато излизах на обяд с него и с партньора му Стивън, но в офиса много внимавахме да не нарушаваме взаимоотношенията на шеф и подчинен. Високо ценях това, като се има предвид, че Марк знае колко е богат вторият ми баща. Не исках хората да се отнасят към мен по специален начин, освен ако не си го бях заслужила.

— Какво? — попита той, вдигна поглед и прокара ръка през късо подстриганата си коса. — Извинявай!

Оставих таблета в скута си.

— Струва ми се, че нещо те тревожи.

Той сви рамене и се завъртя на стола.

— В неделя със Стивън правим седем години, откакто сме заедно.

— Това е чудесно — усмихнах се аз.

От всички двойки, които бях срещала през живота си, Марк и Стивън бяха най-стабилната и най-влюбената.

— Поздравления.

— Благодаря — отвърна той с вяла усмивка.

— Навън ли ще празнувате?

Той поклати глава.

— Все още не сме решили.

— Имате ли резервация, искаш ли да уредя нещо?

Той поклати глава.

— Все още не сме решили. Не знам какво ще е най-подходящото.

— Можем да помислим заедно. За съжаление, трябва да призная, че все още не съм празнувала годишнина, но майка ми е специалист в това отношение.

След като бе изпълнявала ролята на съпруга на трима милионери, Моника Трамел Баркър Митчъл Стантън можеше спокойно да работи като професионален организатор на светски събития, ако някога й се наложи да си изкарва хляба сама.

— Нещо по-интимно ли искаш, да сте само двамата? — предложих аз. — Или купон със семейството и приятелите? Разменяте ли си подаръци?

— Искам да се омъжа — изстреля той неочаквано.

— О! Добре — измърморих и се отпуснах на стола. — Не бих могла да измисля нищо по-романтично от това.

Марк се засмя насила и ме погледна тъжно:

— Би трябвало да е романтично. Бог ми е свидетел, че когато преди няколко години Стивън ми предложи, имаше цветя и сърца в изобилие. Нали знаеш, че е истинска кралица на драмата. Тогава направо надмина себе си.

Озадачена, премигах срещу него:

— И ти каза „не“?

— Казах „Още не“. Точно бях започнал да стъпвам на краката си тук, в агенцията, той също бе започнал да получава някои наистина добри поръчки, а и се възстановявахме след болезнена раздяла. Тогава ми се струваше, че моментът не е подходящ, и не бях сигурен, че мотивите му са правилни.

— Никой не може да е сигурен — промълвих тихо, говорех колкото на него, толкова и на себе си.

— Но не исках да мисли, че се съмнявам във връзката ни — продължи Марк сякаш не беше чул думите ми, — затова като пълен задник оправдах отказа си с твърдението, че не вярвам в брака.

— Но не си му отказал. Казал си му, че още не си готов, нали така?

— Не знам. Господи, не знам какво му казах! — Той се наведе напред, подпря лакти на бюрото и зарови лице в ръцете си. Гласът му беше тих и приглушен. — Тогава изпаднах в паника. Бях само на двайсет и четири, някои хора са готови да се обвържат на тази възраст, но аз… не бях готов.

— А сега си на двайсет и осем и вече си готов, така ли?

Беше на същата възраст като Гидиън. Тази мисъл ме накара да потръпна, може би отчасти защото бях на възрастта, на която е бил Марк, когато е казал „още не“, и добре разбирах как се е чувствал.

— Да — отвърна той, вдигна глава и срещна погледа ми. — Повече от готов. Като че ли някакъв часовник вътре в мен отброява минутите и с всеки изминал час ставам все по-нетърпелив. Но се страхувам, че той ще откаже. Може би неговият момент е бил преди четири години и вече е отминал.

— Не искам да звуча банално, но няма как да разбереш, преди да го попиташ — усмихнах се окуражително. — Той те обича. При това много. Според мен имаш доста добри шансове да чуеш „да“.

Марк също се усмихна, разкривайки чаровно кривите си зъби.

— Благодаря ти.

— Кажи ми, ако искаш да направя резервации.

— Оценявам помощта ти — каза той и изражението му стана по-сериозно. — Съжалявам, че повдигнах темата точно когато преживяваш трудна раздяла.

— Не се тревожи за мен. Добре съм.

Изгледа ме изпитателно, след това кимна.

* * *

— Искаш ли да отидем да обядваме?

Вдигнах поглед и видях откритото лице на Уил Грейнджър. Той беше най-новото попълнение в „Уотърс Фийлд & Лийман“ и аз му помагах да свикне с работата. Носеше бакенбарди и очила с черни квадратни рамки, които му придаваха леко битнически ретро вид. Отиваше му. Беше изключително спокоен и ми допадаше.

— Разбира се. Какво ти се яде?

— Паста и хляб. И торта. Може и печен картоф.

Вдигнах учудено вежди.

— Добре. Но ако накрая се озова под бюрото с пяна на уста, защото съм изпаднала във въглехидратна кома, ти ще ме оправдаваш пред Марк.

— Ти си истинско съкровище, Ева. Натали е на някаква диета без въглехидрати, а аз не мога да преживея още един ден без захар и скорбяла. Погледни само колко съм залинял.

Според собствените му думи Уил и гаджето му Натали, с което бяха заедно още от гимназията, се разбираха чудесно. Не бих се усъмнила, че е готов да влезе и в огъня заради нея, а и тя — въпреки шеговитите му оплаквания, че понякога прекалява — изглежда, се грижеше добре за него.

— Така да бъде — отвърнах и ми стана малко тъжно.

Беше истинско мъчение да съм далеч от Гидиън. Особено когато бях заобиколена от приятели, всеки от които имаше стабилна връзка. Стана обед и докато чаках Уил, пуснах есемес на Шона, сестрата на партньора на Марк, за да я питам дали иска да излезе по женски в събота вечер. В момента, в който й изпратих съобщението, телефонът на бюрото ми иззвъня. Вдигнах слушалката веднага.

— Кабинетът на Марк Герити…

— Ева.

Настръхнах, когато чух ниския, дрезгав глас на Гидиън.

— Здрасти, шампионе!

— Кажи ми, че между нас всичко е наред.

Прехапах долната си устна, сърцето ми блъскаше в гърдите. Явно и той също като мен се притесняваше от пукнатината, която се бе появила в отношенията ни.

— Всичко е наред. Защо, ти не мислиш ли така? Случило ли се е нещо?

— Не — отвърна той и замълча за миг. — Просто трябваше да го чуя още веднъж.

— Не ти ли го показах пределно ясно снощи? — „Докато впивах нокти в гърба ти…“ — Или пък тази сутрин? — „Когато стоях пред теб на колене…“

— Исках да се убедя, че можеш да го кажеш, без да ме виждаш.

Гласът на Гидиън галеше сетивата ми. Усетих, че се изчервявам от неудобство.

— Съжалявам — прошепнах, чувствах се странно. — Знам, че не обичаш, когато жените оценяват само външния ти вид. Не е необходимо и аз да се държа по този начин.

— Никога няма да се оплача, че съм това, което искаш, Ева. Господи! — В гласа му се долови известна острота. — Дяволски се радвам, че харесваш онова, което виждаш, защото, Бог ми е свидетел, аз също не мога да откъсна поглед от теб.

Затворих очи, усетих, че отново започвам да копнея за него. Сега, когато знаех какво огромно значение имам в живота му, ми ставаше още по-трудно да стоя далеч.

— Толкова много ми липсваш. И е странно, защото всички мислят, че сме скъсали, и ме съветват да продължа…

— Не! — Тази единствена дума експлодира с такава сила в слушалката, че ме накара да подскоча. — По дяволите! Чакай ме, Ева. Аз цял живот съм чакал теб.

Преглътнах буцата, заседнала в гърлото ми, и отворих очи тъкмо навреме, за да видя, че Уил се приближава към мен.

— Готова съм да те чакам вечно, стига да съм сигурна, че си мой — прошепнах аз.

— Няма да е вечно. Правя всичко по силите си. Вярвай ми.

— Вярвам ти.

Чух как някакъв друг телефон в близост до него иззвъня.

— Ще се видим точно в осем — отсече Гидиън.

— Добре.

Затвори и още в същия миг ми стана самотно.

— Готова ли си да хапнем? — попита Уил, нетърпеливо потривайки ръце.

Мегуми щеше да обядва с мъжа, който имаше фобия от обвързване, и се бе извинила, че няма да излезе с нас. Оставахме само двамата с Уил и всичката паста, която той успее да погълне за час. Помислих си, че точно в този момент няма да е никак лошо да изпадна във въглехидратна кома, изправих се и отвърнах:

— О, да!

* * *

По пътя обратно към офиса си купих от „Дуейн Рийд“[5] енергийна напитка без захар. Когато стана пет следобед, вече бях твърдо решила да отида във фитнеса след работа.

Имах членска карта за „Еквинокс“, но ми се искаше да отида в „Крос трейнър“. Остро усещах разрива между нас с Гидиън. Струваше ми се, че ще успея донякъде да го преодолея, ако отида на място, свързано с хубави спомени. Освен това изпитвах известна лоялност. Гидиън беше моят мъж. Бях готова да направя всичко по силите си, за да прекараме остатъка от живота си заедно. За мен това означаваше да го подкрепям във всяко негово начинание.

Върнах се пеша до апартамента, жегата вече не ме интересуваше, тъй като така или иначе щях да се изпотя обилно във фитнеса. Когато асансьорът спря на моя етаж, погледът ми неволно се плъзна по вратата в съседство с моята. Пръстите ми опипаха ключа, който Гидиън ми беше дал. Мисълта да вляза вътре и да огледам апартамента ми се стори много примамлива. Дали щеше да прилича на мезонета на Пето авеню? Или пък ще е напълно различен?

Мезонетът на Гидиън беше направо невероятен — с довоенна архитектура и обзавеждане, което носеше чара на една отминала епоха. Всичко показваше, че в него са вложени много пари, и въпреки това атмосферата беше топла и уютна. Можех с еднаква лекота да си представя и деца, и чуждестранни благородници в подобна обстановка.

Как ли изглеждаше временната му квартира? Съвсем малко мебели, никакви произведения на изкуството и необзаведена кухня? До каква степен бе превърнал жилището в свой дом?

Спрях пред вратата на своя апартамент, загледана в съседната, и спорех със себе си. Накрая устоях на изкушението. Исках той да ме въведе вътре.

Влязох в собствения си хол и бях посрещната от женски смях. Не се изненадах, когато видях дългокраката блондинка, гушната в Кари на белия ми диван. Беше поставила ръка в скута му и го опипваше през анцуга. Той все още стоеше гол до кръста, беше прехвърлил ръка през раменете на Татяна Черлин и разсеяно я галеше по ръката.

— Здрасти, бебчо — поздрави с усмивка. — Как беше на работа?

— Все същото. Здравей, Татяна.

В отговор тя само помръдна буза. Беше невероятно красива, което не беше учудващо, тъй като работеше като модел. Като оставим настрани външния й вид обаче, не я харесах особено още първия път, когато я видях, и отношението ми не се бе променило. Но като погледнах Кари, трябваше да призная, че в момента вероятно му действа добре.

Синините му бяха изчезнали, но той все още се възстановяваше от жестокия побой, нанесен му от Нейтън от засада. Именно това бе поставило начало на събитията, които доведоха до раздялата ми с Гидиън.

— Ще се преоблека и отивам във фитнеса — заявих и се отправих към коридора.

Чух как зад гърба ми Кари каза на Татяна:

— Изчакай само минута, трябва да поговоря с нея.

Влязох в стаята и хвърлих чантата си на леглото. Бях започнала да ровя в дрешника, когато Кари дойде и се подпря на вратата.

— Как си? — попитах го аз.

— По-добре — отвърна той, а очите му светеха закачливо. — А ти?

— По-добре.

Скръсти ръце на голите си гърди.

— Да не би да се дължи на онзи в леглото ти снощи?

Затворих с крак чекмеджето и отвърнах ядосано:

— Ама ти сериозно ли? Щом аз не мога да чуя какво става в твоята стая, как така ти чуваш какво става в моята?

Кари почука с пръсти по слепоочието си.

— Имам вграден секс радар.

— Какво означава това? Че аз нямам секс радар ли?

— По-скоро твоят направи късо и изгоря по време на един от сексмаратоните с Крос. Все още не можеш да дойдеш на себе си след невероятните му изпълнения. Ще ми се и мен да ме изтощи по същия начин.

Хвърлих спортния си сутиен към него. Той го хвана ловко и се засмя:

— И така, кой беше мъжът?

Прехапах устни, не исках да лъжа единствения човек, който винаги ми казваше истината, дори когато имаше опасност да ме заболи от нея. Но този път се налагаше да го направя.

— Един човек, който работи в „Кросфайър“.

Усмивката изчезна от лицето на Кари, той влезе в стаята и затвори вратата след себе си.

— И ти просто ей така реши да го доведеш вкъщи и да го чукаш като откачена цяла нощ? Мислех, че отиде на тренировка по крав мага.

— Наистина отидох. Той живее наблизо и го срещнах случайно след тренировката. Просто се случи…

— Трябва ли да се притеснявам? — попита той и внимателно се вгледа в лицето ми, докато ми подаваше обратно сутиена. — Отдавна не си правила случаен секс.

— Нещата не стоят така — отвърнах аз и положих усилие да гледам Кари в очите, знаех, че ако не го направя, никога няма да ми повярва. — Аз… излизам с него. Тази вечер ще вечеряме.

— Ще ме запознаеш ли?

— Разбира се. Но не и днес. Ще вечеряме у тях.

— Криеш нещо от мен — нацупи се той. — Казвай какво има!

Опитах се да избегна въпроса му.

— Тази сутрин те видях да се целуваш с Трей в кухнята.

— И какво от това?

— Всичко между вас наред ли е?

— Не се оплаквам.

Мили боже! Трудно беше да се отървеш от Кари, когато си науми нещо. Опитах се отново да сменя темата.

— Днес говорих с Брет — заявих сякаш между другото, опитвайки се да покажа, че не отдавам голямо значение на разговора. — Обади ми се на работа. И не, той не е мъжът от снощи.

Кари вдигна вежда.

— Какво искаше?

Изритах обувките си и отидох в банята, за да измия остатъците от грима си.

— Идва в Ню Йорк за промоция на видеото към „Златна“. Покани ме да отида с него.

— Ева… — започна Кари с онзи тон, с който обикновено родителите се обръщат към непослушните си деца.

— Искам да дойдеш с мен.

Думите ми го спряха за миг:

— Искаш да те пазя ли? Толкова ли си нямаш доверие?

Погледнах отражението му в огледалото.

— Нямам намерение да се връщам при него, Кари. Не че някога сме били истински заедно, така че престани да се притесняваш. Каня те да дойдеш с мен, защото мисля, че ще се забавляваш, а и не искам да подвеждам Брет. Той се съгласи да излезем само като приятели, но за по-сигурно някой трябва да му го набие в главата. Така ще е и по-честно.

— Трябваше да му откажеш.

— Опитах.

— Не, означава не, бебчо. Не е толкова трудно да го кажеш.

— О, я млъквай! — възкликнах аз и започнах да свалям грима си с памучен тампон. — Достатъчно ми е, че вече се чувствам виновна, че се съгласих. Мислиш ли, че ще ми е много забавно да отида на концерта, без да знам кого ще срещна там. Не е необходимо и ти да ми пилиш на главата.

„Защото бях напълно сигурна, че Гидиън ще го направи…“

— Защо, по дяволите, трябва да се чувстваш виновна?

— Брет изяде боя заради мен!

— Не, той изяде боя, защото целуна едно красиво момиче, без да се замисля за последствията. Трябваше да се сети, че вероятно не си свободна. И кой, по дяволите, ти е настъпил опашката, че се държиш така отвратително?

— Няма нужда ми четеш лекции за Брет, разбра ли?

Това, от което имах нужда, беше мнението на Кари за връзката ми с Гидиън и опасенията, които изпитвах, но не можех да споделя нищо с най-добрия си приятел. Това правеше и без това объркания ми живот още по-непоносим. Чувствах се ужасно самотна и безпомощна.

— Казах ти вече, нямам намерение да повтарям грешката си.

— Радвам се да го чуя.

Казах му онази част от истината, която можех да споделя, знаех, че няма да ме съди.

— Все още съм влюбена в Гидиън.

— Разбира се, че си — отвърна той просто. — И ако изобщо има значение, съм сигурен, че раздялата мъчи и него.

Прегърнах го.

— Благодаря ти.

— За какво?

— За това, че си такъв, какъвто си.

— Не искам да кажа, че трябва да седиш и да го чакаш — изсумтя той. — Изобщо не ме интересува Крос. Щом се прави на интересен — губи. Но не мисля, че ти самата си готова да скочиш в нечие друго легло. Неангажиращото чукане не е по твоята част, Ева. Сексът означава много за теб, затова се чувстваш прецакана, когато го правиш просто така.

— Така е, никога не се получава — признах аз и продължих да свалям грима си. — Ще дойдеш ли с мен на премиерата на клипа?

— Добре, ще дойда.

— Искаш ли да вземеш Татяна или Трей?

Кари поклати глава, обърна се към огледалото и с привично движение оправи косата си.

— Така ще прилича на двойна среща. По-добре да играя ролята на трето колело. Ще има по-добър ефект.

Наблюдавах отражението му в огледалото, по устните ми се появи усмивка.

— Обичам те.

— Тогава се грижи добре за себе си, бебчо — отвърна той и ми изпрати въздушна целувка. — Това е единственото, което искам.

* * *

Когато за първи път отивам на гости на някого, най-много обичам да подарявам чаши за мартини „Уотърфорд“. За мен те са перфектната комбинация от лукс, забавление и практичност. Бях подарила такъв сервиз на приятелка от колежа, която не знаеше нищо за уотърфордския кристал, но пък обичаше коктейли с мартини. Бях подарила подобен сервиз и на майка ми, която не пиеше коктейли, но пък обожаваше „Уотърфорд“. Такъв подарък би бил подходящ дори за Гидиън Крос, човека, който притежаваше повече пари, отколкото можех да си представя.

Но тази вечер, когато почуках на вратата му, не стисках в ръце кристални чаши.

Пристъпих нервно от крак на крак и прокарах ръка по бедрото си, за да пригладя роклята. След като се прибрах от фитнеса, се погрижих да изглеждам добре, като отделих достатъчно време, за да си направя прическа и да се гримирам в стила на Новата Ева. Сложих светлорозово червило, което не се размазваше, и облякох малка черна рокля с презрамки около врата, дълбоко деколте и още по-разголен гръб.

Късата рокля откриваше краката ми, които бях подчертала с изрязани обувки „Джими Чу“. Бях сложила диамантените обици, които носех на първата ни среща, както и пръстена, който Гидиън ми беше подарил — изключително бижу с множество преплетени синджирчета, хванати с диаманти под формата на кръст — кръстовете олицетворяваха Гидиън, който държи различните нишки от мен.

Вратата се отвори и аз леко се олюлях, поразена от страхотния, греховно секси мъж, който ме посрещна. Гидиън явно също е бил в сантиментално настроение. Беше облякъл същия черен пуловер, който носеше първата вечер, когато се срещнахме в бара. Изглеждаше невероятно с него — перфектен небрежно-елегантен сексапил. Комбинацията от този пуловер, графитеносивите панталони и босите му крака, ме накара да пламна от желание.

— Господи — измърмори той, — изглеждаш невероятно. Следващия път ме предупреди, преди да отворя вратата.

Усмихнах се.

— Добър вечер, господин Тъмен и Опасен.

5

Устните на Гидиън се извиха в ослепителна усмивка, докато ми подаваше ръка. Когато пръстите ми допряха дланта му, той ме дръпна вътре, притисна ме до себе си и нежно допря устните си в моите. Вратата зад гърба ми се затвори, той се протегна, заключи я и двамата останахме напълно изолирани от околния свят.

Хванах го за пуловера и стиснах здраво.

— Облякъл си любимия ми пуловер.

— Знам. — Неочаквано той клекна пред мен и постави ръката ми върху рамото си. — Хайде да се погрижим да ти е удобно, ангелче. Тези токчета няма да са ти необходими, докато не си готова да те чукам.

Вагината ми се сви в копнеж и очакване.

— Ами ако вече съм готова?

— Не си. Ще разбереш, когато настъпи моментът.

Преместих тежестта си от единия на другия крак, а Гидиън събу обувките ми.

— Така ли? Как ще разбера?

Вдигна към мен яркосините си очи. Почти беше коленичил и събуваше обувките ми и въпреки това нямаше никакво съмнение, че той е този, който контролира ситуацията.

— Като започна да вкарвам члена си в теб.

Отново преместих тежестта си, но този път по различна причина. „О, да! Моля те!“

Изправи се и се извиси над мен. Прокара нежно пръсти по бузата ми.

— Какво носиш в този плик?

— Ами… — отвърнах аз и се опитах да се отърся от еротичните фантазии, които събуждаше в мен, — подарък за новата къща.

Огледах се наоколо. Апартаментът беше огледално копие на моя. Беше чудесен и гостоприемен. Донякъде очаквах да го заваря полупразен, обзаведен само с най-необходимото, но вместо това се озовах в уютен дом. Единствената светлина идваше от разположените наоколо свещи, хвърлящи меки златисти отблясъци по мебелите. А самите мебели ми бяха странно познати — бяха същите като в апартамента на Гидиън и в моя.

Бях толкова изумена, че едва забелязах, когато взе от ръцете ми дамската чанта и плика с подаръците. Заобиколих го и тръгнах да разглеждам наоколо боса. Видях моята масичка за кафе и другите ми малки масички, поставени пред неговия диван и неговите столове, около моята уредба бяха подредени неговите дребни украшения и снимки на двама ни заедно, моите пердета и неговите лампи.

На стената — там, където в апартамента ми се намираше големият плосък телевизор, беше закачена огромна моя снимка, от която му пращах въздушна целувка. Беше същата, която държеше на бюрото си в офиса на „Кросфайър“, но многократно увеличена.

Завъртях се бавно, опитах се да огледам и запомня всичко. И преди ми беше поднасял подобна изненада, когато бе създал абсолютно копие на спалнята ми в своя мезонет — осигурявайки ми уютно пространство, където да се скрия, когато напрежението стане прекалено.

— Кога се нанесе тук?

Бях влюбена в апартамента! По някакъв странен начин смесицата от моите съвременни мебели и старинната подредба на неговия дом изглеждаше идеална. Беше подбрал точните елементи, за да създаде пространство, което е абсолютно отражение на… нас.

— През седмицата, когато Кари беше в болницата.

Погледнах го учудено:

— Сериозно ли говориш?

Точно през онази седмица Гидиън беше започнал да се отдръпва от мен и да ме отблъсква. Тогава отново излизаше с Корин и едва успявах да се свържа с него.

Сигурно обзавеждането на това жилище също му е отнело доста време.

— Трябваше да съм близо до теб — отговори разсеяно той и погледна в плика. — Трябваше да съм сигурен, че мога да стигна до теб бързо. Преди Нейтън.

Бях шокирана. По времето, когато имах чувството, че Гидиън все повече се отдалечава от мен, той е бил съвсем близо. И ме е пазил.

— Когато ти се обадих от болницата — започнах аз и се опитах да преглътна бучката, заседнала в гърлото ми, — при теб имаше някой…

— Раул. Той се занимаваше с доставката на мебелите. Трябваше да уредя всичко, преди двамата с Кари да се върнете вкъщи — отговори той и вдигна поглед към мен. — Кърпи ли, ангелче? — попита той, едва успявайки да прикрие смеха в гласа си.

Извади белите хавлиени кърпи, върху които беше избродиран надписът „Крос трейнър“. Бях ги купила от фитнеса. Когато го направих, мислех, че в ергенската му квартира няма почти нищо. Сега изглеждаха направо нелепо.

— Съжалявам — казах аз, все още не можех да се съвзема от изненадата при вида на апартамента. — Представях си това място доста по-различно. — Протегнах се да ги взема от ръцете му, но той се дръпна.

— Подаръците ти са винаги добре обмислени. Кажи ми какво точно си мислеше, когато купуваше тези.

— Мислех, че така ще те накарам да си мислиш за мен.

— Правя го всяка минута от живота си — прошепна той.

— Нека поясня. Исках да си представяш как отчаяно те желая — възбудена и потна.

— Ммм… фантазия, на която често се отдавам.

Изведнъж в съзнанието ми се появи споменът за Гидиън, който се самозадоволява под душа. Нямах думи, с които да опиша подобна невероятна гледка.

— Мислиш ли си за мен, когато се самозадоволяваш?

— Аз не мастурбирам.

— Какво? Я стига! Всички мъже го правят.

Гидиън хвана ръката ми и преплете пръсти в моите, след това ме поведе към кухнята, от която се носеше божествено ухание.

— Хайде да си сипем по чаша вино, докато говорим.

— Да не би да се опитваш да ме прелъстиш с алкохол…

— Не — отвърна той и остави плика с кърпите на плота. — Знам, че пътят към сърцето ти е храната.

Седнах на един от високите столове, беше съвсем същият като столовете в моята кухня. Развълнувах се, защото това ме накара да се почувствам като у дома си.

— До сърцето ми? Или в панталона ми?

Той се усмихна, докато наливаше червеното вино от бутилка, предварително отворена, за да подиша.

— Ти не носиш панталони.

— Не нося и бельо.

— Внимавай, Ева — предупреди ме Гидиън и ме погледна строго. — Опитваш се да провалиш опита ми да те съблазня елегантно, преди да те изчукам на всяка равна повърхност в този апартамент.

Устата ми пресъхна, погледът в очите му, докато ми подаваше чашата с вино ме замая и ме накара да се изчервя.

— Преди да те срещна — започна той и ме погледна над ръба на чашата, — се изпразвах всеки път, когато бях под душа. Беше нещо съвсем обичайно, като да си измия косата.

На това вече можех да повярвам. Гидиън беше изключително сексуален мъж. Когато бяхме заедно, той ме чукаше, преди да си легнем, рано сутрин, а понякога и набързо през деня.

— Откакто се познаваме — продължи той, — съм го правил само веднъж. И ти присъстваше.

Погледнах го учудено, вдигнала чаша към устата си.

— Наистина ли?

— Наистина.

Отпих от виното и се опитах да събера мислите си.

— Защо спря? През последните няколко седмици… Дълго време не бяхме заедно.

По устните му се появи лека усмивка.

— Не мога да си позволя дори една капчица да отиде напразно, ако искам да издържа на твоя ритъм.

Оставих чашата си и го бутнах по рамото.

— Говориш така, сякаш съм нимфоманка.

— Обичаш секса, ангелче — измърмори той. — В това няма нищо лошо. Ти си лакома и ненаситна, а на мен ми харесва. Знам, че щом ти го вкарам, ще изцедиш от мен и последната капка. А после ще искаш да повторим всичко отначало.

Усетих, че започвам да се изчервявам.

— За твоя информация, докато бяхме разделени, не съм мастурбирала нито веднъж. Дори не чувствах нужда да го правя, защото не бяхме заедно.

Той се облегна на плота и подпря лакът на хладния черен гранит.

— Така ли?

— Обичам секса, защото го правя с теб, а не защото съм някаква незадоволена уличница, която не може без мъж. Ако не ти харесва, пусни шкембе, спри да се къпеш, направи нещо — заявих аз и слязох от стола. — Или просто кажи „не“, Гидиън.

Запътих се към хола, опитвайки се да се отърва от безпокойството, което изпитвах през целия ден. Гидиън ме последва, прегърна ме и ме спря по средата на пътя.

— Стига — каза той с онзи заповеднически тон, който винаги ме възбуждаше.

Опитах се да се измъкна от прегръдката.

— Престани, Ева.

Предадох се, отпуснах ръце и започнах да мачкам роклята си.

— Обясни ми какво, по дяволите, се случи преди малко — нареди той със спокоен тон.

Наведох глава, не отговорих, защото не знаех какво да му кажа. За миг настъпи тишина, след това той ме взе в обятията си и ме занесе до дивана. Седна и ме постави в скута си. Гушнах се в него. Подпря брадичката си на главата ми.

— Искаш да се скараме ли, ангелче?

— Не — измърморих аз.

— Добре. И аз не искам да се караме — каза той и започна да ме гали по гърба. — Хайде вместо това да поговорим.

Притиснах носа си във врата му.

— Обичам те.

— Знам — отвърна той и отметна глава, за да ми направи място.

— И не съм сексманиачка.

— Не виждам какъв е проблемът, дори и да си. Бог ми е свидетел, че любимото ми занимание е да правя секс с теб. Всъщност, ако решиш, че искаш да го правим по-често, ще прекроя програмата си така, че да имам време за секс и през деня.

— О, господи!

Захапах го нежно по врата, а той тихо се разсмя. После стисна косата ми в юмрук и наведе главата ми назад. Гледаше ме нежно и сериозно.

— Не си разтревожена заради невероятния секс, който правим. Измъчва те друго.

— Не знам какво е. Просто… не съм в настроение — признах с въздишка.

Гидиън ме намести в скута си, притисна ме по-плътно до себе си и топлината му ме обля. Пасвахме така добре един в друг, извивките ми се съединяваха перфектно с мускулите на изсеченото му тяло.

— Харесва ли ти апартаментът?

— Страхотен е.

— Добре. — Долових задоволство в гласа му. — Ясно е, че целта му е да послужи за пример, макар че тук малко съм прекалил.

Сърцето ми подскочи.

— Пример за това как би могъл да изглежда общият ни дом?

— Ние, разбира се, ще започнем на чисто. Всичко ще е ново.

Бях силно впечатлена от решителността му. Въпреки това казах:

— Поел си огромен риск с този апартамент. Да се нанесеш тук, да влизаш и да излизаш от сградата. Тревожа се, само като си помисля за това.

— По документи някой живее тук. Този човек, разбира се, се нанася, движи се напред-назад. Влиза през гаража, също като всички останали наематели с коли. Когато играя тази роля, се обличам малко по-различно, използвам стълбите и проверявам охранителните камери, за да съм подготвен дали ще срещна някого.

Умът ми отказваше да осмисли огромното планиране, което изисква всичко това, но Гидиън очевидно вече имаше тренинг, нали бе успял да се добере до Нейтън, без да оставя следа.

— Вложил си толкова много усилия и средства. Само заради мен. Не мога… Не знам какво да кажа.

— Кажи, че ще се преместиш при мен.

Насладих се на щастието, което думите му ми доставиха.

— Имаш ли наум някакъв конкретен срок за нашето ново начало?

— Веднага щом е безопасно — отвърна той и стисна леко бедрото ми.

Поставих ръка върху неговата. Имахме да преодолеем толкова много препятствия, преди да можем наистина да заживеем заедно — следите от травмите в миналото ни; баща ми, който не одобряваше богати мъже и смяташе, че Гидиън ми изневерява; моята собствена съпротива, защото харесвах апартамента си и смятах, че щом съм дошла да живея в нов град, трябва да бъда колкото е възможно по-самостоятелна.

Веднага насочих вниманието си към най-сериозния проблем.

— А какво ще стане с Кари?

— Към мезонета има апартамент за гости.

Отдръпнах се бързо назад и вперих поглед в него.

— Ще направиш подобно нещо за Кари?

— Не, ще го направя за теб.

— Гидиън, аз… — Не можах да продължа, просто не успях да намеря подходящите думи. Усетих някаква промяна вътре в мен.

— Значи не си разтревожена заради апартамента — заключи той. — Нещо друго те безпокои.

Прецених, че ще е по-разумно да запазя Брет за последно.

— В събота вечер ще излизаме по женски.

За миг остана съвсем неподвижен. Ако човек не го познаваше така добре като мен, надали щеше да долови момента, в който пелият застана нащрек.

— Какво по-точно ще правите, като излезете по женски?

— Ще танцуваме. Ще пием. Обичайните неща.

— И ще сваляте мъже.

— Няма.

Облизах сухите си устни, поразена от настъпилата промяна — закачливостта му се бе превърнала в железен фокус.

— Всички сме обвързани. Поне така мисля. Не съм сигурна за съквартирантката на Мегуми, но Мегуми има гадже, а знаеш, че Шона е с нейния готвач.

Изведнъж той заговори съвсем делово:

— Аз ще организирам всичко — кола, шофьор, охрана. Ако посещавате само моите клубове, охраната ще стои в колата, ако решите да отидете някъде другаде, ще ви последва.

Премигнах учудено и се съгласих.

— Добре.

От кухнята се чу звънът на таймера от печката.

Гидиън с лекота стана от дивана и се изправи — с едно-единствено грациозно движение, без да ме изпуска от ръце. Отворих широко очи. Кръвта пулсираше във вените ми. Обвих врата му и го оставих да ме отнесе в кухнята.

— Не мога да повярвам колко си силен.

— Не е трудно да те впечатли човек. — Постави ме на стола, целуна ме и се отправи към печката.

— Ти ли сготви?

Не знам защо толкова се изненадах при тази мисъл, но наистина беше така.

— Не, Арнолдо ми изпрати салата и лазаня, която трябваше само да опека.

— Звучи страхотно.

От опит знаех, че храната, приготвена в ресторанта на известния готвач Арнолдо Ричи, е невероятна.

Грабнах чашата си и похабих хубавото вино, като го изгълтах набързо, за да събера смелост да кажа на Гидиън онова, което нямаше да му е никак приятно да чуе. Поех дълбоко въздух и казах на един дъх:

— Брет ми се обади на работа.

За момент помислих, че Гидиън не ме е чул. Взе ръкавица, отвори фурната и извади лазанята, без да ме погледне. Едва когато остави тавата на печката и се обърна към мен, разбрах, че не е изпуснал нито дума. Хвърли ръкавицата на плота, грабна бутилката с вино и се насочи към мен. Взе спокойно чашата ми, напълни я и заговори:

— Предполагам, че иска да те види, когато дойде в Ню Йорк другата седмица.

Трябваше ми малко време, преди да успея да реагирам.

— Знаел си, че ще идва! — укорих го аз.

— Разбира се, че знаех.

Не знаех дали причината е, че групата на Брет има договор с „Видал рекърдс“, или Гидиън съзнателно го държи под око. И двете изглеждаха еднакво вероятни.

— Съгласи ли се да се видите? — Гласът му беше гладък и мек. Опасно мек.

Опитах се да не обръщам внимание на треперенето, което усетих в стомаха си, и го погледнах право в очите.

— Да, съгласих се да присъствам на премиерата на новия клип на „Сикс-Найнтс“. Кари ще дойде с мен.

Гидиън кимна и безпокойството ми нарасна, защото нямах представа за какво си мисли.

Смъкнах се от стола и отидох при него. Той ме прегърна и леко положи бузата си върху главата ми.

— Ще откажа — предложих бързо аз. — И без това не ми се ходеше.

— Всичко е наред. — Започна да ме полюшва леко настрани и прошепна в ухото ми: — Разбих сърцето ти.

— Не се съгласих да отида заради това!

Прокара ръце през косата ми и отмести кичурите от бузите и челото ми. Направи го с такава нежност, че ме накара да се просълзя.

— Не можем просто да забравим последните няколко седмици, Ева. Нараних те дълбоко и все още кървиш.

Едва тогава осъзнах, че не съм готова да подновя връзката ни, сякаш не се е случило нищо. Някъде дълбоко в себе си все още бях обидена и Гидиън го беше доловил.

— Какво искаш да кажеш? — попитах и се измъкнах от ръцете му.

— Че нямам право да те изоставям и да те наранявам, независимо каква е причината, и после да очаквам от теб да забравиш всичко и веднага да ми простиш.

— Ти уби човек заради мен!

— Не ми дължиш нищо — отвърна той рязко. — Любовта ми към теб не те обвързва с нищо.

Независимо колко пъти ми го бе доказвал с действията си, всеки път изтръпвах, когато кажеше, че ме обича.

— Не искам да те нараня, Гидиън — казах аз тихо.

— Тогава не го прави — отвърна той и ме целуна нежно. — Хайде да вечеряме, преди лазанята да е изстинала.

Преоблякох се във фланелка на „Крос индъстрис“ и взех назаем от Гидиън едно долнище на пижама, на което се наложи да навия крачолите. Сложихме свещи на масата в хола и вечеряхме седнали на пода с кръстосани крака. Гидиън остана с любимия ми пуловер, но смени панталоните си с черен анцуг.

Облизах капката доматен сос от устните си и продължих да му разказвам как е минал денят ми.

— Марк се опитва да събере кураж и да предложи брак на партньора си.

— Ако не греша, те са заедно от доста време.

— Още от колежа.

Гидиън се усмихна.

— Сигурно е трудно да зададеш този въпрос, дори когато знаеш какъв ще е отговорът.

Сведох поглед към чинията си.

— Корин нервна ли беше, когато ти предложи?

— Ева — започна той и после направи дълга пауза, докато вдигнах глава, — няма да обсъждаме този въпрос.

— Защо?

— Защото няма никакво значение.

Вгледах се внимателно в лицето му.

— Как би се чувствал, ако знаеш, че в миналото съм приела предложението на някой друг? Въпросът ми е съвсем теоретичен.

Той ме изгледа ядосано.

— Това е съвсем различно, защото знам, че никога не би приела предложението на някой мъж, освен ако не държиш на него. Това, което изпитвах аз, беше… паника. И чувството не изчезна, докато тя не развали годежа.

— Купи ли й пръстен?

Заболя ме при мисълта, че Гидиън е обикалял магазините и е търсел пръстен за друга жена. Погледнах пръстена, който бе купил за мен.

— Онзи пръстен нямаше нищо общо с този — отвърна той тихо.

Стиснах ръката си в юмрук, сякаш се страхувах да не ми го вземе. Гидиън се протегна и сложи дясната си ръка върху моята.

— Купих пръстена на Корин от първия магазин, в който влязох. Нямах представа какво точно търсех, затова избрах един, който приличаше на пръстена на майка й. Така че нещата бяха различни, ще се съгласиш ли с мен?

— Да.

Не бях поръчала пръстена специално за Гидиън, но бях обиколила шест магазина, преди да намеря подходящия. Беше платинен, с вградени черни диаманти и със своята елегантна мъжественост и смелия си доминантен стил ми напомняше на моя любим.

— Съжалявам! — Намръщих се. — Държа се като пълна глупачка.

Гидиън вдигна ръката ми до устните си и целуна кокалчетата.

— И аз понякога се държа така.

Думите му ме накараха да се разсмея.

— За мен Марк и Стивън са идеална двойка, но Марк има една теория, според която в определен момент мъжете изпитват непреодолима нужда да се оженят, но това чувство бързо отминава, ако желанието им не се изпълни веднага.

— Мисля, че всичко се свежда до подходящия партньор, а не до подходящия момент.

— Стискам им палци всичко да се нареди — казах аз и вдигнах чаша. — Искаш ли да погледаме телевизия?

Гидиън се облегна на дивана.

— Единственото, което искам, е да бъда с теб, ангелче. Нищо друго не ме интересува.

* * *

След вечерята разчистихме заедно. Протегнах се да взема чинията, която Гидиън беше изплакнал, за да я сложа в миялната, но той направи лъжливо движение. Остави ловко чинията на плота и ме хвана за ръката. Сложи другата си ръка на кръста ми и ме завъртя в танц. От хола се носеше музика, чувах красивия чист глас на певицата.

— Кой пее? — попитах, останала без дъх от допира на силното му тяло, което се движеше, притиснато до моето.

Желанието, което винаги тлееше между нас, се разгоря, почувствах се отново изпълнена с живот и енергия. Всяко нервно окончание по кожата ми се напрегна в очакване на неговия допир. Усетих как страстта ми се надига и се превръща в нажежено очакване.

— Нямам представа.

Той ме завъртя в кухнята и ме поведе към хола. Водеше майсторски и аз се отпуснах в ръцете му. Наслаждавах се на факта, че танците са страст, която споделяме, и се изумявах на щастието, което той очевидно изпитва от това, че е с мен. Същото усещане за щастие се надигна и в мен, стъпките ми станаха леки, имах чувството, че се носим по въздуха. Когато влязохме в хола, музиката стана по-силна. Чух, че в песента се споменават думите „тъмен и опасен“ и се препънах от изненада.

— Прекалено много вино ли изпи, ангелче? — подразни ме Гидиън и ме придърпа към себе си.

Но вниманието ми бе съсредоточено върху музиката. Върху болката в гласа на певицата. Разказваше за мъчителната си любов и я оприличаваше на връзка с призрак. Усетих болка в сърцето си, думите й ми напомниха за дните, когато мислех, че съм загубила Гидиън завинаги. Вдигнах глава към него. Наблюдаваше ме с потъмнели блестящи очи.

— Изглеждаше толкова щастлива, когато танцуваше с баща си — каза той.

Знам, че искаше да си създадем подобни красиви спомени.

— И сега съм щастлива — опитах се да го убедя, въпреки че очите ми се изпълниха със сълзи, когато долових копнежа му по мен — опиянение, което познавах отлично.

Ако душите можеха да се сливат с мечтите, нашите щяха да са вплетени една в друга завинаги.

Той сложи ръка на тила ми и се наведе към мен. Ритъмът му се наруши, когато устните ни се докоснаха. Спря, притисна ме силно и ме повдигна от пода.

За разлика от съкрушената певица, аз не бях влюбена в призрак. Обичах истински мъж от плът и кръв, който допускаше грешки, но и се учеше от тях, мъж, който се опитваше да стане по-добър заради мен; който — също като мен — отчаяно искаше между нас да се получи.

— Никога не съм била така щастлива, както когато съм с теб — казах му аз.

— О, Ева! — Наведе се над мен и ме целуна.

* * *

— Хлапето е — заявих аз убедено.

Гидиън разсеяно рисуваше с върха на пръстите си кръгчета около пъпа ми.

— Това е извратено.

Бяхме се излегнали на дивана и гледахме любимия ми полицейски сериал. Лежеше зад мен, подпрял брадичка на рамото ми и преплел крака в моите.

— Винаги се оказва, че е този, когото най-малко подозираш — опитах се да му обясня.

— Според мен е бабата.

— О, господи! — извърнах глава, за да го погледна. — И според теб това не е извратено?

Той се ухили и ме целуна по бузата.

— Искаш ли да се хванем на бас?

— Никога не се хващам на бас.

— Хайде де! — Разтвори ръка върху корема ми и ме прикова към дивана, докато се изправяше, за да се подпре на лакът и да ме погледне в очите.

— Не.

Усетих го, притиснат до извивката на бедрото ми — тежък и дълъг. Не беше възбуден, но това не му попречи да привлече вниманието ми. Стана ми любопитно, протегнах ръка и обхванах члена му в шепа. В същия момент той се възбуди. Тъмните му вежди се вдигнаха учудено нагоре.

— Пускаш ли ми се, ангелче?

Стиснах го нежно в ръката си.

— Просто съм възбудена и разтревожена, питам се защо новият ми съсед още не се е опитал да ме сваля.

— Може би защото не иска да прибърза и да те уплаши. — Очите на Гидиън проблясваха на светлината от телевизора.

— Така ли?

Той потърка носа си в слепоочието ми.

— Ако има поне малко акъл в главата си, ще направи всичко, за да те задържи.

Ооо…

— В такъв случай вероятно ще трябва аз да направя първата крачка — прошепнах и обвих пръсти около китката му. — Но не искам да помисли, че съм прекалено лесна.

— Няма, ще е твърде зает да мисли какъв щастливец е.

— Ами, тогава… — започнах аз и се обърнах с лице към него. — Здрасти, съседе!

Той прокара върха на пръста си по веждата ми.

— Здрасти! Гледката тук наистина ми харесва.

— А и сме гостоприемни.

— О, да! И пълни с хавлиени кърпи.

Бутнах го леко по рамото.

— Е, искаш ли да се помляскаме?

— Да се помляскаме? — Той отметна глава и се разсмя, гърдите му, долепени до мен, се разтресоха. Звукът беше дълбок и гърлен и ме накара да настръхна от удоволствие. Гидиън се смееше толкова рядко.

Плъзнах ръце под пуловера и погалих топлата му кожа.

— Това „да“ ли е или „не“?

— Готов съм да „мляскам“ всяка част от тялото ти, която мога да докопам, ангелче.

— Започни оттук — наредих аз и му предложих устата си.

Той ме целуна, нежно прилепвайки устни до моите.

Гушнах се в него и простенах от удоволствие, когато се премести и се надвеси над мен. Ръцете ми се плъзгаха нагоре-надолу по гърба му, вдигнах крак и го прехвърлих през бедрото му. Стиснах нежно долната му устна със зъби и започнах да я галя с върха на езика си. Стонът му беше толкова чувствен, че ме накара да се овлажня.

Извих гръб, когато ръката му се плъзна под фланелката ми, обхвана голата ми гърда и започна да масажира зърното й между палеца и показалеца си.

— Толкова си мека — измърмори той. Стигна с целувки до слепоочието ми и зарови лице в косата ми. — Толкова много обичам да те докосвам.

— Ти си съвършен! — Мушнах ръце под ластика на анцуга му и обхванах с ръце голото му дупе. Мирисът и топлината на кожата му ме опияняваха, чувствах се замаяна от страст и желание. — Истинска мечта.

— Ти си моята мечта. Господи, колко си красива.

Устните му се сляха с моите, стиснах здраво косата му и го притиснах до себе си, обвила ръце и крака около него. Целият свят изчезна и пред мен остана само той. Допирът му. Звуците, които издаваше.

— Харесва ми това, че ме желаеш толкова много — каза с дрезгав глас. — Не бих могъл да го понеса, ако само аз се чувствах така.

— С теб съм, миличък — обещах му, движейки пламенно устни под неговите. — Изцяло съм с теб.

Гидиън сложи едната си ръка на тила ми, а другата на кръста. Настани се върху мен, твърдото му тяло потъна в мекотата на моето, членът му се доближи до вулвата ми и той раздвижи бедра. Въздъхнах и забих нокти в твърдото му като скала дупе.

— О, да — простенах безсрамно. — Толкова ми е хубаво с теб.

— Ще ти стане още по-хубаво, когато го вкарам — измърка той.

Захапах нежно ухото му.

— Да не се опитваш да ме убедиш да стигнем докрай?

— Не е необходимо да стигаме никъде, ангелче. — Започна леко да смуче шията ми и вагината ми веднага се стегна. — Мога да ти го вкарам и тук. Обещавам ти, че ще се почувстваш чудесно.

— Не знам. Вече не съм такова момиче.

Ръката на кръста ми започна бавно да сваля бикините. Престорих се, че се съпротивлявам и издадох тих звук в знак на протест. Кожата ми гореше от допира му, тялото ми се събуждаше, за да отговори на нуждите му.

— Шшшшт — прошепна той и допря устни до моите. — Обещавам, че ако не ги хареса, веднага ще го изкарам.

— Не вярвам тази реплика да е работила някога!

— Не е реплика, казвам го съвсем сериозно.

Стиснах с ръце стоманените извивки на бедрата му и започнах да се търкам в него, бях съвсем наясно, че няма нужда от никакви заучени реплики. Само с един жест можеше да вкара в леглото всяка жена, която поискаше. За щастие, искаше само мен.

Продължих да го дразня, доволна от закачливото настроение, в което беше.

— Обзалагам се, че казваш същото и на другите момичета.

— Какви други момичета?

— Нали знаеш каква слава ти се носи?

— Но ти си тази, която носи пръстена ми. — Той вдигна глава и отметна с пръсти косата от лицето ми. — Животът ми започна в деня, в който те срещнах.

Думите ми подействаха като удар. Преглътнах трудно и прошепнах:

— Добре, печелиш. Можеш да го вкараш.

Сянката изчезна от лицето му и по устните му се разля усмивка.

— Господи, луд съм по теб.

Аз също се усмихнах.

— Знам.

6

Събудих се обляна в студена пот, сърцето ми блъскаше до пръсване. Лежах в голямото легло и дишах насечено, а умът ми се мъчеше да се отскубне от лапите на съня.

— Махни се от мен!

Гидиън. Господи!

— По дяволите, не ме докосвай!

Отметнах завивките, изтърколих се от леглото и се затичах към стаята за гости. Започнах като обезумяла да търся пипнешком ключа на лампата, накрая дланта ми се удари в него. Изведнъж стаята се обля в светлина, видях Гидиън, който се гърчеше в леглото, чаршафите бяха омотани около краката му.

— Недей! О, господи… — Гърбът му се изви като дъга над леглото, ръката му стискаше чаршафа в юмрук. — Боли!

— Гидиън!

Мастурбираше ожесточено. Изтичах към леглото, сърцето ми се късаше, когато го гледах така потънал в пот. Поставих ръка на гърдите му.

— По дяволите, не ме докосвай! — изсъска той, сграбчи китката ми и я изви толкова силно, че извиках от болка. Очите му бяха отворени, но погледът му беше замъглен, очевидно все още беше в капана на кошмара.

— Гидиън! — Опитах да се освободя от ръката му.

Изведнъж се изправи, дишаше тежко, а погледът му бе обезумял:

— Ева. — Пусна ме, като че ли ръката ми го бе опарила, отметна потната коса от лицето си и рязко стана от леглото. — Господи, Ева… нараних ли те?

Разтърках китката с другата си ръка и поклатих глава.

— Дай да видя — каза той дрезгаво и протегна към мен треперещите си пръсти.

Отпуснах ръце, приближих към него и го притиснах силно до себе си. Допрях буза до потните му гърди.

— Ангелче — прошепна той и ме прегърна, все още целият трепереше. — Извинявай.

— Шшшшт, миличък. Всичко е наред.

— Нека те гушна — промълви той и се отпусна заедно с мен на пода. — Не ме оставяй.

— Никога няма да те оставя — обещах аз, долепила устни до него. — Никога.

* * *

Напълних ъгловата вана и влязох в нея заедно с Гидиън. Седнах зад него на най-горното стъпало, измих косата му и прокарах насапунисаните си ръце по гърба и гърдите му, като се опитах да отмия не само студената лепкава пот, но и кошмара. Горещата вода бе спряла треперенето, но отчаянието в очите му не можеше да изчезне толкова лесно.

— Някога говорил ли си с някого за твоите кошмари? — попитах аз и изцедих топлата вода от гъбата върху раменете му.

Той поклати глава.

— Време е да го направиш — казах тихо. — Аз съм твоето момиче.

Измина дълго време, преди да заговори.

— Когато ти имаш кошмари, Ева… Какви са? Като спомен от нещо, което наистина се е случило? Или съзнанието ти ги изкривява? Променяш ли събитията?

— Обикновено са спомени. Отговарят на действителността. При теб не е ли така?

— Понякога е така. Но понякога е съвсем различно. Сънувам неща, които не са се случили.

Замислих се над думите му. Искаше ми се да имам достатъчно познания и опит, че да мога наистина да му помогна. Но не можех да направя нищо друго, освен да го изслушам и да го обичам. Надявах се това да е достатъчно, защото кошмарите му разкъсваха и мен така, както със сигурност разкъсваха него.

— Промяната за добро ли е или за лошо?

— Опитвам се да се съпротивлявам — отвърна той тихо.

— И въпреки това той успява да те нарани?

— Да, пак побеждава, но поне успявам да го държа далече, колкото е възможно по-дълго.

Потопих отново гъбата във водата и я изцедих върху него, опитвах се да наложа някакъв успокояващ ритъм.

— Не трябва да се самообвиняваш. Бил си дете.

— И ти си била дете.

Стиснах очи, не исках дори да си помисля, че Гидиън е виждал снимките и записите, които Нейтън бе направил.

— Нейтън беше садист. Нормално е да се съпротивляваш на болката, затова и аз се съпротивлявах. Това не е проява на смелост.

— Иска ми се и мен да ме бе боляло повече — отвърна той с горчивина. — Най-отвратителното е, че той ме караше да се наслаждавам.

— Не си се наслаждавал. Изпитвал си физическо удоволствие, а това не е едно и също. Телата ни реагират инстинктивно, Гидиън, дори когато съзнателно не искаме да го правят. — Прегърнах го както бях седнала зад гърба му, подпрях брадичката си на главата му и продължих: — Той е бил асистент на психотерапевтката ти и е било съвсем естествено да му имаш доверие. Много добре е знаел как да влезе в главата ти.

— Не разбираш.

— Накарай ме да разбера.

— Той… ме прелъстяваше. А аз му позволявах. Не можеше да ме накара да го искам, но правеше така, че да не се съпротивлявам.

Преместих се и притиснах буза в слепоочието му.

— Да не би да се тревожиш, че си бисексуален? Няма да психясам, дори и да е така.

— Не. — Той извърна глава и допря устни до моите, извади ръка от водата и стисна пръстите ми в своите. — Мъжете никога не са ме привличали. Но фактът, че би ме приела дори ако съм… В момента те обичам толкова, че боли.

— Миличък. — Целунах го нежно, устните ни се сляха и после се разделиха. — Просто искам да си щастлив. За предпочитане с мен. И наистина искам да престанеш да се самообвиняваш заради онова, което ти е било причинено. Бил си изнасилен. Бил си жертва, но си успял да оцелееш. В това няма нищо срамно.

Той се обърна и ме придърпа по-дълбоко във водата. Притиснах се в него и сложих ръка на бедрото му.

— Имаш ли нещо против да поговорим за секс?

— Разбира се, че не.

— Веднъж ми каза, че не правиш анален секс. — Усетих как се напряга. — Но ти… ние…

— Вкарах пръстите и езика си в теб — продължи той изречението, вперил внимателен поглед в мен. При новата тема у него веднага настъпи промяна, съмненията изчезнаха и гласът му прозвуча спокойно и уверено. — Беше ти приятно.

— А на теб? — попитах бързо, преди да съм изгубила смелост.

Пое дълбоко въздух, скулите му бяха зачервени от горещата вода, лицето му беше открито, защото бе пригладил назад дългата си черна коса.

Мълча толкова дълго, че започнах да се страхувам, че няма да ми отговори.

— Готова съм да ти го дам, Гидиън, ако наистина го искаш.

Той затвори очи.

— Ангелче.

Протегнах ръка между краката му и взех в шепа тежкия му скротум. Плъзнах средния си пръст под него и докоснах леко стегнатия му анус. Той се отдръпна рязко и стисна крака толкова силно, че водата се изплиска от ръба на ваната. Усетих, че членът му стана твърд като камък. Издърпах ръката си и обхванах члена му с длан. Започнах бавно да го галя, а когато Гидиън изстена, го целунах.

— Ще направя всичко за теб. В леглото ни няма ограничения. Няма спомени. Там сме само ти и аз. Двамата. И любовта ни. Толкова много те обичам.

Езикът му се плъзна в устата ми, жадно и яростно. С една ръка обгърна кръста ми, а с другата ме накара да стисна члена му още по-силно, притискайки ме с пръсти.

Във ваната се образуваха леки вълнички, когато започнах енергично да движа ръката си по възбудения му пенис. Стонът му накара зърната на гърдите ми да набъбнат.

— Твоето удоволствие ми принадлежи — прошепнах в устата му. — Ще си го взема насила, ако ти не ми го дадеш.

Той изстена и отметна глава назад.

— Накарай ме да свърша.

— По всеки начин, който пожелаеш — обещах.

* * *

— Сложи си синята вратовръзка. Онази, която подхожда на очите ти.

Бях точно срещу дрешника и наблюдавах Гидиън, който избираше костюм за последния работен ден от седмицата.

Той се обърна и ме погледна, бях седнала на ръба на леглото в голямата спалня и държах чаша кафе. По устните му се появи доволна усмивка.

— Обичам очите ти — заявих и леко свих рамене. — Невероятни са.

Той взе връзката от рафта и се върна в спалнята, преметнал графитеносив костюм през ръката си. Беше само по черни боксерки и можех да се насладя на стегнатото му мускулесто тяло и златистия загар.

— Направо не е за вярване колко често мислим еднакво — каза той. — Избрах този костюм, защото цветът му ми напомня за твоите очи.

Усмихнах се и започнах весело да поклащам крака, чувствах се толкова изпълнена с щастие и любов, че не можех да стоя на едно място.

Гидиън остави дрехите си на леглото и приближи до мен. Вдигнах глава, за да го погледна, а сърцето ми биеше бързо и силно. Той обхвана главата ми с ръце и прокара палци по веждите ми.

— Очите ти са прекрасни, толкова красиво буреносно сиво. И толкова изразителни.

— Което ме поставя в изключително неизгодна позиция. Можеш да четеш в тях като в разтворена книга, докато твоето лице е неразгадаемо като на комарджия.

Наведе се над мен и ме целуна по челото.

— И въпреки това не мога да скрия нищо от теб.

— Само така казваш — отвърнах и продължих да го наблюдавам, докато се обличаше. — Искам да направиш нещо за мен.

— Каквото пожелаеш.

— Ако се наложи да отидеш някъде с дама и е невъзможно да си с мен, вземи Айрланд.

Той спря да закопчава ризата си.

— Тя е само на седемнайсет, Ева.

— И какво от това? Сестра ти е красива, изискана млада дама и освен това те обожава. Можеш само да се гордееш с нея.

Гидиън въздъхна и взе панталона си.

— Според мен ще й е ужасно скучно на събитията, на които би било подходящо да я заведа.

— Мислеше, че ще й е скучно и ако я поканя на вечеря вкъщи, но видя, че грешиш.

— Ти беше там — възрази той и закопча панталона си. — Беше й приятно заради теб.

Отпих от кафето си.

— Обеща да направиш всичко, което пожелая — напомних му.

— Нямам никакъв проблем да отида където и да е и сам, Ева. А и вече ти казах, че повече няма да се виждам с Корин.

Вперих поглед в него над ръба на чашата и замълчах.

Гидиън напъха краищата на ризата си в панталона с очевидно раздразнение.

— Добре, де.

— Благодаря.

— Можеш поне да се опиташ да прикриеш самодоволната усмивка на Чеширския котарак — измърмори той.

— Можех.

Той спря да се облича, присви очи и плъзна поглед по краката ми, които се виждаха под разтворения халат.

— Дори и не си го помисляй, шампионе. Вече го правихме тази сутрин.

— Имаш ли паспорт? — попита той.

Намръщих се.

— Да. Защо?

Той кимна отсечено и се протегна към вратовръзката, която толкова много харесвах.

— Ще ти потрябва.

— За какво? — попитах развълнувано.

— За пътуване.

— Сериозно? — Изправих се и станах от леглото. — Пътуване къде?

Очите му блестяха закачливо, докато с бързи и умели движения завързваше възела на връзката.

— Някъде.

— Да не би да планираш да ме изпратиш в някакви неизвестни земи?

— С удоволствие бих го направил — измърмори той. — Ти и аз на самотен тропически остров, където през цялото време ще ходиш гола и ще мога да ти го вкарвам всеки път, когато поискам.

Поставих ръка на кръста си и го изгледах.

— Изгоряла от слънцето и с изкривени крака. Колко секси.

Той се разсмя, а по тялото ми се разнесе вълна от удоволствие.

— Искам да те видя довечера — заяви, докато обличаше жилетката на костюма си.

— Просто искаш да ми го вкараш отново.

— Е, ти сама ми каза да не спирам. Не спря да го повтаряш.

Изсумтях, оставих чашата с кафе на нощното шкафче и свалих халата си. Пресякох стаята гола, изплъзвайки се, когато той се опита да ме сграбчи. Отворих чекмеджето и започнах да избирам комплект сутиен и бикини от луксозното бельо, което беше купил за мен. Той приближи зад гърба ми, плъзна ръце и обхвана гърдите ми в шепи.

— Мога отново да ти напомня — измърка.

— Не трябва ли да ходиш на работа? Защото аз трябва.

Гидиън се притисна до гърба ми.

— Ела да работиш при мен.

— И да ти наливам кафе, докато чакам да ме изчукаш?

— Говоря съвсем сериозно.

— Аз също. — Извърнах се толкова бързо към него, че съборих чантата си. — Имам работа и много си я харесвам. Знаеш го.

— И си добра в нея — каза той и ме хвана за раменете. — Можеш да работиш също така добре и за мен.

— Не мога да го направя поради същата причина, поради която отказах и на Стантън. Искам да се справя сама.

— Знам и те уважавам за това — заяви той, галейки ръцете ми. — Аз също сам си пробих път нагоре, докато фамилията Крос се опитваше да ме дърпа надолу. Никога не бих ти отнел възможността да се бориш. Обещавам, че няма да получиш нищо незаслужено.

Опитах се да потисна съчувствието, което изпитах заради това, че Гидиън е страдал по вина на баща си — мошеник, организирал финансови пирамиди и предпочел да се самоубие, вместо да излежи наказанието си в затвора.

— Мислиш ли, че някой ще повярва, че не съм получила работата само защото съм мацката, с която спиш в момента?

— Млъкни — нареди и ме разтърси. — Разбирам, че се ядосваш — няма проблем, но не искам да те чувам да говориш за нас по този начин.

Отблъснах го.

— Всички останали ще говорят така.

Той изсумтя и ме пусна.

— Станала си член на „Крос трейнър“, въпреки че имаш абонамент за „Еквинокс“ и тренираш крав мага. Можеш ли да ми обясниш защо?

Извърнах се и извадих от чекмеджето едни бикини, за да не ми се налага да споря с него чисто гола.

— Това е различно.

— Не е.

Обърнах се и се вбесих още повече, когато усетих, че съм стъпила върху нещата, изпадали от чантата ми.

— „Уотърс Фийлд & Лийман“ не е конкуренция на „Крос индъстрис“. Ти самият използваш услугите на агенцията.

— Мислиш ли, че никога няма да работиш по рекламната кампания на някой от конкурентите ми?

Беше ми трудно да разсъждавам, докато стоеше пред мен с разкопчана жилетка и идеално завързана вратовръзка. Беше красив и страстен, беше олицетворение на всичко, за което съм мечтала, което правеше почти невъзможен всеки опит да му откажа каквото и да е.

— Не в това е проблемът. Няма да се чувствам щастлива, Гидиън — отвърнах съвсем откровено.

— Ела.

Той разтвори ръце и ме прегърна, когато доближих до него. Заговори отново, прилепил устни до слепоочието ми:

— Един ден името Крос в „Крос индъстрис“ няма да се отнася само до мен.

Изпитах гняв и безсилие.

— Може ли да не говорим за това точно сега?

— Ще ти кажа само още нещо — можеш да кандидатстваш за някоя позиция като всички останали, ако чувстваш, че това е правилният начин, по който трябва да постъпиш. Ако получиш работата, ще работиш на друг етаж в „Кросфайър“ и сама ще се изкачваш нагоре. Няма да зависи от мен дали успяваш или не.

— Това е важно за теб. — Думите ми не бяха въпрос.

— Разбира се, че е важно. И двамата полагаме големи усилия, за да изградим общо бъдеще. Това е естествена стъпка в тази посока.

Кимнах с нежелание.

— Трябва да съм независима.

Той сложи ръка на тила ми и ме придърпа към себе си.

— Не забравяй кое е най-важното. Ако работиш усилено и покажеш талант и умения, това ще е единственият критерий, по който хората ще съдят за теб.

— Трябва да се приготвя за работа.

Гидиън се вгледа внимателно в лицето ми, след това нежно ме целуна.

Пусна ме, а аз се наведох да вдигна чантата си. В този момент забелязах, че съм стъпила върху пудриерата и съм я счупила. Не ме разтревожи особено, защото винаги можех да си купя нова от „Сефора“ на връщане от работа. Това, което ме накара да замръзна на място обаче, бяха електрическите жици, които стърчаха от счупената пластмаса.

Гидиън клекна, за да ми помогне. Погледнах го.

— Какво е това?

Той взе пудриерата от ръцете ми, отчупи още едно парче от нея и двамата видяхме микрочип с прикрепена към него миниатюрна антена.

— Може да е бръмбар. Или проследяващо устройство.

Погледнах го ужасено и изрекох само с устни:

— Полицията?

— Имам заглушителни устройства в апартамента — отговори той и ме шокира още повече. — И не, не е полицията. Няма начин някой съдия да е издал разрешително да те подслушват. Няма никаква причина за това.

— Господи! — Седнах на пода, почувствах, че ми прилошава.

— Ще дам на хората ми да го погледнат. — Той коленичи до мен и махна косата от лицето ми. — Възможно ли е да е майка ти?

Вперих в него безпомощен поглед.

— Ева…

— Господи, Гидиън!

Направих му знак с ръка да замълчи и с другата грабнах телефона си. Набрах номера на Кланси, бодигарда на пастрока ми, и изстрелях въпроса в момента, в който вдигна телефона си.

— Ти ли си поставил бръмбара в пудриерата ми?

Настъпи кратко мълчание, след което последва отговор:

— Това е проследяващо устройство, а не бръмбар. Да, аз го поставих.

— По дяволите, Кланси!

— Това ми е работата.

— Работата ти е отвратителна — не му останах длъжна, докато образът му изплуваше в главата ми. Кланси беше само мускули. Носеше тъмнорусата си коса подстригана късо като на военен и имаше излъчване на много опасен човек. Но аз не се страхувах от него. — Това са пълни глупости и ти добре го знаеш.

— Сигурността ви се превърна в приоритет номер едно, когато Нейтън Баркър се появи в града. Той умееше да се изплъзва, а аз трябваше да следя и двама ви. Изключих приемника в момента, в който смъртта му беше потвърдена.

Затворих очи.

— Не става въпрос за проклетото проследяващо устройство. Нямам проблем с него! Проблемът — и то сериозен проблем — е, че сте решили да не ми казвате за него. Така нарушавате личното ми пространство, Кланси.

— Напълно ви разбирам, но госпожа Стантън не искаше да ви тревожи.

— Аз съм възрастен човек! Мога сама да реша дали да се тревожа или не.

Погледнах към Гидиън, защото думите ми с пълна сила важаха и за него. По изражението му личеше, че ме е разбрал.

— Няма да споря с вас — отвърна Кланси мрачно.

— Длъжник си ми — казах аз, вече знаех точно каква услуга ще поискам от него. — Голям длъжник.

— Знаете къде да ме намерите.

Затворих телефона и изпратих съобщение на майка ми: „Трябва да поговорим“. После безсилно отпуснах рамене в отчаяние.

— Ангелче.

Отправих предупредителен поглед към Гидиън:

— Не се опитвай да измисляш извинение — нито за себе си, нито за нея.

Погледът му беше нежен и тъжен, но беше стиснал решително челюсти.

— Бяхме заедно, когато научи, че Нейтън е в Ню Йорк. Видях как реагира. Всеки, който те обича, би направил всичко възможно, за да те предпази.

Точно това ми беше трудно да приема. Не можех да отрека, че се радвам, че разбрах за Нейтън едва след смъртта му. От друга страна обаче, не исках вечно да бъда предпазвана от лошите неща. Те бяха част от живота. Протегнах се към ръката му и силно я стиснах.

— И аз изпитвам същото по отношение на теб.

— Аз се погрижих за собствените си демони.

— И за моите.

Но двамата все още спяхме разделени.

— Искам отново да започнеш да посещаваш доктор Питърсън — промълвих тихо.

— Бях при него във вторник.

— Наистина ли? — Не можах да скрия учудването си, когато разбрах, че е спазил уговорения график.

— Да. Пропуснах само един сеанс.

„Когато бе убит Нейтън…“

Погали ръката ми с палец.

— Сега сме само ние двамата — каза той, сякаш прочел мислите ми.

Много исках да повярвам в това.

* * *

Едва се довлякох до работа, което не предвещаваше нищо добро за останалата част от деня ми. Добре че беше петък и можех да съм пълен дроб през уикенда, нещо, което със сигурност щях да съм в неделя сутрин, ако цяла събота вечер обикалям по баровете. Отдавна не бях излизала по женски и имах нужда от едно-две питиета.

През изминалите четиридесет и осем часа бях научила, че гаджето ми е убило изнасилвана ми; че един от бившите ми се надява отново да ме вкара в леглото си; че една от бившите на гаджето ми е решена да го съсипе публично и че собствената ми майка ми е закачила проследяващо устройство, все едно бях някакво проклето куче.

Колко още можеше да понесе едно момиче?

— Готова ли си за утре вечер? — попита Мегуми, след като натисна бутона и ме пусна да вляза през стъклената врата.

— Готова съм, по дяволите! Приятелката ми Шона пусна съобщение сутринта, че също е навита да излезе с нас. — Успях искрено да се усмихна. — Уредих лимузина, която да ни кара по клубовете. Нали се сещаш… от онези, които обикалят по всички ВИП места с включени куверти.

— Какво? — Не успя да прикрие вълнението си, но все пак попита: — Колко струва?

— Нищо. Услуга от един приятел.

— Това се казва услуга! — Усмихна се широко и ме накара да се почувствам щастлива. — Ще си прекараме страхотно! Ще ми разкажеш подробно, докато обядваме.

— Няма проблем. И ти ще ми разкажеш как мина обядът ти вчера.

— Нали си говорехме за смесените сигнали — оплака се тя. — Уж само се забавляваме, а после се появява на работното ми място. Никога не бих отишла просто ей така в офиса на приятеля си, ако между нас няма нищо сериозно.

— Мъже! — изсумтях съчувствено аз, макар много добре да съзнавах, че трябва да съм благодарна за мъжа до себе си.

Отидох до бюрото си и се приготвих за работа. Когато видях в чекмеджето снимките, на които бяхме двамата с Гидиън, изведнъж ми се прииска да се свържа с него. След десет минути позвъних на Ангъс и му казах да поръча да изпратят в офиса на Гидиън от онези тъмночервени рози, известни като „черна магия“, с бележка, на която да пише: „Като омагьосана съм, все още си мисля за теб“.

Марк дойде до бюрото ми точно когато затварях прозореца на браузъра. Един поглед ми беше достатъчен, за да разбера, че не е съвсем добре.

— Искаш ли кафе? — предложих аз.

Той кимна и аз станах. Двамата се отправихме към стаята за почивка.

— Шона беше вкъщи снощи — започна той. — Каза, че ще излизате утре вечер.

— Да. Нали няма проблем?

— Защо да има проблем?

— Ами защото сме приятелки със сестрата на партньора ти — отвърнах колебливо.

— Ааа… не. Няма проблем. Защо? — отвърна той и прокара неспокойно ръка през късите си тъмни къдрици. — Супер е!

— Добре.

Долових, че има нещо друго, което го тревожи, но не исках да го притискам.

— Надявам се да прекараме добре. Очаквам го с нетърпение.

— Тя също.

Той извади две капсули кафе, докато аз отидох до рафта за чаши.

— Освен това очаква с нетърпение Дъг да се върне. И да й зададе въпроса.

— Така ли? Е, това вече наистина е страхотно. Две сватби в семейството за една година. Осен ако вие със Стивън не възнамерявате да се насладите на дълъг годеж.

Марк ми подаде първата чаша кафе, а аз извадих от хладилника обезмаслената сметана.

— Това няма да се случи, Ева.

Гласът на Марк беше пълен с горчивина, а когато се обърнах, за да го погледна, видях, че е навел глава.

Потупах го по рамото.

— Предложи ли му?

— Не. Няма смисъл. Стивън попита Шона дали двамата с Дъг планират да имат деца веднага, тъй като тя все още учи задочно, и когато тя му каза, че нямат подобни планове, той й изнесе цяла лекция за това, че бракът е само за двойки, които са готови да създадат семейство. В противен случай е по-добре нещата да не се усложняват. Повтори същите глупости, които преди му наговорих аз.

Заобиколих го и налях малко сметана в кафето си.

— Марк, никога няма да разбереш какъв е отговорът на Стивън, докато не му предложиш.

— Страх ме е — призна той, забил поглед в димящата чаша. — Искам повече от това, което имаме в момента, но от друга страна, ме е страх да не разруша връзката ни напълно. Ако отговорът му е „не“ и реши, че очакваме различни неща от живота…

— Слагаш коня пред каруцата, шефе!

— Ами ако не мога да приема отказа му?

Да… Напълно го разбирах.

— А би ли могъл да приемеш никога да не разбереш отговора със сигурност?

Той поклати глава.

— Тогава ще трябва да му кажеш всичко, което каза на мен — отвърнах твърдо.

Устните му потрепнаха.

— Извинявай, че те натоварвам с всичко това. Но винаги ми помагаш да погледна нещата от друг ъгъл.

— Много добре знаеш какво трябва да направиш. Просто някой трябва да те срита по задника, за да го направиш. А аз винаги съм насреща за сритване на задници.

По устните му се разля усмивка:

— Хайде днес да не работим по кампанията на кантората за разводи.

— Какво ще кажеш да започнем със самолетната компания? — предложих аз. — Имам някои идеи.

— Добре, да започваме.

* * *

Цяла сутрин работихме усилено и бях въодушевена от напредъка. Исках да поддържам Марк зает, за да не му остава време да се тревожи. За мен работата беше най-доброто лекарство, съвсем скоро се оказа, че и на него му действа по същия начин.

Току-що бяхме приключили и се готвех да изляза за обяд, когато се отбих до бюрото си и видях върху него плик, изпратен по вътрешната поща. Сърцето ми подскочи от вълнение, ръцете ми леко се разтрепериха. Развързах тънката връвчица и отвътре изпадна бележка:

„Ти си магията.

Ти превръщаш мечтите в реалност.

Х.“

Притиснах картичката до сърцето си, искаше ми се вместо нея да мога да прегърна мъжа, който я е написал. Точно си представях как ще напръскам розови листенца върху леглото ни, когато телефонът на бюрото ми иззвъня. Изобщо не се изненадах, когато чух задъхания глас на майка ми.

— Ева. Говорих с Кланси. Моля те, не се сърди! Трябва да разбереш…

— Разбирам — започнах аз, отворих чекмеджето и скрих безценната бележка на Гидиън в чантата си. — Ето как стоят нещата: вече не можеш да използваш Нейтън за извинение. Ако си наредила да ми поставят още някакви бръмбари, проследяващи устройства или други подобни неща, най-добре ще е да си признаеш веднага, защото, обещавам ти, че ако открия още нещо, ще прекъсна всякакви връзки с теб.

— Моля те, нека се видим и да поговорим — предложи тя с въздишка. — Ще излезем с Кари на обяд и ще остана да те изчакам у вас, докато се прибереш.

— Добре.

Ядът ми отмина също толкова бързо, колкото се бе появил. Високо ценях това, че майка ми се отнася към Кари като към мой брат, защото наистина го чувствах така. Даваше му майчината любов, която не беше имал никога. И двамата проявяваха подчертан интерес към модата и се разбираха отлично.

— Обичам те, Ева. Повече от всичко на света.

Въздъхнах:

— Знам, мамо. И аз те обичам.

Лампата на телефона започна да свети, някой ме търсеше по другата линия от рецепцията. Сбогувах се с майка си и превключих.

— Здравей — каза Мегуми с нисък, приглушен глас. — Мацката, която беше дошла преди време при теб — онази, с която не искаше да говориш, пак е тук и иска да те види.

Намръщих се, трябваше ми малко време да се сетя кого има предвид.

— Магдалин Перес ли?

— Да. Точно тя. Какво да правя?

— Нищо. — Изправих се. За разлика от предишния път, сега бях готова сама да се справя с приятелката на Гидиън, която много искаше да му бъде нещо повече от приятелка. — Идвам.

— Мога ли да гледам?

— Ха-ха! Ще съм там след минута. Няма да отнеме много време, после ще излезем на обяд.

Водена от суетата си, сложих малко гланц за устни, метнах чанта през рамо и тръгнах към рецепцията. Мисълта за бележката на Гидиън ме накара да поздравя Магдалин с усмивка, когато я заварих седнала във фоайето. Изправи се, като ме видя, че приближавам, и изглеждаше толкова страхотно, че нямаше как да не й се възхитя.

Когато се запознах с нея, тъмната й коса беше дълга и права като на Корин Жиро. Сега носеше класическа къса прическа, която подчертаваше екзотичната красота на лицето й. Беше облечена с кремави панталони и черна блуза без ръкави, която се връзваше на голяма фльонга на ханша й. Елегантният й външен вид се допълваше от перлени обици и колие.

— Здравей, Магдалин — поздравих и с жест я поканих да седне отново на мястото си, а аз се настаних в креслото от другата страна на малката масичка. — Какво те води насам?

— Извинявай, че идвам без предупреждение на работното ти място, Ева, но бях при Гидиън и реших да се отбия и при теб. Трябва да те помоля за нещо.

— Така ли?

Оставих чантата до себе си, преметнах крак върху крак и пригладих тъмночервената си пола. Никак не ми беше приятно, че тя може да посещава гаджето ми съвсем открито, докато за мен това е невъзможно. Но засега нямаше какво да се направи по въпроса.

— Днес една репортерка дойде в офиса ми и започна да ме разпитва за личния живот на Гидиън.

Стиснах здраво облегалката на креслото.

— Диана Джонсън ли? Надявам се, че не си отговорила на въпросите й.

— Разбира се, че не съм. — Магдалин се наведе напред и подпря лакти на коленете си. Тъмните й очи гледаха мрачно. — Вече е разговаряла с теб, така ли?

— Опита се.

— Тя е неговият тип — заяви Магдалин и ме изгледа внимателно.

— Забелязах — отвърнах аз.

— От типа, с който той не се задържа особено дълго — продължи тя и изкриви устни в печална усмивка. — Казал е на Корин, че предпочита да останат далечни приятели и да престанат да излизат заедно. Но предполагам, че знаеш всичко това?

— Откъде бих могла да го знам?

— О, сигурна съм, че имаш начин да разбереш. — В очите на Магдалин се появи закачливо пламъче.

Колкото и да е странно, почувствах се добре с нея. Може би защото тя самата се чувстваше добре в собствената си кожа, нещо, което не бях доловила последния път, когато се срещнахме.

— Изглежда, при теб всичко е наред.

— Нещата малко по малко се подреждат. Имаше един мъж, когото мислех за приятел, но той всъщност само ме тровеше. Сега, когато не е до мен, мога отново да започна да разсъждавам — каза тя и изпъна рамене. — Наскоро започнах да излизам с един човек.

— Радвам се за теб.

В това отношение й желаех всичко най-добро. Братът на Гидиън, Кристофър, я беше използвал по най-отвратителен начин. Тя обаче не знаеше, че съм запозната с тази история.

— Надявам се нещата да се получат.

— Аз също. Гейдж е съвсем различен от Гидиън. Той е от онези замислени интелектуалци…

— Артистична душа.

— Да. Мисля, че е доста артистичен. Надявам се да имам възможност да разбера със сигурност. Както и да е, да не те задържам повече. Безпокоях се заради репортерката и исках да го споделя с теб.

Станах от креслото и я поправих:

— Не, безпокояла си се заради мен. Страхувала си се, че ще започна да споделям с нея тайните на Гидиън.

Тя не отрече.

— Довиждане, Ева.

— Довиждане — казах и продължих да я наблюдавам, докато излезе през стъклената врата.

— Май не мина чак толкова зле — заяви Мегуми и се приближи към мен. — Нямаше бой и писъци.

— Да видим докога ще е така.

— Готова ли си за обяд?

— Умирам от глад. Да вървим.

* * *

Когато в пет и половина се прибрах вкъщи, заварих в хола да ме чакат Кари, майка ми и една невероятна сребриста официална рокля на Нина Ричи, метната на дивана.

— Не е ли фантастична? — изчурулика майка ми, която сама изглеждаше фантастично в своята прилепнала по тялото рокля в стил петдесетте — вталена, с къси ръкави и десен на миниатюрни черешки. Гъстите руси къдрици обграждаха красивото й лице и аз нямаше как да не призная, че изглежда зашеметяващо в какъвто и стил да се облече.

Цял живот ми бяха казвали, че приличам на нея, но очите ми бяха сиви като на баща ми, докато нейните бяха сини като метличина. По-пищните ми извивки също се дължаха на гените на семейство Рейъс. Дупето ми бе такова, че колкото и усилено да се упражнявах във фитнеса, никога нямаше да се отърва от него, а обиколката на бюста ми правеше невъзможно обличането на каквато и да е дреха без сутиен. Все още ми беше трудно да повярвам, че Гидиън намира тялото ми за неустоимо, след като преди това си е падал само по високи слаби брюнетки.

Оставих чантата и торбата с обувките си на високия стол в кухнята и попитах:

— Какъв е поводът?

— Набиране на средства за един приют по-следващия четвъртък.

Погледнах към Кари, очаквах да потвърди, че и той ще дойде с мен. Когато го видях да кима, свих рамене и се съгласих:

— Добре.

Майка ми направо засия. Заради мен тя подкрепяше всякакви благотворителни инициативи, свързани с жени и деца, жертви на насилие. Когато имаше официални вечери за набиране на средства, винаги купуваше куверти за Кари и за мен.

— Искаш ли вино? — предложи Кари, очевидно доловил, че не ме свърта на едно място.

Погледнах го с благодарност.

— Да, с удоволствие.

Докато той отиваше към кухнята, майка ми направи няколко крачки към мен в своите секси сандали с червени подметки и ме прегърна.

— Как беше денят ти?

— Странен — отговорих и също я прегърнах. — Радвам се, че свърши.

— Имаш ли някакви планове за уикенда?

Тя се отдръпна от мен и ме изгледа внимателно. Това ме накара да застана нащрек.

— Имам.

— Кари ми каза, че се срещаш с някого. Кой е той? С какво се занимава?

— Мамо — започнах аз, исках да говорим по същество, — всичко наред ли е между нас? На чисто ли сме? Или има още нещо, което искаш да ми кажеш?

Тя започна да се суети. Имах чувството, че всеки момент буквално ще закърши ръце.

— Няма да можеш да разбереш какво изпитвам, Ева, докато нямаш свои собствени деца. Ужасно е! И когато бях сигурна, че си в опасност…

— Мамо!

— Освен това има и други заплахи, та ти си красива млада жена — продължи тя. — Свързана си с богати мъже. Това невинаги означава, че си в безопасност…

— Къде са останалите, мамо?

Опита се да се престори на обидена.

— Не е необходимо да ми говориш с такъв тон. Аз само се опитвах…

— Може би е по-добре да си тръгваш — срязах я аз. Студът, който се разливаше по тялото ми, прозвуча и в гласа ми.

— В ролекса ти — отвърна тя рязко и все едно ми удари шамар.

Залитнах и направих крачка назад, дясната ми ръка инстинктивно покри китката на лявата. Часовникът беше подарък, който изключително много ценях, защото майка ми и Стантън ми го бяха дали по случай дипломирането. Тайничко дори сантиментално си мечтаех един ден да го подаря на дъщеря си, ако извадех късмета да имам дъщеря.

— Подиграваш ли се с мен? — Дръпнах с всичка сила каишката от ръката си и часовника падна на килима с тъп звук. Това изобщо не е било подарък. Били са окови, които съм носила на китката си. — Този път наистина прекрачи всички граници.

Тя се изчерви:

— Реагираш прекалено бурно, Ева. Не е…

— Реагирам бурно?! Ха! Господи, това е абсурдно. Наистина ли смяташ така? — Вдигнах два пръста пред лицето й: — Ей на толкова съм от това да извикам полицията. И няма да ми е нужно много, за да реша да те дам под съд.

— Аз съм ти майка! — извика тя с умоляващ глас, имах чувството, че всеки момент ще се разплаче. — Мое задължение е да те пазя.

— Аз съм на двайсет и четири години — отвърнах студено. — И според закона мога сама да се грижа за себе си.

— Ева Лорън…

— Недей! — Вдигнах ръце, после бавно ги отпуснах. — Просто спри. Сега ще изляза, защото съм толкова бясна, че дори не мога да те гледам. И не ми се обаждай, освен ако не си готова съвсем искрено да ми се извиниш. Няма да мога да ти повярвам отново, докато не осъзнаеш, че си сгрешила.

Отидох в кухнята и взех чантата си. Срещнах погледа на Кари, който точно в този момент идваше към нас с подноса с чаши вино.

— Ще се върна по-късно.

— Не можеш да си тръгнеш просто ей така! — извика майка ми, очевидно готова да изпадне в един от истеричните си пристъпи.

Не можех да го понеса. Не и в този момент.

— Само гледай — измърморих аз под носа си.

Проклетият ми ролекс! Ударът беше неочаквано силен, защото точно този подарък беше означавал толкова много за мен. Сега вече не значеше нищо.

— Остави я, Моника — каза Кари с тих, успокоителен глас.

Той знаеше как да се справя с истерични пристъпи много по-добре от всеки друг. Постъпвах гадно, като го оставях сам с майка ми, но просто трябваше да се махна. Ако се затворех в стаята си, тя щеше да стои пред вратата, да плаче и да ме моли, докато ми прилошее. Мразех да я виждам в подобно състояние, искрено съжалявах, че бях причината да се чувства така.

Излязох от апартамента си и отидох в апартамента на Гидиън. Побързах да вляза, преди сълзите да ме задавят или пък майка ми да ме последва. Нямаше къде другаде да отида. Не можех да се появя на публично място разстроена и плачеща. Майка ми не беше единственият човек, който ме следеше. Беше твърде вероятно наоколо да се навърта полицията. Диана Джонсън или дори някой папарак.

Стигнах до дивана на Гидиън, хвърлих се върху възглавниците и дадох воля на сълзите си.

7

— Ангелче.

Гласът на Гидиън и допирът на ръцете му ме събудиха. Измърморих нещо в знак на протест, когато ме обърна на една страна и усетих топлината на тялото му зад гърба си. Силната му мускулеста ръка ме прегърна през кръста и ме притисна към гърдите му. Гушната в него, положила буза върху коравия му бицепс, отново потънах в дълбок сън.

Когато се събудих, имах чувството, че са минали дни. В продължение на няколко дълги минути лежах на дивана със затворени очи, наслаждавах се на топлината на силното тяло на Гидиън и вдишвах аромата му. След малко реших, че ако продължавам да спя, съвсем ще объркам биологичния си часовник. Откакто се бяхме събрали, вечер лягахме късно, а сутрин ставахме рано и сега умората си казваше думата.

— Плакала си — прошепна той и зарови лице в косата ми. — Кажи ми какво се е случило.

Обвих ръце около ръката му и се притиснах в нея. Разказах му за часовника.

— Може би наистина реагирах прекалено бурно — признах накрая. — Бях уморена, а това винаги ме прави раздразнителна. Но, господи… ужасно ме заболя. Нали разбираш, че това напълно съсипва подаръка, на който толкова много държах?

— Мога да си представя. — Пръстите му не спираха да описват кръгчета по корема ми, нежно галейки ме през копринената блуза. — Съжалявам.

Погледнах към прозорците и видях, че е станало тъмно.

— Колко е часът?

— Малко след осем.

— Ти кога се прибра?

— В шест и половина.

Завъртях се и се обърнах с лице към него.

— Доста рано.

— Когато разбрах, че си тук, не можех да стоя далеч. Исках да съм с теб още от момента, в който получих цветята.

— Харесаха ли ти?

Той се усмихна.

— Трябва да ти призная, че да видя твоите думи, написани с почерка на Ангъс, беше доста… интересно.

— Опитвам се да съм предпазлива.

Целуна върха на носа ми.

— Но едновременно с това продължаваш да ме глезиш.

— Приятно ми е. А и искам да направя така, че да не поглеждаш друга жена.

Гидиън допря възглавничката на показалеца си до долната ми устна.

— Направи го още в мига, в който те видях.

— Много те бива в сладките приказки. — Простичкият факт, че в момента съм с Гидиън и той е насочил целият си фокус единствено към мен, беше достатъчен, за да разсее лошото ми настроение. — Отново ли се опитваш да влезеш в панталоните ми?

— Не носиш панталони.

— Това „не“ ли означава?

— Това означава „да“, наистина искам да се мушна под полата ти. — Погледът му се премрежи, когато леко захапах палеца му. — Както и в топлата ти, влажна и стегната малка катеричка. Искам го цял ден. Искам го всеки ден. Искам го и в момента, но ще изчакаме, докато се почувстваш по-добре.

— Можеш да ме целунеш и да ме накараш да се почувствам по-добре.

— Къде по-точно да те целуна?

— Навсякъде. Целуни ме навсякъде.

Знаех, че лесно мога да свикна да го имам само за себе си както сега. Бях сигурна, че го искам. А това, разбира се, беше невъзможно.

Хиляди малки частици от него бяха отдадени на хиляди други хора, проекти и начинания. Ако бях научила нещо от браковете на майка ми за успешни бизнесмени, това беше фактът, че съпругите на такива хора често са по-скоро любовници — с почти неизбежно отредена второстепенна роля, тъй като мъжете им са венчани и за работата си. Винаги има причина някой да се изкачи до върха в своята сфера и тя е в това, че отдава на заниманието цялото си внимание и време. Жената в живота му получава само остатъците.

Гидиън подпъхна косата зад ухото ми.

— Искам всеки ден да е така. Да се връщам вкъщи и ти да си тук.

Винаги се стрясках, когато реагираше така, сякаш е прочел мислите ми.

— Нямаше ли да е по-добре, ако ме бе заварил боса в кухнята.

— Нямаше да имам нищо против, но предпочитам да те заваря гола в леглото.

— Умея да готвя нелошо, а ти ме искаш само заради тялото ми.

— То е прекрасната опаковка, в която се съдържа всичко, което искам — усмихна се той.

— Ще ти го покажа, ако и ти ми покажеш своето.

— С най-голямо удоволствие — отвърна той и прокара пръст по бузата ми. — Но първо искам да се убедя, че си в подходящо настроение след разправията с майка ти.

— Ще ми мине.

— Ева. — От тона му веднага стана ясно, че няма да успея да го заблудя.

— Ще й простя, винаги така става — казах с въздишка. — Нямам особен избор, тъй като знам, че ме обича и че го прави за мое добро, макар че невинаги подбира правилните средства. Но тази случка с часовника…

— Продължавай.

Разтърках с ръка гърдите си, опитах се да премахна болката, събрала се в тях.

— Нещо в отношенията ни се пречупи. И независимо какво ще стане в бъдеще, винаги ще усещам тази пукнатина. От това боли най-много.

Дълго време Гидиън не каза нищо. Едната му ръка се плъзна в косата ми, а другата притисна властно бедрото ми. Чаках да сподели мислите си.

— Аз също отворих пукнатина в нашата връзка — каза той мрачно накрая. — Страхувам се, че това винаги ще стои между нас.

Тъгата в очите му ме прободе, предизвиквайки почти физическа болка.

— Пусни ме да стана.

Направи го с нежелание, наблюдаваше ме внимателно, докато се изправях. Поколебах се, преди да разкопчая ципа на полата си.

— Сега знам какво е чувството да те изгубя, Гидиън. Каква ужасна мъка ми причинява. Ако се опиташ да се отдръпнеш от мен, вероятно ще изпадна в паника. Ще трябва да внимаваш това да не се случва, а аз ще трябва да повярвам, че любовта ти няма да изчезне.

Той кимна, даваше ми знак, че напълно разбира и приема думите ми, но не можех да не забележа, че те го измъчват.

— Магдалин дойде при мен днес — казах, за да отвлека вниманието му от породилата се дистанция между нас.

Той се напрегна.

— Казах й да не го прави.

— Няма проблем. Вероятно се е безпокояла, че тая злоба към теб, но мисля, че осъзна, че те обичам прекалено много, за да искам да те нараня.

Той седна на дивана, а аз съблякох полата си. Оставих я да падне на пода и останах само по жартиери и чорапи, с което си осигурих просъскана през зъби въздишка от страна на Гидиън. Върнах се отново на дивана, седнах в скута му, обкрачих бедрата му и го прегърнах през врата. Горещият му дъх, който усещах през копринената си блуза, накара кръвта ми да забушува.

— Ей! — казах аз, прокарах ръце през косата му и залепих буза до неговата. — Престани да се тревожиш за нас. Според мен трябва да се замислим за Диана Джонсън. Кой е най-неприятният факт, който би могла да изрови за теб?

Той отметна глава и присви очи.

— Тя е мой проблем. Аз ще се справя с нея.

— Мисля, че се опитва да намери нещо наистина пикантно. Няма да й е достатъчно да те покаже като безсърдечен плейбой.

— Престани да се тревожиш. Изобщо не би ми пукало за нея, но не искам да завира факти от миналото ми в лицето ти.

— Не бъди толкова самоуверен.

Пръстите ми започнаха да разкопчават жилетката на костюма му. Стигнах до ризата и развързах вратовръзката, след това внимателно я преметнах на облегалката на дивана.

— Ще говориш ли с нея?

— Не, просто ще я игнорирам.

— Смяташ ли, че това е най-правилният подход? — попитах аз и започнах да разкопчавам ризата му.

— Тя иска вниманието ми, но няма да го получи.

— Тогава ще потърси друг начин.

Той се отпусна на облегалката и изви глава, за да ме погледне в лицето.

— Единственият начин една жена да привлече вниманието ми е да се превърне в теб.

— Шампионе. — Целунах го и започнах да дърпам краищата на ризата му. Той се размърда, за да мога по-лесно да ги измъкна от панталона. — Трябва да ми разкажеш за Диана — измърморих аз. — Какво толкова си направил, че си я настроил срещу себе си?

— Беше грешка във всяко отношение — въздъхна той. — Предложи ми се веднъж, а аз имам желязното правило да нямам втори път отношения с жени, които са прекалено настоятелни.

— И според теб това не е поведение на надменен задник?

— Не мога да променя случилото се — отвърна той хладно.

Ясно се виждаше, че се чувства неудобно. Можеше да се държи не по-малко отвратително от всеки друг мъж, но поне не се гордееше с това.

— Случи се така, че Диана отразяваше едно събитие, на което Ани Лукас се опита да ме постави в неудобно положение — продължи той. — Използвах Диана, за да държа Ани далеч. Не ми беше особено приятно да го правя и не се държах много добре с нея след това.

— Започвам да разбирам.

Разтворих ризата му и отдолу се показа прекрасната му топла кожа.

Спомних си как се държа към мен първия път, след като бяхме правили секс, и можех да си представя как се е отнесъл към Диана. Тогава, след секса, той изведнъж се затвори и ме изолира, което ме накара да се чувствам евтина и използвана. След това трябваше да положи огромни усилия, за да ме спечели отново, но репортерката не е имала моя късмет.

— Не искаш да я подвеждаш с какъвто и да е контакт — обобщих ситуацията аз. — Тя вероятно все още си пада по теб.

— Съмнявам се. Мисля, че не съм й казал повече от десетина думи.

— И към мен се държа отвратително, но въпреки това се влюбих в теб.

Прокарах с любов ръцете си по мускулестите му гърди, погалих черните косъмчета, които се виждаха тук-там, след това се плъзнах надолу по тъмната копринена пътечка, която се скриваше под колана на панталона му. Мускулите му се раздвижиха при допира ми, дишането му се ускори.

Смъкнах се надолу в скута му и впих очи в тялото му с наслада. Палците ми започнаха да описват кръгообразни движения около зърната на гърдите му и той постепенно се предаде на удоволствието, което му доставях. Наведох се и го целунах по врата, усетих как вената пулсира под устните ми, поех дълбоко мъжествения аромат, който се излъчваше от кожата му. Никога не можех да му се насладя толкова, колкото ми се искаше, защото той винаги обръщаше нещата и започваше да доставя наслада на мен.

Изпъшка, вдигна ръка и стисна косата ми.

— Ева.

— Обожавам начина, по който реагираш на допира ми — прошепнах аз, възбудена от това, че един толкова откровено сексуален мъж като Гидиън в момента се е оставил изцяло в ръцете ми. — Сякаш не можеш да ми устоиш.

— Наистина не мога — отвърна той и прекара пръсти през разчорлената ми от съня коса. — Докосваш ме така, сякаш ме боготвориш.

— Боготворя те.

— Чувствам го в допира на ръцете ти… на устата ти. В начина, по който ме гледаш. — Той преглътна, а аз проследих движението с очи.

— Никога не съм желала нещо повече — погалих тялото му, прокарах пръст по мускулите и после проследих очертанията на всяко ребро. Бях като ценител, който се възхищава на съвършенството на някоя картина.

— Искаш ли да играем една игра?

Езикът му бавно се плъзна по устните ми и вагината ми се сви от ревност. Той също го усети. Разбрах го по опасното пламъче, което проблесна в очите му.

— Зависи от правилата.

— Тази вечер ще бъдеш изцяло мой, шампионе.

— Винаги съм твой.

Разкопчах блузата си и я съблякох, останах само по дантелен сутиен и прашки.

— Ангелче — прошепна задъхано. Погледът му беше толкова горещ, че го усетих по кожата си.

Протегна ръце да ме докосне, но аз го хванах за китките и го спрях.

— Правило номер едно — ще те смуча, галя и дразня цяла нощ. Ще свършиш толкова пъти, че накрая ще започнеш да виждаш звезди пред очите си. — Обхванах члена му през панталона и започнах да галя възбуденото му тяло. — Правило номер две — ти просто ще лежиш по гръб и ще се наслаждаваш.

— И няма да ти върна услугата?

— Не.

— Няма да стане — заяви той решително.

Нацупих се.

— Моля те!

— Ангелче, да те накарам да свършиш, е деветдесет и девет процента от удоволствието за мен.

— Но тогава съм толкова заета със свършването си, че не мога да ти се насладя — оплаках се аз. — Искам поне веднъж — една нощ — да се държиш като егоист. Искам да се отпуснеш, да бъдеш животно, да свършиш просто защото ти е приятно и си готов.

Той сви устни.

— Не мога да постъпя така с теб. Трябва да усещам, че си с мен.

— Знаех, че ще кажеш така. — Веднъж бях споделила с него, че когато някой мъж ме използва само за собствено удоволствие, в съзнанието ми се отключват болезнените спомени за Нейтън. Изпитвах нужда да усещам, че мъжът до мен ме обича и ме иска. Че не съм просто поредното женско тяло, в което да се изпразни, че съм Ева — жената, която има нужда от истински чувства, когато става дума за секс. — Но това е моята игра и аз определям правилата в нея.

— Не съм се съгласил да играя.

— Изслушай ме.

Гидиън въздъхна дълбоко:

— Не мога да го направя, Ева!

— Могъл си да го правиш с други жени.

— Не съм бил влюбен в тях.

Разтопих се. Нищо не можех да направя.

— Миличък… искам го — прошепнах тихо. — Много го искам.

Гидиън въздъхна звучно.

— Можеш ли да ми обясниш защо.

— Не мога да усетя как бие сърцето ти, докато аз самата се боря за въздух. Не мога да усетя как се разтрисаш, докато аз самата се треса. Не мога да усетя вкуса ти, защото устата ми е пресъхнала от молби да ме доведеш до оргазъм.

Чертите на красивото му лице омекнаха.

— Направо се побърквам всеки път, когато свършвам в теб. Това трябва да ти е достатъчно.

Поклатих глава.

— Ти самият си казвал, че аз съм олицетворение на мокрите ти сънища. Не може тези сънища да са били за това как задоволяваш някое момиче. Ами френската любов? Ами задоволяването с ръка? Твърдиш, че обожаваш гърдите ми. Не искаш ли да ги чукаш и да се изпразниш върху тях?

— Господи, Ева!

Усетих как членът му още повече се втвърди в ръката ми.

Разтворих устните си и докоснах неговите, като в същото време ловко разкопчах панталона му.

— Искам да съм най-мръсната ти сексуална фантазия — прошепнах аз. — Искам да бъда разкрепостена и необуздана заради теб.

— Ти си това, което искам — отвърна той мрачно.

— Наистина ли?

Прокарах нокти по гърба му, прехапах долната си устна и го чух как изсъска.

— Направи го заради мен. Обичам онези моменти, когато вече си ме задоволил и с всичка сила се стремиш да достигнеш собствения си оргазъм. В този миг ритъмът ти се променя, съсредоточаваш се върху себе си и те обзема ярост. Знам, че тогава мислиш единствено за това, колко добре се чувстваш, колко си възбуден и как мощно ще се изпразниш. Чувствам се толкова добре, когато те наблюдавам в това състояние! Искам цяла нощ да се чувствам така.

Гидиън стисна бедрата ми.

— При едно условие.

— Какво е то?

— Ти получаваш тази нощ, следващият уикенд е мой ред.

Зяпнах от изненада.

— Значи аз получавам една нощ, а ти цял уикенд?

— Ммм… цял уикенд да те боготворя.

— Хм — промърморих, — доста е трудно да се пазари човек с теб.

Усмивката му беше остра като бръснач.

— Това е планът.

* * *

„Мама казва, че татко е истинска секс машина.“

Двамата с Гидиън седяхме на пода, той вдигна поглед към мен и се засмя.

— Прекрасната ти главичка е пълна с много странни реплики от филми, ангелче.

Отпих от бутилката с минерална вода и изрецитирах следващата реплика от „Ченге в детската градина“:

— Баща ми е гинеколог и цял ден гледа вагини.

Смехът на Гидиън ме накара да се почувствам толкова щастлива, все едно бях на седмото небе. Беше отпуснат и очите му светеха така, както не бях ги виждала досега. Сигурно част от доброто му настроение се дължеше на бързата свирка, която му направих на дивана, последвана от бавна, продължителна и хлъзгава работа с ръка под душа. Но знаех, че в основата съм самата аз.

Когато бях в добро настроение, той също се чувстваше добре. Удивително беше, че имах такова силно въздействие върху мъж като него. Гидиън беше като природна стихия, притежаваше такова невероятно самообладание, че всички около него се губеха в сянката му. Виждах прояви на силния му характер всеки ден и бях наистина впечатлена, но далеч повече ме удивляваше чаровния и забавен любовник, който ми принадлежеше изцяло в интимните моменти, когато бяхме само двамата.

— Ей — подвикнах аз, — няма да ти е толкова смешно, когато децата ти кажат на учителките си нещо подобно.

— Тъй като ще трябва да са го чули от теб, ще съм съвсем наясно кого да напляскам.

Извърна глава и продължи да гледа филма така, сякаш не ме беше оставил без дъх. До този момент Гидиън беше живял като абсолютен единак и въпреки това ме бе приел така дълбоко в живота си, че вече говореше за бъдеще, което аз не смеех дори да си представя — прекалено много се страхувах, че сърцето ми ще бъде разбито и няма да го преживея.

Той забеляза мълчанието ми, постави ръка върху голото ми коляно и отново вдигна поглед към мен.

— Гладна ли си още?

Останах загледана в отворените кутии с китайска храна на холната маса и в тъмночервените рози, които Гидиън беше донесъл от офиса си, за да им се наслаждаваме през уикенда. Не исках да приписвам на думите му по-голямо значение, отколкото самият той влагаше в тях, затова отговорих:

— Само за теб.

Поставих ръка в скута му и усетих нежната тежест на члена му под черните боксерки, които бях позволила да облече за вечеря.

— Ти си опасна жена — измърмори той и се намести по-близо до мен.

Извърнах се бързо, целунах го и засмуках долната му устна.

— Налага се — прошепнах аз, — за да съм в крачка с теб, господин Тъмен и Опасен.

Гидиън се усмихна.

— Трябва да проверя какво прави Кари — казах с въздишка, — и да видя дали майка ми си е тръгнала.

— Добре ли си?

— Да — отвърнах и отпуснах глава на рамото му. — Нищо не може да ме разведри така, както малко от специалната терапия на Гидиън.

— Споменах ли, че правя посещения по домовете? Двайсет и четири часа в денонощието, седем дни в седмицата.

Впих зъби в бицепса му.

— Изчакай да видя какво става и после ще те накарам да свършиш отново.

— Благодаря, но и така съм си добре — отвърна той, очевидно разговорът ни много го забавляваше.

— Но все още не сме си поиграли с момичетата.

Той се наведе и зарови лице между гърдите ми.

— Здравейте, момичета.

Разсмях се, бутнах го по рамото, а той ме притисна назад, докато се озовах по гръб на пода между дивана и холната масичка. Надвеси се над мен, а мускулите на ръцете му се стегнаха под тежестта на тялото. Погледът му се плъзна по сутиена ми, след това по голия корем и се спусна към прашките и жартиерите. След душа бях избрала бельо в яркочервен цвят, за да поддържам огъня в Гидиън.

— Ти си моят талисман — заяви той.

Стиснах мускулестите му ръце.

— Наистина ли?

— Да — отговори той и прокара език по разголената част на гърдите ми, — и си невероятно апетитна.

— О, господи! — разсмях се аз. — Това е ужасно клише.

Очите му се смееха закачливо:

— Предупредих те, че не съм особено романтичен.

— Излъга. Ти си най-романтичният мъж, с когото някога съм излизала. Не мога да повярвам, че си закачил онези хавлии от „Крос трейнър“ в банята.

— Как да не ги закача? И въобще не се шегувах, когато казах, че ми носиш късмет — заяви той и ме целуна. — От доста време се мъча да се отърва от акциите си в едно казино в Милано. Розите пристигнаха точно в момента, когато на борсата се появи една малка винарска изба в Бордо, на която отдавна бях хвърлил око. И знаеш ли как се казва тя… „Черната роза“.

— Казино за винарска изба, значи? Пак си оставаш бог на секса, порока и забавленията.

— Все неща, които ми помагат да те задоволя, богиньо на страстта, удоволствията и пиперливите цитати от филми.

Прокарах ръце по гърба му и плъзнах пръсти под ластика на боксерките.

— Кога ще опитам виното?

— Когато ми помогнеш да създам концепция за рекламната му кампания.

Отвърнах с въздишка:

— Май никога не се отказваш?

— Не и когато искам нещо — каза той, застана на колене и ми помогна да се изправя. — А аз искам теб. Много, много силно.

— Имаш ме — отвърнах аз.

— Имам сърцето ти и невероятното ти секси тяло. А сега искам и ума ти. Искам всичко.

— Трябва да остане нещо и за мен.

— Не може. Вземи мен в замяна. — Гидиън се протегна, обхвана с ръце голото ми дупе и продължи: — За съжаление, трябва да призная, че замяната не е равностойна.

— Днес се пазариш като луд.

— Жиро остана много доволен от сделката. Обещавам ти, че и ти също ще останеш доволна.

— Жиро ли? — изненадах се аз и сърцето ми започна да бие като лудо. — Има ли някаква връзка с Корин?

— Това е съпругът й. Макар че, както знаеш, не живеят заедно и в момента са в развод.

— Не мога да повярвам. Сключил си сделка със съпруга й?

Устните му мрачно се изкривиха:

— За първи път и най-вероятно за последен, въпреки че съвсем ясно му заявих, че в живота ми има много специална жена и това не е съпругата му.

— Проблемът е в това, че Корин все още е влюбена в теб.

— Тя изобщо не ме познава — каза той, хвана ме за тила и потърка носа си в моя. — Хайде побързай и се обади на Кари. Аз ще разчистя след вечерята. След това ще се помляскаме.

— Маниак.

— Секс бомба.

Изправих се и отидох за чантата и телефона си. Гидиън дръпна ластика на жартиера ми и го пусна рязко, изпращайки болезнена тръпка по кожата. За моя най-голяма изненада осъзнах, че ми е подействала възбуждащо. Плеснах ръката му и се отдалечих, за да не може да ме достигне. Кари вдигна телефона на второто позвъняване:

— Здрасти, бебчо. Добре ли си?

— Добре съм. А ти си най-добрият приятел, когото някога съм имала. Майка ми още ли е там?

— Не, тръгна си преди повече от час. При тайнствения си любовник ли ще останеш?

— Да, освен ако нямаш нужда от мен.

— Не, всичко е наред. Трей идва към нас.

Новината леко притъпи вината, която чувствах за това, че втора поредна вечер няма да се прибера.

— Поздрави го от мен.

— Разбира се, и ще го целуна от теб.

— Ако ще е от мен, нека не е прекалено страстно.

— Винаги разваляш нещата. Между другото спомняш ли си, че ме помоли да се опитам да открия нещо за добрия доктор Лукас? Досега не можах да изровя нищо. Изглежда, той не прави особено много неща, освен да работи. Няма деца. Жена му също е лекар. Психоаналитик.

Хвърлих предпазлив поглед към Гидиън, за да се уверя, че не може да чуе разговора ни.

— Наистина ли?

— Защо? Толкова ли е важно?

— Мисля, че не. Просто… Предполагах, че психолозите умеят да проникват в характера на хората.

— Познаваш ли я?

— Не.

— Какво става, Ева? Напоследък се държиш много потайно и това започва да ми лази по нервите.

Седнах на един от високите столове и се опитах да му обясня, доколкото можех:

— Запознах се с доктор Лукас на една благотворителна вечеря, след това се срещнахме отново, докато ти беше в болницата. И двата пъти каза някои доста неприятни неща за Гидиън и се опитвам да разбера какъв му е проблемът.

— Стига, Ева. Какво друго може да е, освен че Крос е изчукал жена му.

Замълчах, не можех да споделя нещо, което не беше моя тайна.

— Ще се прибера утре следобед. Вечерта е излизането ни по женски. Сигурен ли си, че не искаш да дойдеш?

— Браво, успя да смениш темата — заяде се Кари. — Сигурен съм, че не искам да дойда. Още не съм готов. Тръпки ме побиват само като си помисля за клубове.

Нейтън беше нападнал Кари пред един клуб и Кари все още се възстановяваше след физическите травми от побоя. Бях забравила, че на съзнанието му трябва по-дълго време за лечение. Кари се опитваше да се държи така, сякаш няма нищо, но аз трябваше да се досетя какво изпитва всъщност.

— Искаш ли по-следващия уикенд да вземем самолета до Сан Диего? Ще видим баща ми, старите приятели… може дори да се отбием при доктор Травис.

— Много хитро от твоя страна, Ева — отговори той сухо. — Но, да, звучи добре. Може да се наложи да ми заемеш малко пари, тъй като в момента нямам никаква работа.

— Няма проблем. Аз ще уредя всичко, а после ще си оправим сметките.

— А, чакай да ти кажа, преди да затвориш. Една твоя приятелка се обади по-рано — Диана. Забравих да ти кажа преди. Има някакви новини за теб и иска да й се обадиш.

Обърнах се към Гидиън. Той улови погледа ми и очевидно нещо в изражението ми ме издаде, защото в очите му се появи добре познатият суров блясък. Тръгна към мен с широки, пъргави стъпки, като носеше в ръка остатъците от вечерята в плика, в който ни я бяха доставили.

— Ти каза ли й нещо? — попитах Кари тихо.

— Да й кажа нещо? Какво например?

— Например нещо, което не би казал пред някой репортер, защото тя е точно това.

Лицето на Гидиън се превърна в каменна маска. Отиде да изхвърли боклука в кофата, след това се върна при мен.

— Сприятелила си се с репортерка? — попита Кари. — Да не си полудяла?

— Не ми е никаква приятелка. Дори нямам представа откъде знае домашния ми телефон, освен ако не се е обадила от рецепцията.

— Какво, по дяволите, иска?

— Да й разкажа за Гидиън. Започва сериозно да ми играе по нервите. Така се е заяла с него, че няма отърваване от нея.

— Ще я разкарам, ако се обади отново.

— Недей — възпрях го аз, вперила поглед в Гидиън. — Просто не й давай абсолютно никаква информация за нищо. Къде й каза, че съм?

— Казах, че си излязла.

— Чудесно. Благодаря ти, Кари. Обади ми се, ако имаш нужда от мен.

— Пожелавам ти приятно прекарване в леглото.

— Господи, Кари — въздъхнах аз, поклатих глава и затворих телефона.

— Диана Джонсън ли е звъняла? — попита Гидиън, скръстил ръце на гърдите си.

— Да. И възнамерявам да й върна обаждането.

— Няма да го направиш.

— О, я млъквай и не се дръж като робовладелец. Нямам намерение да се връзвам на глупости от типа на „Аз съм Крос, големият мъж, и ти ще ме слушаш, женичке!“ — срязах го аз. — В случай че си забравил, държа да ти напомня, че сключихме споразумение. Аз съм твоя, ти си мой. А аз защитавам онова, което е мое.

— Ева, не е необходимо да водиш битките ми заради мен. Мога сам да се грижа за себе си.

— Знам това много добре. Справял си се сам цял живот. Сега аз съм с теб. Остави този проблем на мен.

Нещо в изражението му се промени толкова бързо, че не можах да разбера дали думите ми не го ядосаха.

— Не искам да се занимаваш с проблемите от миналото ми.

— Но реши проблемите от моето.

— Беше съвсем различно.

— Заплахата си е заплаха, шампионе. Тя се отнася и до двама ни. Диана се опитва да достигне до мен, което означава, че аз най-добре бих могла да разбера какво е наумила.

Той метна с ръка в израз на безсилие, след това прекара пръсти през косата си. Трябваше да си наложа да не се разсейвам от гледката на тялото му, което видимо реагира на тревогата — коремните му мускули се стегнаха, бицепсите му станаха като камък.

— Хич не ме интересува какво си е наумила да прави. Ти знаеш истината, а за мен това е единственото, което има значение.

— Много грешиш, ако мислиш, че ще си стоя спокойно, докато тя те разпъва на кръст в пресата.

— Не може да ме нарани, освен ако по някакъв начин не нарани теб. И може би в крайна сметка точно това е целта й.

— Няма как да го разберем, докато не разговарям с нея.

Извадих от чантата си визитната картичка на Диана и й позвъних, като преди това скрих номера на мобилния си телефон.

— По дяволите, Ева!

Включих високоговорителя на телефона и го оставих на плота.

— Диана Джонсън — обади се тя отривисто.

— Диана, на телефона е Ева Трамел.

— Здрасти, Ева! — Тонът й веднага се промени и стана приятелски, макар че отношенията ни съвсем не бяха такива. — Как си?

— Добре, а ти?

Наблюдавах внимателно Гидиън, опитвах се да разбера какво е въздействието на гласа й върху него. Той също ме погледна с неустоим ядосан поглед. Май трябваше да се примиря с факта, че в каквото и настроение да беше, за мен винаги бе неустоим.

— Нещата се раздвижват. А в моята работа това винаги е добър знак.

— Значи започваш да си подреждаш фактите?

— Това е една от причините, заради която ти се обаждам. Мой източник твърди, че Гидиън те е заварил да правиш групов секс със съквартиранта ти и още един мъж и е побеснял от яд. Мъжът се е озовал в болница и в момента е повдигнал обвинение срещу Гидиън. Вярно ли е?

Замръзнах на място, а бесният ритъм на сърцето ми заглуши всичко друго. В нощта, в която се запознах с Корин, се върнах вкъщи и заварих Кари в оргия с няколко души, между които бе и мъж на име Иън. Когато голият Иън съвсем безсрамно ми предложи да се присъединя към тях, Гидиън отхвърли предложението му с юмрук.

Погледнах към Гидиън и стомахът ми се сви. Беше вярно. Срещу него наистина беше повдигнато обвинение. Можех да видя доказателството по лицето му, макар че в момента то бе напълно безизразно, скрито зад безупречна маска.

— Не, не е вярно — отвърнах аз.

— Кое по-точно не е вярно?

— Нямам какво повече да ти кажа.

— Освен това имам информация от първа ръка за сбиване между Гидиън и Брет Клайн, защото, както се твърди, Гидиън те е заварил в страстна прегръдка с Клайн. И това ли не е вярно?

Кокалчетата на ръката ми побеляха, така силно бях стиснала плота.

— Съквартирантът ти наскоро е бил нападнат — продължи тя. — Гидиън има ли нещо общо и с това?

О, господи!

— Ти си напълно откачила — отвърнах студено.

— Записите от камерите в Брайънт парк показват, че по време на разпрата ви Гидиън се е държал грубо и агресивно с теб. Има ли насилие във връзката ти с Гидиън Крос? Има ли той неконтролируеми изблици на гняв? Страхуваш ли се от него, Ева?

Гидиън се завъртя на пета и бързо се отдалечи, мина по коридора и влезе в кабинета си.

— Майната ти, Диана — изругах аз. — Готова си да стъпчеш в калта репутацията на един невинен човек, само защото имаш проблем със секса за една нощ? И претендираш да си изискана съвременна жена.

— Вдигна телефона — просъска тя, — преди да свърши. Вдигна шибания телефон и започна да говори за ревизия в едно от заведенията си. По средата на разговора ме погледна, докато лежах там и го чаках, и каза: „Можеш да си ходиш“. Просто така! Отнесе се с мен като с курва, само дето не ми плати. Дори не ми предложи нещо за пиене.

Затворих очи. Господи!

— Съжалявам, Диана. Казвам го съвсем искрено. В живата си и аз съм попадала на гадняри, а изглежда, с теб той се е държал точно като такъв. На това, което правиш, не е редно.

— Редно е, щом отговаря на истината.

— Но не отговаря.

— Съжалявам, че те замесвам в това, Ева — въздъхна тя.

— Изобщо не съжаляваш. — Затворих телефона и останах с наведена глава. Хванах се здраво за плота, докато стаята се въртеше около мен.

8

Открих Гидиън да крачи напред-назад зад бюрото си, приличаше на пантера в клетка. В ухото му имаше слушалка и той или слушаше, или изчакваше някого в момента, защото не говореше. Улови погледа ми, лицето му беше като издялано от камък. Дори само по боксерки изглеждаше неуязвим. Никой не би бил чак толкова глупав, че да не го забележи. Физическата му сила се виждаше във всеки добре оформен мускул. И излъчваше такава безмилостна заплаха, че по гърба ми полазиха тръпки.

Ленивият задоволен мъж, с когото бях вечеряла преди малко, беше изчезнал и на негово място се бе появил истински градски хищник, който превъзхождаше съперниците си.

Оставих го да продължи.

Всъщност търсех таблета му и го намерих в куфарчето. Беше заключен с парола и дълго време стоях, вперила поглед в него, докато в един момент усетих, че цялата треперя. Случваше се точно това, от което най-много се страхувах.

— Ангелче.

Вдигнах очи и срещнах погледа на Гидиън, който стоеше в коридора.

— Това е паролата — обясни той. — Ангелче.

О! Цялата ми трескава енергия изчезна. Изведнъж се почувствах уморена и изпразнена.

— Трябваше да ми кажеш за делото, Гидиън.

— В момента няма дело, само заплаха — каза той с равен глас. — Иън Хейгър иска пари, а аз искам да постигнем споразумение. Ще уредим нещата лично и всичко ще приключи.

Отпуснах се на облегалката на дивана и сложих таблета на бедрата си. Наблюдавах Гидиън, докато приближаваше към мен, изпивах го с поглед. Толкова лесно бе човек да се впечатли от външността му и да не забележи колко самотен е всъщност. Но вече отдавна бе време да свикне да споделя трудностите си с мен.

— Няма значение, че може да се размине — възразих. — Трябваше да ми кажеш.

Той скръсти ръце на гърдите си.

— Възнамерявах да го направя.

— Възнамерявал си? — възкликнах и се изправих. — Споделям с теб колко съм разстроена от това, че майка ми е премълчала нещо, а ти не казваш и дума за собствените си тайни.

За момент лицето му остана каменно и безизразно. После изруга тихо и заговори:

— Прибрах се вкъщи рано с намерението да ти разкажа всичко, но ти ми каза какво се е случило с майка ти и реших, че тези неприятности са ти достатъчни за един ден.

Отпуснах се на дивана и се предадох.

— Така не се изгражда здрава връзка, шампионе.

— Едва успях да си те върна, Ева. Не искам през цялото време, докато сме заедно, да говорим за обърканите и прецакани неща в живота ни.

Потупах възглавницата до себе си.

— Ела тук.

Вместо това той седна на ниската масичка пред мен и разтвори крака, така че да обхване моите. Взе ръцете ми в своите, повдигна ги до устните си и ги целуна по кокалчетата.

— Съжалявам.

— Не те обвинявам. Но ако имаш да споделиш с мен още нещо, сега е моментът.

Той се наведе напред и ме принуди да се облегна на дивана. Надвеси се над мен и прошепна:

— Влюбен съм в теб.

Сред цялата бъркотия в живота ни, това беше единственото хубаво нещо.

Беше достатъчно.

* * *

Заспахме прегърнати на дивана. Унасях се и се пробуждах отново и отново, неспокойна от тревожните мисли в главата ми и дългия сън преди вечеря, който тотално бе разстроил графика ми. Бях достатъчно будна, за да усетя промяната в Гидиън, учестеното му дишане и все по-здравото вкопчване на ръцете му в мен. Тялото му започна да се извива и ме разтърси. Стоновете му прободоха сърцето ми.

— Гидиън!

Завъртях се, за да се обърна с лице към него, и неспокойните ми движения го разбудиха. Бяхме заспали на запалени лампи и сега бях благодарна, че когато се събуди, около нас беше светло. Сърцето му биеше до пръсване под дланта ми, а по кожата му бяха избили ситни капчици пот.

— Какво? — попита задъхано той. — Какво става?

— Мисля, че отново започваше да сънуваш кошмар.

Покрих горещото му лице с целувки, искаше ми се любовта ми да прогони лошите спомени завинаги.

Той се опита да седне, но аз го притиснах до себе си и не му позволих.

— Добре ли си? — попита той и прокара ръка по мен, за да се увери в това. — Нараних ли те?

— Нищо ми няма.

— Господи!

Отпусна се назад и закри очите си с ръка.

— Не трябва непрекъснато да заспивам до теб. Освен това забравих да си взема лекарството. Как може да съм толкова безотговорен?

— Хайде стига — опитах се да го успокоя, подпрях се на лакът и го погалих по гърдите с другата ръка. — Нищо лошо не се е случило.

— Не се опитвай да омаловажаваш нещата, Ева. — Извърна се и ме изгледа ядосано. — Не и това.

— Не бих го направила.

Господи, колко изморен изглеждаше, под очите му имаше тъмни кръгове, а около чувствените му устни се бяха образували дълбоки бръчки.

— Убих човек — заяви той мрачно. — И преди не беше безопасно да си до мен, докато спя, а сега е още по-опасно.

— Гидиън…

Изведнъж разбрах защо кошмарите му бяха започнали да се явяват по-често. Разумът му може би приемаше извършеното, но това не намаляваше угризенията на съвестта му.

Отметнах кичурите коса от челото му.

— Говори с мен, ако нещо те измъчва.

— Искам само да си в безопасност — измърмори той.

— Никога не съм се чувствала в по-голяма безопасност, отколкото когато съм с теб. Трябва да престанеш да се самонаказваш за всичко.

— Аз съм виновен.

— Струва ми се, че животът ти беше напълно безпроблемен, преди да се появя аз?

Той ме погледна накриво.

— Изглежда, не мога да живея без проблеми.

— Тогава престани да се оплакваш. И не мърдай оттук, връщам се след малко.

Отидох в голямата спалня, свалих жартиерите, чорапите и сутиена си и облякох една широка фланелка на „Крос индъстрис“. Дръпнах кадифената покривка от леглото, отидох в стаята на Гидиън и взех лекарството му.

Той ме проследи с поглед, когато оставих покривката и лекарството и отидох в кухнята, за да взема бутилка вода. Не след дълго двамата лежахме гушнати под завивката, а повечето лампи бяха изгасени.

Сгуших се в Гидиън и прехвърлих крак през неговия. Хапчетата, които му бяха предписани за парасомнията, не можеха да го излекуват, но той много стриктно ги вземаше. Обичах го още повече за готовността, с която го правеше, защото знаех, че всичко е заради мен.

— Можеш ли да си спомниш какво сънува? — попитах.

— Не. Не знам какво беше, но предпочитам да бях сънувал теб.

— Аз също. — Сложих глава на гърдите му и се заслушах в ритъма на сърцето му. — Какво ли точно щеше да сънуваш, ако сънят ти беше свързан с мен?

Усетих, че се отпусна и потъна в дивана и в мен.

— Щях да сънувам безоблачен ден на някой плаж на Карибите — започна тихо той. — Частен плаж с беседка на белия пясък. Беседката е закрита от трите страни и пред нас се вижда само морето. А ти си легнала на един шезлонг. Гола.

— Разбира се.

— Тялото ти е топло от слънчевите лъчи, отпуснато и мързеливо, а косата ти се вее от морския бриз. По устните ти играе онази усмивка, която се появява, когато те накарам да свършиш. За никъде не бързаме, никой не ни чака. Там сме само двамата и цялото време на света.

— Звучи като истински рай — промълвих аз, усещах как тялото му се отпуска с всяка изминала минута. — Надявам се, че плуваме голи.

— Ммм… — прозя се той. — Трябва да си лягам.

— Искам и кофа с ледена бира до нас — продължих с надеждата да го задържа до себе си достатъчно, че да заспи в прегръдките ми. — И лимони. Ще изцеждам сока им върху плочките на корема ти и ще го ближа.

— Господи, обичам да усещам устните ти.

— Тогава ги сънувай. И всички палави неща, които мога да ти причиня с тях.

— Дай ми някой пример.

Дадох му повече от един. Говорех с тих и спокоен глас, докато ръцете ми се плъзгаха успокояващо по кожата му. Той въздъхна дълбоко и се унесе в сън.

Държах го в прегръдките си дълго след като слънцето изгря.

* * *

Гидиън спа до единайсет. Аз отдавна бях станала и работех върху стратегията. Завари ме в кабинета си, зад бюрото, което бях отрупала с бележки и чертежи.

— Здрасти — поздравих го и вдигнах устни, за да ме целуне, след като обиколи бюрото и дойде при мен. Беше по боксерки, изглеждаше още замаян от съня и ужасно секси.

— Добро утро! — Погледна към нещата, върху които работех. — Какво правиш?

— Имаш нужда от малко кофеин, преди да ти обясня — отговорих аз и потрих ръце със задоволство. — Искаш ли да вземеш един бърз душ, докато аз ти направя кафе? След това се захващаме за работа.

Погледът му се плъзна по лицето ми и той се усмихна закачливо:

— Добре. Но все пак предлагам да взема под душа и теб. След това ще пием кафе и ще се захванем за работа.

— Запази мисълта и либидото си за довечера.

— Така ли?

— Забрави ли, че ще излизам — подсетих го аз. — Смятам да пийна доста, а алкохолът винаги ужасно ме възбужда. Затова не забравяй да си вземеш витамините, шампионе.

Той изкриви устни:

— Така значи…

— О, да. И ще трябва да се чувстваш късметлия, ако утре сутринта успееш да изпълзиш от леглото — предупредих го аз.

— Тогава ще се постарая да поема достатъчно количество вода.

— Правилно.

Насочих отново вниманието си към таблета, но вдигнах поглед да го проследя, докато изнасяше от стаята прекрасния си задник. Когато отново се появи, косата му беше влажна, а долнището на анцуга му висеше толкова ниско, че веднага ми стана ясно, че е без бельо. Наложих си да се съсредоточа върху записките, отстъпих му стола и застанах права до него.

— И така — започнах, — придържайки се към поговорката, че нападението е най-добрата защита, погледнах как стоят нещата с публичния ти имидж.

Той отпи от кафето.

— Не ме гледай така — смъмрих го аз. — Не съм обръщала никакво внимание на личния ти живот, защото аз съм личният ти живот.

— Браво на теб! — каза той и одобрително ме тупна по дупето.

Изплезих му се.

— Това, върху което се съсредоточих, е как да се противопоставим на кампания в пресата, целяща да покаже необуздания ти нрав.

— Ще ми помогне фактът, че преди никога не съм имал такъв — отвърна той сухо.

„Докато не се запозна с мен…“

— Действам ти ужасно.

— Ти си най-хубавото нещо, което се е случвало в живота ми.

Заслужи си бърза целувка по слепоочието, преди да продължа:

— Трябваше ми ужасно много време, за да открия нещо за фондацията „Кросроудс“.

— Не си знаела къде да търсиш.

— Оптимизацията на сайта ти е ужасна — възразих аз и влязох в сайта му. — Освен това виж началната страница, хубава е, но е много празна. Къде са линковете и информацията за благотворителната ти дейност? Къде е страницата на фондацията и целите, които си е поставила?

— Подробна информация за всичко, което правим, се изпраща два пъти в годината до болници, университети и всички, които могат да се възползват от благотворителната ни дейност.

— Чудесно. А сега ми позволи да те запозная с интернет. Защо фондацията по никакъв начин не се свързва с теб?

— „Кросроудс“ не е за мен, Ева.

— Друг път не е!

Отвърнах на въпросителния му поглед с вдигната вежда и му връчих списък със задачи, които трябваше да се изпълнят.

— Опитваме се предварително да обезвредим бомбата, която Диана възнамерява да хвърли. Сайтът трябва да бъде преработен до понеделник, като се добавят тези страници и информацията, която съм подчертала.

Гидиън хвърли бегъл поглед към листа, след това отпи от кафето си и се облегна назад. Съзнателно опитах да съсредоточа погледа си върху чашата с кафе, а не върху прекрасното му тяло.

— В секцията с биографията ти в сайта на „Крос индъстрис“ трябва да има линк към фондацията — продължих. — А и самата биография също трябва се преработи и обнови.

Поставих пред него друг лист.

Той го взе и започна да чете биографията, която бях нахвърляла.

— Съвсем ясно става, че авторът на този текст е влюбен в мен.

— Не бъди толкова скромен, Гидиън. Понякога човек трябва директно да заяви: „Аз съм върхът“. Ти си много повече от красиво лице, неустоимо тяло и страхотен сексуален апетит. Но нека се съсредоточим върху онова, което съм готова да споделя с останалата част от света.

— Колко кафета изпи тази сутрин? — попита Гидиън с усмивка.

— Достатъчно, за да те хвърля на пода, затова внимавай — предупредих го аз и бутнах ръката му с бедро. — Освен това смятам, че трябва да изпратиш до пресата информация, че си придобил „Черната роза“, така че името ти да се свърже с това на Жиро. Напомни на хората, че Корин, с която толкова често са те виждали напоследък, си има съпруг, така че Диана да не може да те обвини, че безсърдечно си зарязал Корин. Ако изобщо реши да се захване с тази тема.

Завари ме неподготвена, когато ме придърпа към себе си и ме сложи да седна в скута му.

— Направо ме убиваш, ангелче. Ще направя всичко, което пожелаеш, но трябва да разбереш, че Диана не разполага с нищо срещу мен. Иън Хейгър няма да рискува солидна сума пари, за да разкаже историята си в пресата. Ще подпише необходимите документи, ще си вземе парите и ще се махне от живота ми.

— Ами…

— „Сикс-Найнтс“ няма да искат тяхното „Златно“ момиче да се окаже свързано с някой друг. Това ще сложи край на любовната история в песента им. Ще разговарям с Клайн и ще се разберем.

— Ще разговаряш с Брет?

— Имам бизнес отношения с него — посочи той и сви устни. — Така че, да, ще разговарям с него. А Диана просто блъфира, като спомена нападението срещу Кари. И двамата знаем, че в думите й няма нищо вярно.

Премислих всичко, което ми каза преди малко.

— Значи според теб тя само се заяжда с мен? Защо да го прави?

— Защото ти принадлежа и ако е имала пропуск за някое от събитията, на които сме били заедно, тя много добре го знае — отговори той и допря челото си в моето. — Не мога да крия чувствата си, когато съм близо до теб, и това те превръща в мишена.

— Доста добре успя да ги скриеш от самата мен.

— Собствената ти несигурност те беше заслепила.

Не можех да възразя срещу това.

— Значи тя се опитва да ме побърка, като ме заплашва да напише нещо по твой адрес. Какво ще постигне?

Той се облегна назад.

— Само помисли. Очаква се да избухне скандал, в който сме въвлечени двамата. Кой е най-бързият начин да се потуши скандалът?

— Да стоиш далеч от мен. Така ще те посъветват. Дистанцирай се от причината за скандала, това е правило номер едно при управлението на кризи.

— Или трябва да направя точно обратното и да се оженя за теб — отвърна той тихо.

Замръзнах.

— Това… Какво? Ти… — започнах аз, преглътнах трудно и прошепнах. — Не сега. Не по този начин.

— Не, не по този начин — съгласи се Гидиън и потърка устни в моите. — Вярвай ми, ангелче, ще разбереш, когато ти направя предложение.

Гърлото ми беше стегнато. Успях само да кимна.

— Дишай — нареди ми той нежно. — Още веднъж. А сега ме успокой, че това не е паника.

— Не съвсем.

— Кажи нещо, Ева!

— Аз просто… — изломотих бързо. — Искам да ми направиш предложение в момента, в който съм готова да го приема.

Усетих как тялото му веднага се напряга. Той се облегна назад, намръщи се, а в погледа му се четеше болка.

— Не би могла да го приемеш?

Поклатих глава.

Той стисна силно устни.

— Кажи какво е необходимо да направя, за да се случи.

Обвих ръце около раменете му, за да почувства връзката между нас.

— Има толкова много неща, които не знам. Не че имам нужда да науча още нещо, за да взема решение, защото нищо не може да ме накара да спра да те обичам. Нищо. Просто имам усещането, че твоята нерешителност да споделяш с мен означава, че ти не си готов.

— Мисля, че те разбирам — каза той тихо.

— Не мога да поема риска да не искаш да сме заедно завинаги. Аз също не бих могла да преживея раздяла с теб, Гидиън.

— Какво искаш да научиш?

— Всичко.

Той издаде някакъв отчаян звук.

— Бъди по-конкретна. Започни с нещо.

Изрекох първото, което ми дойде на ум, защото цяла сутрин се бях занимавала с бизнес делата му.

— „Видал рекърдс“. Защо притежаваш контролния пакет от компанията на втория си баща?

— Защото компанията западаше — отговори той със сериозно изражение. — Майка ми вече беше преживяла един финансов срив, не можех да позволя да й се случи същото отново.

— И какво направи?

— Успях да я накарам да убеди Крис и Кристофър да пуснат акции на компанията на борсата, след това тя ми продаде акциите на Айрланд. Прибавих ги към тези, които успях да закупя, и станах мажоритарен собственик.

— Божичко! — възкликнах аз и стиснах ръката му.

Познавах както Кристофър Видал-старши — Крис, така и Кристофър Видал-младши. Двамата много си приличаха на външен вид, имаха тъмночервеникава къдрава коса и сиво-зеленикави очи, но подозирах, че по характер са съвсем различни. Със сигурност знаех, че Кристофър е мръсник. Мисля, че баща му не беше такъв. Поне се надявах да е така.

— Как приеха ситуацията?

Повдигнатите вежди на Гидиън бяха достатъчно красноречиви:

— Крис се съветва с мен, но Кристофър никога не се вслушва в думите ми, а баща му отказва да вземе страна.

— Значи си направил каквото е било необходимо. — Целунах го по брадичката. — Благодаря ти, че ми каза.

— Това ли е всичко?

Усмихнах се:

— Не.

Точно щях да го попитам още нещо, когато чух, че телефонът ми звъни, по мелодията разбрах, че е майка ми. Учудих се, че не е звъннала по-рано, бях включих телефона си още към десет.

— Трябва да се обадя — изпъшках аз.

Гидиън ме пусна и плъзна длан по дупето ми, докато се отдалечавах. Когато стигнах до вратата на кабинета и се обърнах, видях, че е съсредоточил цялото си внимание в листа с бележките и предложенията ми. Усмихнах се.

Докато стигна до телефона си в кухнята, той вече бе спрял да звъни, но само няколко секунди по-късно иззвъня отново.

— Здравей, мамо! — обадих се аз и заговорих бързо, за да не й дам възможност да откачи. — Ще мина да те видя днес, става ли? Тогава ще поговорим.

— Ева! Нямаш представа колко се разтревожих. Не можеш да постъпваш по този начин!

— Ще мина след около час — прекъснах я аз. — Трябва само да се облека.

— Цяла нощ не съм спала, толкова бях разстроена.

— Е, и аз не спах особено много — отвърнах й троснато. — Не може всичко да се върти само около теб, мамо. Аз съм тази, чието лично пространство беше нарушено. Ти просто беше заловена да го правиш.

Мълчание.

Рядко се бе случвало да отстоявам правата си така настойчиво пред майка ми, защото тя винаги ми изглеждаше толкова крехка. Сега обаче беше крайно време да въведем нови правила в отношенията си, иначе имаше риск да нямаме никакви отношения. Погледнах към китката си, за да видя колко е часът, спомних си, че вече нямам часовник, и отместих поглед към приемника до телевизора.

— Ще дойда при теб към един.

— Ще изпратя кола да те вземе — отвърна тя тихо.

— Благодаря. Доскоро!

Затворих и точно щях да пусна телефона си в чантата, когато той изпиука. Бях получила съобщение от Шона: „Какво ще облечеш довечера?“.

През главата ми минаха няколко идеи — от небрежни до крещящо екстравагантни. Въпреки че по-скоро клонях към второто, мисълта за Диана ме възпря. Трябваше да се съобразя как ще изглежда снимката ми в таблоидите. „Малка черна рокля“ — отговорих. Неслучайно черната рокличка се бе превърнала в класика. — „Впечатляващи токчета. Твърде много бижута“

„Ясно. Ще се видим в 7“ — написа в отговор тя.

На път за банята спрях до вратата на кабинета, облегнах се на рамката и се загледах в Гидиън. Можех да го наблюдавам с часове, беше толкова приятна гледка за окото. Заключих, че е много секси, когато е съсредоточен върху нещо. Той вдигна поглед към мен и ми се усмихна леко, през цялото време е знаел, че го наблюдавам.

— Това е изключително добро — похвали ме той и посочи към десктопа. — Особено като се има предвид, че си го направила само за няколко часа.

Надух се леко, развълнувана от това, че съм успяла да впечатля бизнесмен, чиято прозорливост го бе превърнала в един от най-успелите хора в света.

— Искам те в „Крос индъстрис“, Ева.

Тялото ми реагира на непоколебимата решителност, която се усещаше в гласа му, спомних си как ми беше казал: „Искам да те чукам, Ева“, в онзи асансьор.

— И аз те искам там — отвърнах аз. — Върху бюрото ти.

Очите му заблестяха.

— Можем да го отпразнуваме по този начин.

— Харесвам работата си. Харесвам колегите си. Приятно ми е да знам, че си проправям път сама.

— Мога да ти осигуря всичко това и дори нещо повече. — Пръстите му започнаха лекичко да почукват по чашата с кафе. — Според мен си избрала да се занимаваш с реклама, защото обичаш динамиката. Защо не се захванеш с връзки с обществеността?

— Там има прекалено много пропаганда. При рекламите още от първия момент знаеш каква е уловката.

— Тази сутрин спомена нещо за управлението на кризи. И очевидно — продължи той и посочи с жест материалите по бюрото си — имаш способности в това отношение. Искам да се възползвам от тях.

Скръстих ръце.

— Управлението на кризи е пиар и ти много добре го знаеш.

— Ти си човек, който решава проблеми. Мога да те направя човек, който решава кризи. Ще ти възлагам истински проблеми, чието решаване не търпи отлагане. Така непрекъснато ще си в движение и под напрежение.

— Наистина ли? — попитах и започнах да потрепвам с крак. — Колко такива кризи за решаване възникват средно на седмица?

— Няколко — отговори той весело. — Хайде, признай си, че се заинтригува. Виждам го по изражението на лицето ти.

Изправих рамене.

— Вече имаш хора, които да се занимават с тези проблеми.

Гидиън се отпусна в стола и се усмихна.

— Искам повече. Ти също. Защо да не го направим заедно.

— Знаеш ли, че си същински дявол? И освен това си невероятен инат. Пак ти казвам, че идеята да работим заедно не е никак добра.

— В момента работим чудесно.

Поклатих глава.

— Това е така, защото се съгласи с преценките и предложенията ми, освен това бях седнала в скута ти и можеше да усещаш дупето ми. Ситуацията ще стане съвсем различна, когато не сме на едно и също мнение по даден проблем и започнем да спорим в офиса пред очите на чужди хора. Ще пренасяме споровете и вкъщи и ще трябва да ги разрешаваме тук.

— Можем да се разберем вкъщи никога да не говорим за работа — не се предаде той, погледът му се плъзна по тялото ми и се задържа на голите ми крака, които се подаваха под копринения халат. — За мен не е никакъв проблем да си мисля за доста по-приятни неща.

Вдигнах очи нагоре и се дръпнах от вратата.

— Сексманиак.

— Обичам да правя любов с теб.

— Не е честно — оплаках се аз, защото бях напълно беззащитна пред подобни думи.

Бях напълно беззащитна пред него.

— Никога не съм казвал, че играя честно — ухили се Гидиън.

* * *

Почувствах се доста странно, когато петнайсет минути по-късно влязох в собствения си апартамент. Разположението на стаите беше съвсем същото като в апартамента на Гидиън, само че обърнато огледално. Съчетанието между неговите и моите мебели ми беше помогнало да почувствам апартамента му като наш, но имаше и страничен ефект — сега моят апартамент ми се струваше… чужд.

— Здравей, Ева!

Огледах се и видях Трей в кухнята, наливаше мляко в две чаши.

— Здрасти — отвърнах на поздрава му. — Как си?

— По-добре.

Личеше му. Русата коса, която обикновено беше тотално разрошена, сега бе оформена в стилна прическа — един от многото таланти на Кари. Светлокафявите очи на Трей сияеха, а по устните му, под някога чупения нос, грееше очарователна усмивка.

— Хубаво е, че те виждам все по-често тук — казах.

— Попромених малко графика си. — Вдигна кутията с мляко, аз поклатих отрицателно глава и той я върна обратно в хладилника. — А ти как си?

— Опитвам се да се покрия от репортерите, надявам се шефът ми да се сгоди, възнамерявам да влея малко ум в главата на единия си родител и да намеря време да звънна на другия и чакам с нетърпение да обиколим баровете с момичетата довечера.

— Ти си невероятна!

— Старая се! — усмихнах се аз. — Как върви учението? А работата?

Знаех, че Трей следва ветеринарна медицина и едновременно с това работи, за да може да плаща обучението си. По едно време помагаше на някакъв фотограф и така се бе запознал с Кари.

Трей присви очи.

— И на двете места е ужасно натоварено, но се надявам един ден да се окаже, че си е струвало.

— Трябва някой път отново да се съберем на филми и пица, стига да успееш да се освободиш.

Нещо отвътре ме караше да застана на страната на Трей в битката с Татяна. Може би само така ми се струваше, но имах чувството, че е настроена доста враждебно към мен. А и не ми хареса начинът, по който се опита да изпъкне, когато видя Гидиън.

— Разбира се. Ще видя кога е свободен Кари.

Забелязах как пламъчето в очите на Трей угасна и съжалих, че му предложих да се видим, без преди това да съм разговаряла с Кари. Знаех, че в момента мисли за това, че Кари го вмъква между срещите с Татяна.

— Ако той е зает, ние двамата винаги можем да организираме нещо и без него.

— Уговорихме се — отвърна той с крива усмивка.

* * *

В един без десет излязох от фоайето на сградата и видях, че Кланси вече ме чака. Той направи знак на портиера и сам ми отвори задната врата на колата, но никой не би повярвал, че е просто шофьор. Имаше вид на добре смазано оръжие и всъщност беше точно това. През всички години, откакто го познавах, не го бях виждала да се усмихва.

След като седна зад волана, включи радиото, което обикновено слушаше, и смъкна тъмните си очила достатъчно, за да улови погледа ми в огледалото за обратно виждане.

— Как сте?

— Предполагам по-добре от майка ми.

Беше прекалено добър професионалист, за да позволи изражението на лицето му да издаде каквото и да било. Вместо това намести обратно очилата си, синхронизира телефона ми през блутуута на колата, за да пусне моята музика. След това бавно отдели лимузината от бордюра. Жестът с музиката ми напомни за обичайната му вежливост, затова казах:

— Виж какво, съжалявам, че така ти се нахвърлих. Знам, че просто си си вършел работата, затова не трябваше да крещя на теб.

— Вие не сте просто работа, госпожице Трамел.

Замълчах за миг, опитвах се да проумея думите му. Отношенията ми с Кланси бяха сдържани и любезни. Виждахме се доста често, защото той ме караше на тренировките по крав мага в Бруклин. Но никога до този момент не бях помислила, че възприема въпроса със сигурността ми лично, въпреки че в това имаше смисъл. Кланси беше от хората, които се гордеят с работата си.

— Но не беше само заради последната случка — опитах се да му обясня. — Много неща се случиха в живота ми, преди вие със Стантън изобщо да се появите в него.

— Приемам извиненията.

Резкият отговор беше толкова типичен за него, че ме накара да се усмихна.

Настаних се по-удобно на седалката и се загледах през прозореца в града, който бях приела като свой и вече страстно обичах. На тротоара до мен непознати хора бяха застанали пред една малка будка и ядяха пица. Макар да се намираха толкова близо, бяха тотално отдалечени един до друг — всеки от тях олицетворение на типичната за нюйоркчанина способност да е самотен остров сред море от хора. От двете им страни се движеха пешеходци, които ловко заобикаляха мъж, опитващ се да натика в ръцете им религиозни брошури, и дребното кученце в краката му.

Животът в този град пулсираше на толкова бързи обороти, че човек имаше чувството, че времето минава много по-бързо, отколкото където и да е другаде по света. Атмосферата беше съвсем различна от мързеливата чувственост на Южна Калифорния, където живееше баща ми и където бях учила самата аз. Ню Йорк беше садистична господарка, излязла на лов за поредната си жертва, плющеше жестоко с камшик и изкушаваше с многобройни пороци.

Усетих, че телефонът в чантата ми вибрира и го извадих. Погледнах дисплея — беше баща ми. Чувахме се всяка събота и с нетърпение очаквах разговорите ни, за да разбера как е и какво прави, но в момента се поколебах дали да не оставя да се включи телефонният секретар и да звънна, когато съм в по-добро настроение. Бях прекалено ядосана на майка ми, а баща ми и без това си беше тръгнал доста разтревожен след гостуването в Ню Йорк.

Бяхме заедно, когато детективите дойдоха вкъщи, за да ми съобщят, че Нейтън е в Ню Йорк. Пуснаха тази бомба, преди да кажат, че е бил убит, и аз не успях да прикрия страха си при мисълта, че е толкова близо до мен. Оттогава баща ми непрекъснато ме разпитваше защо съм реагирала толкова бурно.

— Здрасти! — обадих се накрая, не исках да съм скарана и с двамата си родители едновременно. — Как си?

— Липсваш ми — отвърна той с онзи дълбок, вдъхващ доверие глас, който толкова много обичах.

Баща ми беше най-прекрасният мъж, когото познавах — мургав и красив, самоуверен, умен и твърд, и сигурен като скала.

— А ти как си?

— Не се оплаквам много.

— Добре, оплачи се малко. Целият съм в слух.

— Майка ми леко ми играе по нервите.

— Сега пък какво е направила? — попита той, но в гласа му прозвуча топлота и снизхождение.

— Непрекъснато си вре носа в моите работи.

— Е, понякога ние, родителите, правим подобни неща, когато сме разтревожени за децата си.

— Ти никога не си постъпвал така — подчертах аз.

— Все още не съм постъпвал така — уточни той. — Това не означава, че няма да го направя, ако нещо ме разтревожи истински. Просто се надявам, че ще успея да те убедя да ми простиш.

— Сега пътувам към майка ми. Ще видим колко убедителна ще бъде тя. Достатъчно ще е поне да си признае, че е сбъркала.

— Май ще имаш нужда от късмет!

— Знаех си — въздъхнах аз. — Мога ли да ти се обадя утре?

— Разбира се. Всичко наред ли е, миличка?

Затворих очи. Като прибавим инстинкта на ченгето към инстинкта на бащата, нямах почти никакъв шанс да скрия нещо от Виктор Рейъс.

— Да, наред е. Просто вече пристигам при майка ми. Ще ти разкажа как е минал разговорът. О, и шефът ми сигурно ще се сгодява. Както и да е, имам толкова много да ти разправям.

— Сигурно утре сутрин ще трябва да се отбия до управлението, но можеш по всяко време да ме намериш на мобилния. Обичам те.

Изведнъж ме обзе носталгия. Въпреки че много обичах Ню Йорк и новия си живот, баща ми ужасно ми липсваше.

— И аз те обичам, татко. Ще се чуем утре.

Затворих телефона, погледнах към часовника си и като видях, че го няма, отново се сетих за сблъсъка, който ме очакваше. Бях ядосана на майка ми заради постъпките й в миналото, но повече се тревожех от това, което може да направи в бъдеще. Толкова дълго беше бдяла над мен заради Нейтън, че според мен не знаеше друг начин, по който да се държи.

— Ей — обърнах се към Кланси и се наведох напред, трябваше да изясня един въпрос, който ме безпокоеше. — Онзи ден, когато с майка ми и Мегуми се връщахме към „Кросфайър“ и тя изведнъж изпадна в паника… Нейтън ли видяхте тогава?

— Да.

— Той и преди е ходил там и Гидиън Крос го е изритал от офиса си. Защо му е било отново да се връща?

Кланси ми хвърли поглед в огледалото.

— Питате за моето мнение ли? Според мен е искал да бъде видян. След като веднъж се е показал, е решил да продължи да упражнява натиск. Вероятно е очаквал да ви изплаши, но вместо това успя да стресне госпожа Стантън. И в двата случая постигна целта си.

— И никой не ми каза за това — отбелязах аз тихо. — Все още не мога да повярвам!

— Той е целял да ви изплаши. И никой не е искал да му доставя това удоволствие.

Не бях поглеждала ситуацията от този ъгъл.

— Най-много съжалявам — продължи Кланси, — че не държах и Кари под око. Не прецених нещата правилно и той плати.

Гидиън също не бе успял да предвиди нападението на Нейтън над Кари. И Бог ми е свидетел, аз също се чувствах виновна — Кари беше пострадал заради приятелството си с мен.

Но загрижеността на Кланси наистина ме трогна. Долових я в грубия му глас. Прав беше — за него не бях просто работа. Той беше добър човек, който влагаше цялото си сърце във всичко, което вършеше. И тава ме накара да се запитам, доколко работата е изместила всички останали важни неща от живота му.

— Имаш ли приятелка, Кланси?

— Женен съм.

Почувствах се ужасно глупаво, че не знаех. Каква ли беше тя — жената, омъжена за такъв суров и мрачен мъж? Мъж, който носеше сако през цялата година, за да прикрива оръжието, без което не излизаше? Дали се променяше пред нея, дали беше нежен? Готов ли бе да я защитава на всяка цена? Би ли убил заради нея?

— Докъде би стигнал, за да я предпазиш от опасност? — попитах.

Той спря пред светофара и се извърна към мен.

— Докъде не бих стигнал?

9

— Какво не му хареса на този? — попита Мегуми и проследи с поглед мъжа, който се отдалечаваше. — Имаше трапчинки.

Завъртях очи и пресуших водката си със сок от боровинки. „Праймъл“[6], четвъртият клуб, в който се отбивахме тази вечер, пулсираше от живот. Опашката от чакащи да влязат стигаше чак до следващата пряка, тежкият звук на китарите напълно подхождаше на името на клуба, първичният опияняващ ритъм на музиката пулсираше в затъмненото помещение. Интериорът представляваше еклектична смесица от метал и тъмно дърво, а осветлението създаваше ефект на животински шарки по стените.

Би трябвало да изглежда прекалено претрупано, но както всичко, свързано с Гидиън, се движеше по ръба на декадентската упадъчност, без да прехвърля допустимата граница. Хедонистична атмосфера действаше като наркотик на и без това подхраненото ми от алкохола либидо. Не можех да стоя на едно място, краката ми непрекъснато потропваха по пода.

Съквартирантката на Мегуми, Лейси, изви глава нагоре и изпъшка, тъмнорусата й коса беше прибрана в небрежен кок, който много ми допадаше.

— Защо ти не пофлиртуваш с него?

— Може — отвърна Мегуми, беше поруменяла, очите й светеха и изглеждаше страхотно във впитата златиста рокля, която се връзваше на врата. — Може би той е готов за сериозна връзка.

— Какво означава за теб сериозна връзка? — попита Шона, която държеше в ръка питие със същия яркочервен цвят като косата й. — Моногамия ли?

— Моногамията се надценява — заяви Лейси и се плъзна от високия стол, кристалите по дънките й заблестяха в полумрака.

— Не е така — възрази Мегуми и се нацупи. — Аз лично съм за моногамните връзки.

— Майкъл спи ли с други жени? — попитах и се наведох, за да не ми се налага да викам.

В следващата секунда ми се наложи отново да се облегна назад, за да направя място на сервитьорката, която донесе новите ни питиета и прибра празните чаши. Момичетата от клуба лесно се различаваха в тълпата, защото бяха облечени в яркорозови къси рокли без презрамки и носеха черни ботуши на тънки, високи токчета. И униформите, и персоналът бяха страшно секси. Дали Гидиън беше участвал в избирането на рокличките? И дали някое от момичетата беше играло ролята на модел?

— Не знам — отвърна Мегуми с тъжно изражение, вдигна чашата си и започна да смуче питието през сламката, — страх ме е да попитам.

Грабнах един от четирите шота в центъра на масата, взех парче лимон и извиках:

— Хайде, пийте и да вървим да танцуваме.

— Абсолютно! — Шона отметна глава и без да чака останалите, глътна текилата наведнъж, след което лапна резенче лимон. Остави коричката в празната чаша и ни погледна предизвикателно: — Побързайте, мацки!

Аз бях следващата и леко потръпнах, когато текилата отми сладкия вкус на боровинков сок от устата ми. Лейси и Мегуми вдигнаха едновременно чаши и си казаха високо: „Канпай!“[7], преди да ги обърнат.

Отправихме се заедно към дансинга. Шона водеше колоната, на ултравиолетовото осветление електриковосинята й рокля бе почти толкова ярка, колкото униформите на келнерките. Танцуващата тълпа веднага ни погълна и скоро се озовахме притиснати между горещи мъжки тела.

Забравих всякакви задръжки и напълно се отдадох на пулсиращия ритъм на музиката и на знойната атмосфера в клуба. Вдигнах ръце, затанцувах и оставих цялото напрежение от дългия тягостен следобед с майка ми бавно да се оттече. В един момент бях загубила всякакво доверие в нея. Колкото и да ме убеждаваше, че сега, след като Нейтън вече го няма, всичко ще е различно, не можах да й повярвам. Прекалено много пъти беше прекрачвала границата.

— Много си красива — изкрещя някой в ухото ми.

Погледнах през рамо тъмнокосия мъж, притиснал тяло в гърба ми.

— Благодаря!

Това, разбира се, изобщо не бе вярно. Косата ми бе прилепнала за лицето и врата на тежки мокри кичури. Изобщо не ми пукаше. Музиката ставаше все по-бърза, едно парче преминаваше в друго.

Опиянявах се от невероятната чувствена атмосфера в клуба и от осезаемото желание за неангажиращ секс, което сякаш се излъчваше от всички наоколо. Точно се бях озовала притисната между една двойка — момичето беше зад гърба ми, а момчето пред мен, когато видях познато лице. Изглежда, той ме бе забелязал пръв, защото се опитваше да си пробие път към мен.

— Мартин! — изкрещях аз и се измъкнах от телата, които ме притискаха.

В миналото с племенника на Стантън се бяхме засичали по семейни ваканции. Откакто се бях преместила в Ню Йорк, се бяхме видели само веднъж, но се надявах, че в бъдеще ще започнем да се срещаме по-често.

— Здрасти, Ева!

Той ме прегърна приятелски, след това се дръпна назад, за да ме огледа.

— Изглеждаш страхотно. Как си?

— Хайде да пийнем по нещо — извиках аз, гърлото ми беше пресъхнало и не можех да водя разговор, мъчейки се да надвикам музиката.

Хвана ме за ръката, измъкна ме от тълпата и аз му посочих нашата маса. В момента, в който седнахме, келнерката се появи с още една водка с боровинков сок.

Така беше през цялата вечер, макар да забелязах, че с напредване на времето, питиетата ми стават по-тъмни, което със сигурност означаваше, че в чашата ми има все по-малко водка и все повече сок. Знаех, че това съвсем не е случайно, и бях силно впечатлена от способността на Гидиън да препредава инструкциите си от клуб на клуб. Не ме подразни особено, тъй като никой не ме спираше, освен водка, да си поръчвам и текила.

— И така — започнах аз, след като отпих с удоволствие и прокарах леденостудената чаша по челото си, — как си?

— Чудесно — засмя се той.

Изглеждаше много добре облечен в бежова фланелка с остро деколте и черни дънки. Тъмната му коса не беше толкова дълга, колкото косата на Гидиън, но падаше косо през челото и подчертаваше очите му, които знаех, че са зелени, макар на светлината в клуба да беше трудно да се види цвета им.

— Как се чувстваш в големия свят на рекламата?

— Обожавам работата си!

Засмя се на ентусиазма, с който изрекох тези думи.

— Де да можех и аз да кажа същото.

— Мислех, че ти харесва да работиш за Стантън.

— Харесва ми. И парите ми харесват. Но не мога да кажа, че обожавам работата си.

Келнерката донесе уискито му с лед и си казахме наздраве.

— С кого си? — попитах го аз.

— С приятели — отвърна той и се огледа, — които загубих в тази джунгла. А ти?

— И аз.

Улових погледа на Лейси, която танцуваше на дансинга и ми направи знак с два палеца нагоре.

— Излизаш ли с някое момиче, Мартин?

— Не — отговори той с широка усмивка.

— Харесваш ли блондинки?

— Сваляш ли ме?

— Не съвсем.

Погледнах към Лейси, вдигнах вежди и посочих Мартин с глава. За миг тя ме изгледа изненадано, след това се ухили и бързо дойде при нас. Запознах ги и ми стана много приятно, защото двамата веднага намериха общи теми за разговор. Мартин винаги е бил приятен, а Лейси беше жизнерадостна и привлекателна по доста специфичен начин — беше по-скоро чаровна и харизматична, отколкото класическа красавица. Мегуми се присъедини към нас, изпихме по още един шот и Мартин покани Лейси на танц.

— Ще извадиш ли от джоба си някой готин мъж и за мен? — попита Мегуми, когато двамата се отдалечиха.

Прииска ми се да мога да извадя телефон от джоба си.

— Виждаш ми се доста нещастна, скъпа.

Мегуми впери поглед в мен. След това изкриви устни.

— Пияна съм.

— И това е вярно. Искаш ли още един шот?

— Защо не?

Точно бяхме изпили по една текила, когато се появи Шона заедно с Лейси, Мартин и двама от приятелите му — Кърт и Андре. Кърт беше невероятен, имаше пясъчноруса коса, масивна челюст и наперена усмивка. Андре също беше сладък, в тъмните му очи гореше закачливо пламъче, а косата му падаше до раменете на дебели расти[8]. Той насочи вниманието си към Мегуми и това веднага я развесели.

След малко цялата компания се заливаше от смях.

— И когато Кърт се върна от тоалетната — разказваше Мартин края на историята, — направо се изтести пред целия ресторант.

Андре и Мартин започнаха да подсвиркват. Кърт ги замери с парчета лимон.

— Какво значи това? — попитах, усмихвайки се, макар да не разбрах смисъла на последното изречение.

— Казва се така, когато оставиш тестисите да ти висят извън дюкяна — обясни Андре. — В първия момент хората не могат да разберат какво точно виждат, след това започват да се чудят дали наистина не знаеш, че топките ти се полюшват на вятъра. Всички мълчат, никой не обелва дума.

— Без майтап? — Шона така се разсмя, че за малко да падне от стола.

Компанията стана толкова шумна, че една келнерка се приближи до нас и с усмивка ни помоли да говорим малко по-тихо. Хванах я за лакътя, преди да се отдалечи.

— Има ли някъде телефон, от който мога да звънна?

— Помолете някой от барманите — отвърна тя. — Кажете му, че Денис, това е управителят, е разрешил, и ще ви свържат.

— Благодаря.

Плъзнах се от стола и слязох, а тя се отдалечи към друга маса. Нямах представа кой е Денис, но през цялата вечер се бях оставяла на течението, знаех, че Гидиън е уредил всичко до най-малкия детайл.

— Някой иска ли вода? — обърнах се към компанията.

Те ме освиркаха и започнаха да хвърлят по мен смачкани салфетки. Разсмях се, отидох до бара, изчаках някой барман да се освободи и му казах, че искам минерална вода и телефона. Набрах мобилния телефон на Гидиън, тъй като той беше единственият, който помнех наизуст. Реших, че няма опасност, тъй като се обаждах от собствения му клуб.

— Крос — каза той рязко.

— Здрасти, шампионе! — Облегнах се на бара и запуших другото си ухо с ръка. — Обаждам ти се леко пийнала.

— Личи си. — Гласът му се промени веднага, когато разбра, че съм аз, стана по-тих и по-топъл. Омайваше ме, въпреки силната музика. — Добре ли прекарваш?

— Да, но ми липсваш. Взе ли си витамините?

Усмивката ясно се усещаше в гласа му, когато попита:

— Чука ли ти се, ангелче?

— Ти си виновен. Този клуб е като виагра. Възбудена съм, потна и отвсякъде около мен извират феромони. Освен това бях лошо момиче. Танцувах така, все едно съм свободна.

— Лошите момичета ги наказват.

— Може би трябва да стана още по-лоша тогава. Поне да си заслужа наказанието.

— Прибери се вкъщи и бъди лоша с мен — изръмжа той.

Мисълта, че е вкъщи и ме чака, разпали още повече желанието ми.

— Ще трябва да изчакам момичетата да приключат с купона, а това явно няма да е скоро.

— Мога аз да дойда. След двайсет минути мога да съм вътре в теб. Искаш ли го?

Огледах клуба, цялото ми тяло пулсираше със силната музика. Представата за това как ме чука тук — в това абсолютно лишено от задръжки място, ме накара да започна да се гърча в очакване.

— Да. Искам го.

— Виждаш ли балкона горе?

Обърнах се и погледнах балкона над главите ни, който обикаляше всички стени. Сексапилните движения на танцуващите горе изглеждаха така, сякаш двойките се чукаха през дрехите шест метра над дансинга.

— Виждам го.

— На едно място балконът стига до ъгъл, целия покрит с огледала. Ще се видим там. Бъди готова, Ева — нареди ми той, — искам, когато те открия, долу да си гола и влажна.

Потреперих, когато чух познатия заповеднически тон. Това означаваше, че ще е груб и невъздържан. Точно както го исках.

— Облечена съм със…

— Ангелче, ще те открия дори сред тълпа от милиони. Открих те веднъж. Повече никога няма да те изгубя.

По тялото ми се разля копнеж.

— Побързай.

Оставих слушалката на телефона, грабнах бутилката с минерална вода и я изпих до дъно. След това се отправих към тоалетната, където ми се наложи да чакам на огромна опашка, за да се подготвя за Гидиън. Бях замаяна от алкохола и възбудата, толкова се вълнувах, че гаджето ми, без съмнение един от най-заетите бизнесмени в света, бе готов да остави всичко, за да дойде да… ме обслужи.

Облизах устни и пристъпих от крак на крак. Влязох бързо в една кабинка, свалих бикините си и след това отидох до огледалото над умивалника, за да се освежа. По-голямата част от грима ми се беше разтекла, около очите ми имаше размазани петна, а бузите ми бяха зачервени от топлината и танците. Косата ми беше ужасна, едновременна разрошена и влажна около лицето ми.

Но колкото и да е странно, не изглеждах никак зле. Изглеждах секси и готова.

Видях Лейси на опашката и спрях до нея, докато си пробивах път на излизане от пълната тоалетна.

— Забавляваш ли се? — попитах аз.

— Да, разбира се — ухили се тя. — Благодаря ти, че ме запозна с братовчед ти.

Не си направих труда да я поправям.

— Няма нищо. Мога ли да те попитам нещо? За Майкъл.

Тя сви рамене и каза:

— Питай.

— Първо ти си излизала с него. Какво не ти хареса?

— Между нас нямаше химия. Момчето изглежда много добре. Има хубава професия. За съжаление, просто нямах никакво желание да го чукам.

— Предай го на някой друг — обади се момичето зад нас на опашката.

— Така и направих.

— Ясно.

Напълно разбирах, че е решила да се откаже от връзка без сексуално привличане, но все още нещо в тази история ме тревожеше. Никак не ми беше приятно да виждам Мегуми толкова нещастна.

— Ще отида да се потъркам в някой секси пич.

— Давай, момиче — отвърна Лейси и кимна.

Тръгнах да търся стълбите към балкона. Когато ги намерих, установих, че пред тях стои охрана и следи броя на хората, качили се горе. Изгледах притеснено опашката.

Докато се опитвах да преценя колко време ще мине, преди да ми дойде редът, мъжът от охраната отпусна мускулестите си ръце, които до този момент бяха скръстени пред гърдите му, и притисна слушалката към ухото си, очевидно се съсредоточи върху думите, които някой му говореше. Вероятно беше самоанец или маор, кожата му беше с цвят на тъмен карамел, а главата — бръсната, имаше огромен гръден кош и страхотни бицепси. Бебешкото му лице обаче би могло да е очарователно, стига смръщената му физиономия да се смени с широка усмивка.

Махна ръка от ухото си и ми направи знак с пръст.

— Ти ли си Ева?

Кимнах.

Протегна се зад гърба си и откачи кадифения шнур, който препречваше стълбите.

— Качвай се.

Опашката пред мен запротестира. Усмихнах се извинително и се затичах по металните стълби толкова бързо, колкото високите токчета ми позволяваха. Когато стигнах горе, една жена от охраната ме пусна да мина и ми посочи наляво. Видях ъгъла, за който Гидиън ми беше споменал, там се срещаха две стени, покрити с огледала, балконът се извиваше около тях под формата на буква „L“.

Започнах да си пробивам път през гърчещите се тела, пулсът ми се ускоряваше с всяка стъпка. Тук горе музиката не се чуваше толкова силно и въздухът бе по-влажен. По голата кожа на хората наоколо блестеше пот, височината създаваше усещане за опасност, въпреки че стъкленият парапет на балкона бе висок до рамото ми. Почти бях стигнала до огледалата, когато някой ме хвана през кръста, дръпна ме назад и ме притисна към твърдите си бедра.

Погледнах през рамо и видях мъжа, с когото бях танцувала по-рано, онзи, който ми бе казал, че съм красива. Усмихнах се и започнах да танцувам, затворих очи и се отдадох на музиката. Когато ръцете му започнаха да се плъзгат над талията ми, ги хванах и ги притиснах към кръста си с моите. Той се засмя и приклекна, за да се изравни с мен.

Минаха три песни, преди да усетя познатата тръпка, която ми подсказваше, че Гидиън е наблизо. По кожата ми премина електричество и възбуди сетивата ми. Изведнъж музиката стана по-силна, температурата по-висока, а атмосферата в клуба още по-възбуждаща.

Усмихнах се, отворих очи и видях, че се е насочил право към мен. Пожелах го още на минутата, устата ми се изпълни със слюнка, докато го поглъщах с очи. Беше облякъл черна тениска и дънки, а косата му беше сресана назад и разкриваше прекрасното му лице. Ако някой го видеше в този му вид, никога нямаше да го свърже с Гидиън Крос, крупния международен бизнесмен. Мъжът пред мен беше по-млад и по-груб, отличаваше се от другите само по това, че излъчва невероятен сексапил. Облизах устни в очакване, облегнах се на мъжа зад мен и сладострастно започнах да търкам дупе в бедрата му.

Гидиън сви ръце в юмруци, беше заел нападателната поза на хищник. Не намали крачка, вървеше право срещу мен и в следващия миг щяхме да се сблъскаме. Извърнах се в последния момент и се хвърлих към него. Телата ни се удариха едно в друго, обвих раменете му с ръце, наведох главата му за жадна и мокра целувка.

Гидиън изръмжа, обхвана дупето ми с две ръце и ме притисна така силно до себе си, че краката ми се отделиха от пода. Необузданата му страст разрани устните ми, езикът му изпълни устата ми и започна мощно да се движи в безмълвно предупреждение за тъмните страни на страстта му.

Мъжът, с когото танцувах до този момент, застана зад гърба ми, зарови лице в косата ми и допря устни в тила ми.

Гидиън ме дръпна, изражението на лицето му беше олицетворение на яростта.

— Разкарай се.

Погледнах към мъжа и вдигнах рамене.

— Благодаря за танца.

— За мен беше удоволствие, красавице — каза той, хвана минаващото покрай нас момиче за ханша и двамата се отдалечиха.

— Ангелче! — изстена Гидиън, притисна ме до огледалото и пъхна мускулестото си бедро между краката ми. — Ти си лошо момиче.

Бях толкова възбудена, че най-безсрамно започнах да се търкам в него, останах без дъх, когато усетих допира на твърдия деним[9] до нежните ми срамни устни.

— Само за теб.

Той мушна ръце под роклята ми и хвана голото ми дупе, което ме възбуди още повече. Стисна леко ухото ми със зъби и висящите сребърни обици се удариха във врата ми. Дишаше тежко, от гърдите му се изтръгна нисък стон. Миришеше толкова хубаво, тялото ми веднага реагира на аромата, свикнало да го свързва с най-невероятното и необуздано удоволствие.

Започнахме да танцуваме, притиснати един в друг, телата ни се движеха така, сякаш сме напълно голи. Музиката пулсираше около нас, в нас и той движеше прекрасното си тяло в такт, понасяйки ме с него. Бяхме танцувани заедно и преди — но само на официални приеми. Никога като сега. Никога като това потно и безсрамно триене. Бях изненадана, възбудена и още по-влюбена в него.

Гидиън ме наблюдаваше с премрежен поглед, прелъстяваше ме с копнежа си, с лишените си от всякакви задръжки движения. Потъвах в него, обгръщах го отвсякъде, стремях се да се притисна колкото е възможно по-плътно.

Обхвана гърдите ми през тънката материя на черната рокля. Вграденият под тънките презрамки сутиен не представляваше преграда. Пръстите му погалиха настръхналите ми зърна и след това започнаха да ги подръпват.

Изстенах, отпуснах глава назад и се опрях в облицованата с огледала стена. Около нас имаше десетки хора, но това изобщо не ме интересуваше. Просто трябваше да усещам ръцете му, тялото му, долепено до моето, и топлия му дъх върху кожата ми.

— Искаш да го направим тук пред всички ли? — попита той с дрезгав глас.

Потръпнах при тази мисъл.

— Би ли го направил?

— Искаш всички да гледат. Искаш да видят как го вкарам в ненаситната ти малка катеричка и те чукам, докато по краката ти потече сперма. Искаш да докажа, че си моя. — Заби зъби в рамото ми. — Да те накарам да го почувстваш.

— Искам да докажа, че ти си мой — отвърнах аз, вкарах ръце в задните джобове на дънките му, за да усетя как се движат мускулите на стегнатото му дупе. — Искам всички да знаят това.

Гидиън сложи ръка под дупето ми и ме вдигна, другата му ръка блъсна някаква издатина в стената до огледалото. Чух слаб звук, в огледалото зад гърба ми се отвори врата и двамата влязохме в почти пълната тъмнина вътре. Тайната врата се затвори зад нас и музиката заглъхна. Намирахме се в офис, имаше бюро и диван, а през огледалната стена се виждаше дансингът долу.

Гидиън ме пусна, извъртя ме с лице към стъклото и ме притисна към него. Пред мен се простираше целият клуб, от танцуващите на балкона ме деляха сантиметри. Той провря едната си ръка под роклята ми, а другата — в корсажа й. Пръстите му се плъзнаха в деколтето и стиснаха зърната ми.

Бях хваната като в капан. Огромното му тяло покриваше моето, ръцете му ме обгръщаха от бедрата до врата, зъбите му бяха забити в рамото ми и не позволяваха да помръдна. Беше ме завладял напълно.

— Кажи ми, ако ти дойде в повече — прошепна той и плъзна устни към врата ми. — Кажи думата си за сигурност, преди да изпаднеш в паника.

Емоцията ме заля, изпитвах огромна благодарност към този мъж, който винаги, абсолютно винаги, мислеше първо за мен.

— Аз те провокирах. Искам да ме обладаеш. Искам да си груб.

— Толкова много го желаеш — изръмжа той, вкара два пръста в мен и започна бързо да ги движи. — Създадена си за чукане.

— Създадена съм за теб — изрекох дрезгаво. Дъхът ми замъгли стъклото. Изгарях от желание за него, страстта се надигаше в мен и се изливаше навън, тялото ми се бе превърнало в кладенец на любовта, който преливаше.

— Забрави ли го тази вечер? — попита той, отмести ръка от отвора ми и свали ципа на панталона си. — Докато други мъже те докосваха и се търкаха в теб? Забрави ли, че си моя?

— Никога. Никога не забравям.

Очите ми се затвориха, когато възбуденият му пенис, толкова твърд и топъл, се притисна в дупето ми. И той ме желаеше неистово.

— Обадих ти се. Толкова те желаех.

Устните му се плъзнаха по кожата ми, проправяйки гореща диря към устата ми.

— Тогава ме вземи, ангелче — прошепна той, езикът му докосна моя и започна леко да го гъделичка. — Вкарай ме в теб.

Извих гръб, протегнах ръка между краката си и обхванах огромния му член. Той сви колене, за да сме на една и съща височина. Спрях за момент, извърнах се и долепих буза до неговата. Харесваше ми, че можем да сме заедно по този начин… че мога да съм такава, когато съм с него. Раздвижих бедра и започнах да търкам клитора си в плътното тяло на члена му, овлажних го със собствените си сокове. Гидиън стисна набъбналите ми гърди и започна да ги мачка.

— Облегни се на мен, Ева. Отдръпни се от стъклото.

Сложих две ръце на огледалното стъкло и се отблъснах назад, главата ми се облегна на раменете му. Той обви ръка около гърлото ми, стисна ме за бедрото и проникна в мен с такава сила, че отдели краката ми от пода. Задържа ме така, прикована в ръцете му, изпълнена от члена му до краен предел, а стоновете му вибрираха през цялото ми тяло.

От другата страна на стъклото животът в клуба продължаваше да бушува. Отдадох се напълно на перверзното удоволствие от привидния ексхибиционизъм, тайна фантазия, която винаги ме е подлудявала.

Започнах да се гърча, почти неспособна да понеса забраненото удоволствие. Проврях ръката навътре между краката му и обхванах топките на скротума му. Беше плътен и пълен, готов. А вътре в мен…

— О, господи, толкова си твърд.

— Създаден съм, за да те чукам — прошепна той и по кожата ми пробягаха тръпки на удоволствие.

— Направи го. — Подпрях две ръце на стъклото, изгарях от желание. — Направи го веднага.

Гидиън ме остави отново да стъпя на пода, ръцете му ме задържаха, когато се наведох надолу, разтворих се, за да може да проникне още по-дълбоко. От гърдите му се изтръгна нисък, остър звук, когато ме сграбчи за бедрата и ме наклони — знаеше точно как да ме постави така, че да го поема. Членът му бе прекалено голям за мен, прекалено дълъг и дебел. Разтягането бе неописуемо. Прекрасно.

Вагината ми се разтрепери, впивайки се жадно в него. Гидиън изпъшка дрезгаво от удоволствие, извади члена си съвсем малко и после бавно го плъзна вътре. После отново и отново. Широкото тяло на пениса му масажираше онова кълбо от нерви вътре в мен, което само той можеше да достигне.

Изстенах, потните ми пръсти се сгърчиха и оставиха следи по стъклото. Ясно долавях далечния пулс на музиката и тълпата хора, които виждах така ясно, все едно са в стаята с нас.

— Точно така, ангелче — нетърпеливо прошепна Гидиън. — Искам да чуя колко много ти харесва.

— Гидиън.

Краката ми се разтрепериха при следващия особено майсторски тласък. Цялата тежест на тялото ми бе поета от стъклото и ръката му, с която ловко ме придържаше.

Бях възбудена до краен предел, чувствах се едновременно подчинена от позата, в която се намирах, и доминираща от факта, че ме обслужваше. Не можех да направя нищо, освен да приема това, което Гидиън ми даваше — ритмичното движение на члена му, звуците на глада му. Усетих, че дънките му се трият в бедрата ми. Свалени бяха само толкова, колкото да може да извади члена си, знак за нетърпение, който ме развълнува.

Едната му ръка се отдели от бедрото му, плъзна се по мен и се спря на дупето ми. Усетих как палеца му, навлажнен със слюнка от устата му, нежно масажира стегнатия отвор на ануса ми.

— Недей — помолих, уплашена, че напълно ще изгубя ума си.

Но това не беше кодовата дума — Кросфайър — и аз се отворих пред него, поддадох се на стимулиращия натиск.

Той изпъшка и проникна в това забранено пространство. Наведе се към мен, другата му ръка се плъзна към вулвата ми, за да ме разтвори и да започне да търка пулсиращия ми клитор.

— Моя си — изръмжа той. — Моя.

Не можех повече. Свърших с крясък и цялата започнах да се треса, потните ми длани се плъзнаха по стъклото със стържещ звук. Продължи да ме чука безпаметно, палецът в ануса ми беше мъчение, на което не можех да устоя, ловките пръсти върху клитора ми ме подлудяваха. Първият оргазъм премина в следващ, мускулите на вагината ми се свиваха в спазми около непрестанно движещия се член.

Гидиън издаде нисък дрезгав звук и усетих как пенисът му набъбна, подготвяйки се за предстоящия оргазъм.

— Не свършвай! Не още! — извиках задъхано.

Гидиън намали темпото, дишаше тежко и бързо в тъмнината.

— Как искаш да го направя?

— Искам да гледам — простенах аз и вагината ми отново се сви в спазъм. — Искам да виждам лицето ти.

Той се отдръпна от мен и ме изправи. Обърна се и ме вдигна. Притисна ме до стъклото и мощно навлезе в мен. В този момент на притежание, той ми даде всичко, от което се нуждаех. Замъгленият поглед на неустоимото удоволствие, краткият миг на безпомощност, преди страстта да го завладее напълно.

— Искаш да видиш как губя контрол — каза той дрезгаво.

— Да.

Свалих презрамките от раменете си и разголих гърдите си, стиснах ги с ръце, повдигнах ги и започнах да си играя със зърната. Стъклото зад гърба ми пулсираше от музиката. Гидиън пулсираше пред мен, почти напълно загубил власт над собственото си тяло. Притиснах устни до неговите и поех дъха му.

— Отпусни се! — прошепнах.

Държеше ме без всякакво усилие, докато бавно се отдръпваше. Тежката и плътна глава на члена му се плъзна по свръхчувствителната тъкан вътре в мен. После рязко проникна, изпълни ме до самия край.

— О, господи — заизвивах се в ръцете му, — толкова си дълбоко.

— Ева.

Започна да ме чука като обезумял. Държах се за него, трепереща и широко разтворена за неумолимите движения на твърдия му като камък пенис. Беше изцяло отдаден на инстинкта си, на непреодолимото желание за съвкупление. Невъздържаните му стонове ме възбуждаха, караха ме да се овлажня толкова, че тялото ми не оказваше съпротива, откликваше с готовност на отчаяната му нужда.

Беше грубо, мръснишко и дяволски секси. Вратът му се изви и устата му оформиха името ми.

— Свърши заради мен — наредих и стегнах деликатните си мускули около него.

Цялото му тяло се изви и се разтресе. Устните му се изкривиха в блажена агония, погледът му се замъгли от наближаващия оргазъм.

Гидиън свърши с животински рев. Изпразваше се толкова мощно, че го усещах. Отново и отново горещите струи сперма ме обливаха отвътре.

Обсипах тялото му с целувки, ръцете и краката ми го обгръщаха здраво.

Той се отпусна върху мен, дробовете му тежко се повдигаха за глътки въздух.

И продължи да свършва.

10

Първото нещо, което видях, когато отворих очи в неделя сутринта, беше кехлибарено шишенце, на което със старомодни букви беше написано „Лек против махмурлук“. На гърлото на шишенцето беше завързана панделка от лико, а корковата запушалка пазеше гадното му съдържание. „Лекът“ наистина вършеше работа, както се бях убедила последния път, когато Гидиън ми го даде, но видът му ми напомни какво огромно количество алкохол бях изпила предишната нощ.

Стиснах очи, изстенах и зарових глава във възглавницата, искаше ми се отново да заспя.

Матракът на леглото се размърда. Топли твърди устни започнаха да целуват голия ми гръб.

— Добро утро, ангелче мое!

— Звучиш ужасно доволен от себе си — измърморих аз.

— Всъщност съм доволен от теб.

— Сексманиак.

— Имах предвид предложенията ти за управлението на кризи, но разбира се, сексът беше феноменален както винаги.

Плъзна ръка под чаршафа, който се бе омотал около кръста ми и ме стисна за дупето. Вдигнах глава и видях, че се е облегнал на таблата на леглото, а лаптопът е в скута му. Както обикновено изглеждаше невероятно — напълно отпуснат и само по долнище на пижама. Бях сигурна, че аз самата изглеждам далеч по-малко привлекателно. Бях се прибрала с лимузината заедно с останалите момичета и след това с Гидиън се срещнахме в апартамента му. Почти се съмваше, когато двамата най-после приключихме, и бях толкова уморена, че си легнах с все още мокра коса след набързо взетия душ.

Стана ми приятно, когато го видях до себе си. Беше спал в стаята за гости, а и имаше кабинет, където да работи. Фактът, че бе предпочел да работи в леглото ми, означаваше, че иска да е близо до мен, дори когато спя.

Извърнах глава, за да погледна часовника на нощното шкафче, но вместо това погледът попадна на китката ми.

— Гидиън…

Часовникът, който беше поставил на ръката ми, докато съм спала, буквално ме омагьоса. Беше произведение на изкуството в стил Арт деко, което блестеше от стотици малки диаманти. Каишката беше направена от кремав сатен, а върху седефения циферблат се четеше „Патек Филип“ и „Тифани“.

— Невероятен е.

— В целия свят има само двайсет и пет такива, което означава, че съвсем не е така уникален като теб. Но пък какво изобщо може да се мери с теб? — усмихна се той.

— Влюбена съм в него — възкликнах и се изправих на колене. — Влюбена съм в теб.

Успя да махне лаптопа тъкмо навреме, за да седна в скута му и да го прегърна силно.

— Благодаря — измърморих, трогната от вниманието му.

Сигурно беше отишъл да го купи, докато бях при майка ми или веднага след като излязох с момичетата.

— Ммм… Само ми кажи какво да направя, за да получавам подобна гола прегръдка всяка сутрин.

— Просто бъди себе си, шампионе — отвърнах и потърках буза в неговата. — Ти си единственото нещо, от което се нуждая.

Измъкнах се от леглото и тръгнах към банята с кехлибареното шишенце в ръка. Погълнах съдържанието с тръпка на отвращение, измих зъбите и лицето си и се сресах. Облякох халат и се върнах в спалнята, Гидиън го нямаше, лаптопът му лежеше отворен по средата на леглото.

Открих го в кабинета, стоеше пред прозореца с разкрачени крака и ръце, скръстени на гърдите. Градът се простираше пред него. Гледката не беше така внушителна като тази от кабинета му в „Кросфайър“ или от мезонета му, но всичко беше някак по-земно и по-близко. Връзката с града беше по-истинска.

— Не споделям тревогите ти — заяви той в микрофона. — Напълно осъзнавам риска… Престани да говориш. Повече няма какво да дискутираме. Подгответе договора както се уговорихме.

Усетих стоманената нотка в тона, с който провеждаше деловите си разговори, затова подминах нататък. Все още не бях съвсем сигурна какво има в шишенцето, но предполагам, че бяха витамини и някакъв алкохол. Клин клин избива. Затопляше стомаха ми и ме караше да чувствам лека летаргия, затова отидох в кухнята и си направих кафе.

Взех чашата, настаних се на дивана в хола и проверих дали имам съобщения на мобилния си телефон. Намръщих се, когато видях, че съм пропуснала три повиквания от баща ми, и трите бяха преди осем часа калифорнийско време. Освен това имаше около десетина пропуснати обаждания от майка ми, но реших, че не мога да се занимавам отново с нея преди понеделник. Кари също ми беше оставил съобщение, което направо крещеше: „Обади ми се!“.

Позвъних първо на баща ми, опитвайки се да преглътна глътка кафе, преди той да вдигне телефона.

— Ева.

Напрежението в гласа му веднага ми подсказа, че има някакъв проблем. Поизправих се на дивана.

— Татко… Всичко наред ли е?

— Защо не си ми казала нищо за Нейтън Баркър?

Гласът му беше дрезгав и изпълнен с болка. Побиха ме тръпки.

По дяволите! Беше разбрал. Ръката ми така силно се разтрепери, че се полях с горещото кафе. Дори не почувствах болка, толкова силно се притесних от мъката в гласа на баща ми.

— Татко, аз…

— Не мога да повярвам, че не си ми казала нищо. Нито пък Моника. Господи… Трябваше да ми каже… Трябваше да сподели — говореше несвързано, едва си поемаше въздух. — Имам право да знам!

Мъката изгори гърдите ми като киселина. Баща ми, човекът, чието самообладание можеше да се сравни само с това на Гидиън, плачеше. Оставих чашата на масата, задъхвах се. Запечатаното досие на непълнолетния Нейтън беше разсекретено след смъртта му и всеки можеше да стигне до кошмарите от моето минало, стига да притежаваше знанията и средствата да го направи. Като полицай баща ми разполагаше и с двете.

— Нямаше да можеш да направиш нищо — отвърнах. Бях напълно разтърсена, но се опитвах да звуча спокойно заради него. Телефонът ми изписука, някой се опитваше да се свърже с мен, но не му обърнах внимание. — Нито преди, нито след случилото се.

— Можех поне да съм до теб. Да се погрижа за теб.

— Ти се погрижи за мен, татко! Изпрати ме при доктор Травис, който промени живота ми. До този момент дори не бях започнала да се справям с проблема. Не можеш да си представиш колко много ми помогна той.

Баща ми въздъхна дълбоко и мъчително.

— Трябваше да се боря с майка ти за родителските права. Трябваше да останеш при мен.

— О, господи! — изстенах аз, стомахът ми се сви на топка. — Не трябва да обвиняваш мама. Тя много дълго не знаеше какво се случва. А когато разбра, направи всичко възможно…

— Но не ми каза — изкрещя той и аз подскочих от мястото си. — По дяволите, трябваше да ми каже! И как е възможно да не е знаела нищо? Трябва да е имало достатъчно признаци… Как е могла да не ги забележи? Господи! Аз забелязах, когато дойде при мен в Калифорния.

Разплаках се, не можех повече да сдържам болката.

— Аз я помолих да не ти казва. Принудих я да ми обещае.

— Не е трябвало ти да вземаш решението, Ева. Била си дете. Тя е знаела по-добре.

— Съжалявам — изплаках. Настоятелното пищене на второто входящо повикване напълно ме извади от равновесие. — Толкова съжалявам! Просто не исках Нейтън да нарани още някого, когото обичам.

— Ще дойда да те видя — заяви баща ми, гласът му изведнъж бе станал съвсем спокоен. — Ще хвана първия възможен полет. Ще ти се обадя, когато кацна.

— Татко…

— Обичам те, дечко! Ти си всичко за мен. — Затвори телефона.

Стоях като замаяна, бях напълно разбита. Знаех, че новината за онова, което ми се е случило, раздира баща ми отвътре, но нямах никаква представа как да се справя със ситуацията.

Телефонът започна да вибрира в ръката ми, а аз просто вперих поглед в дисплея, видях, че се обажда майка ми, и не знаех как да реагирам.

Изправих се, краката ми трепереха, хвърлих телефона върху масичката, сякаш изгаряше ръката ми. Не можех да разговарям с нея сега. Не исках да разговарям с никого. Исках само Гидиън.

Тръгнах с несигурна крачка по коридора, като подпирах рамото си на стената. Когато доближих до кабинета, чух гласа му и се разплаках още по-силно. Ускорих крачка.

— Поласкан съм, че си се сетила за мен, но не, благодаря — каза той с тих твърд глас, тонът му беше съвсем различен от онзи, с който бе разговарял преди малко, беше по-мил, по-интимен. — Разбира се, че сме приятели. Знаеш защо… Не мога да ти дам това, което очакваш от мен.

Завих по коридора и влязох в офиса му, видях го, че седи на бюрото с наведена глава и слуша.

— Спри — отсече той рязко. — Не се опитвай да ми прилагаш тази тактика, Корин.

— Гидиън — прошепнах и се вкопчих в рамката на вратата толкова силно, че кокалчетата ми побеляха.

Той вдигна поглед и бързо се изправи. Изражението му се смени моментално.

— Трябва да затварям — заяви той, извади слушалката от ухото си, пусна я на бюрото и тръгна към мен. — Какво има? Лошо ли ти е?

Спуснах се към него, а той веднага ме хвана. Изпитах огромно облекчение, когато ме прегърна и ме притисна силно към себе си.

— Баща ми е разбрал. — Притиснах лице до гърдите му, в главата ми още звучеше изпълненият с болка глас на баща ми. — Вече знае.

Гидиън ме вдигна на ръце и ме залюля. Телефонът му започна да звъни. Той изруга тихо и излезе от стаята.

В коридора чух как моят телефон вибрира на холната масичка. Дразнещият звук на двата телефона, които звъняха едновременно, още повече изпъна нервите ми.

— Кажи ми, ако трябва да вдигнеш — каза той.

— Майка ми се обажда. Сигурна съм, че баща ми вече е говорил с нея, а той беше толкова ядосан. Господи… Гидиън. Направо е съсипан.

— Мога да си представя как се чувства.

Занесе ме в спалнята за гости и затвори вратата с крак. Сложи ме на леглото, взе дистанционното от нощното шкафче и включи телевизора, намали звука, така че в стаята се чуваше само риданието ми. След това легна до мен и ме прегърна, започна да разтрива гърба ми с ръце. Плаках, докато очите ми пресъхнаха и вече нямаше какво да се излее.

— Кажи ми какво да направим — попита той, когато се успокоих.

— Той идва тук. В Ню Йорк — отговорих аз и стомахът ми се сви при тази мисъл. — Мисля, че ще се опита да хване полет още днес.

— Когато разбереш кога идва, двамата ще отидем да го вземем от летището.

— Не можеш да дойдеш.

— Друг път не мога! — Гласът му бе съвсем спокоен.

Поднесох му устните си и въздъхнах, когато ме целуна.

— Наистина трябва да отида сама. Той е наранен. Не би искал никой да го вижда в това състояние.

Гидиън кимна.

— Вземи колата.

— Коя кола?

— Ди Би деветката на новия ти съсед.

— Моля?

Той сви рамене.

— Ще я познаеш, като я видиш.

Изобщо не се съмнявах. Бях сигурна, че колата е елегантна, бърза и опасна, също като собственика си.

— Страх ме е — прошепнах и още по-плътно преплетох краката си в неговите.

Беше толкова стабилен и силен. Исках завинаги да останем така, никога да не се отделям от него.

Гидиън прокара пръсти през косата ми.

— От какво?

— Отношенията между мен и майка ми и без това са прецакани. Ако родителите ми започнат да се карат, не искам да се озова по средата. Знам, че не могат да се справят с подобна ситуация — особено майка ми. Влюбени са до полуда един в друг.

— Не знаех.

— Защото не си ги виждал заедно. Не можеш да си представиш каква химия има между тях — обясних аз, спомняйки си, че двамата с Гидиън бяхме разделени, когато установих, че между майка ми и баща ми все още има силно сексуално привличане. — Освен това баща ми призна, че все още я обича. Става ми тъжно, като се сетя за това.

— Защото не са заедно ли?

— Да, но не защото мечтая за голямо щастливо семейство — уточних аз. — Просто ми се струва много страшно да изживееш живота си без човека, в когото си влюбен. Когато те изгубих…

— Никога не си ме губила.

— Като че ли някаква част от мен умря. Да се чувстваш така през целия си живот…

— Би било ад.

Гидиън прокара пръсти по бузата ми и видях пустотата в очите му, призракът на Нейтън все още го преследваше.

— Остави ме аз да се справя с Моника.

Премигнах:

— Как ще го направиш?

Устните му се разтегнаха в крива усмивка.

— Ще й се обадя и ще я попитам как си и какво правиш. Това за пред хората ще е началото на опита ми да подновя връзката си с теб.

— Тя знае, че съм ти разказала всичко. Може да се пречупи и да изпадне в криза пред теб.

— По-добре да го направи пред мен, отколкото пред теб.

Тези думи бяха почти достатъчни да ме накарат да се усмихна.

— Благодаря.

— Ще отклоня вниманието й и ще го насоча към нещо друго.

Той се протегна към ръката ми и докосна пръстена ми.

Сватбени камбани. Не го каза, но разбрах какво има предвид. Разбира се, майка ми щеше да си помисли точно това. Човек с положението на Гидиън не би се опитал да си върне някоя жена, използвайки майка й — особено майка като Моника Стантън — освен ако няма „сериозни намерения“. Някой друг път щяхме да си поговорим по този въпрос.

* * *

През следващия един час Гидиън положи огромни усилия да не проличи, че се тревожи за мен. Стоеше близо и ме следваше от стая в стая, измисляйки си оправдания. Когато стомахът ми закъркори, веднага ме заведе в кухнята, направи сандвичи, извади чипс и забърка макаронена салата.

Ядохме в кухнята и вниманието, което проявяваше към мен, поуспокои нервите ми. Колкото и неприятна да беше ситуацията, знаех, че винаги мога да се опра на него. Така проблемите, пред които бяхме изправени, ми се струваха по-лесно преодолими.

Нямаше непостижими неща, докато бяхме заедно.

— Какво искаше Корин? — попитах. — Освен теб.

Той се намръщи:

— Не искам да говоря за Корин.

Усетих напрежение в гласа му и това ме подразни.

— Всичко наред ли е?

— Какво казах току-що?

— Нещо твърде неубедително, на което реших да не обръщам внимание.

Въздъхна тежко, но се предаде:

— Разстроена е.

— Ядосано разстроена или сълзливо разстроена?

— Има ли значение?

— Да. Има огромна разлика между това да си вбесена на някой мъж и да си потънала в сълзи заради него. Диана например ти е бясна и крои планове да те съсипе, докато аз плачех непрекъснато и сутрин едва успявах да се измъкна от леглото.

— Господи, Ева! — Той се протегна и постави ръка върху моята. — Наистина съжалявам.

— Стига си се извинявал. Ще ми се реваншираш, като поемеш разговора с майка ми. И така, Корин ядосана ли е, или плаче?

— Плачеше — отвърна Гидиън и се намръщи. — Господи, наистина не се владее.

— Съжалявам, че трябва да се занимаваш с нея. Но не й позволявай да ти вменява чувство на вина.

— Използвах я — каза той тихо, — за да те защитя.

Оставих сандвича в чинията и присвих очи.

— Каза ли й съвсем ясно, че не можеш да й предложиш нищо друго, освен приятелството?

— Знаеш много добре, че й казах. Но едновременно с това съвсем съзнателно подхранвах впечатлението, че можем да сме нещо повече заради медиите и полицията. Изпращах й смесени сигнали. Заради това се чувствам виновен.

— Е, можеш да спреш. Тази кучка се опита да ме накара да мисля, че я чукаш — вдигнах два пръста, — два пъти. И първия път ме заболя толкова много, че още не мога да го преодолея. Освен това е омъжена, за бога! Не й е работа да се пуска на гаджето ми, когато си има съпруг.

— Я се върни пак на това, че съм я чукал. За какво говориш?

Разказах му за двата случая — първия, когато го бях заварила в „Кросфайър“ с размазано червило по маншета на ризата, и втория, когато неочаквано се появих на вратата на апартамента й и тя се опита да ме заблуди, че току-що го е изчукала.

— Е, това значително променя нещата — заяви Гидиън. — С нея повече няма какво да си кажем.

— Благодаря ти.

Той се протегна и пъхна кичур коса зад ухото ми.

— В крайна сметка и това ще отмине.

— Чудя се какво ще правим с времето си след това — промърморих аз.

— Сигурен съм, че ще успея да измисля нещо.

— Секс, нали? — Поклатих глава. — Създадох чудовище!

— Не забравяй, че можем и да работим заедно.

— Господи, никога ли не се отказваш?

Той схруска един чипс и го преглътна.

— Искам да хвърлиш един поглед на обновените сайтове на „Кросроудс“ и „Крос индъстрис“, след като се нахраним.

Избърсах устни в салфетката.

— Сериозно? Това се казва бързина. Наистина съм впечатлена.

— Погледни ги, преди да ги хвалиш.

* * *

Гидиън ме познаваше добре. Работата беше моето убежище от неприятностите и той ми го осигури. Настани ме в хола с лаптопа в скута, спря звука на телефона ми и отиде в кабинета си да се обади на майка ми.

В първите няколко минути, след като ме остави сама, стоях заслушана в гласа му, който едва достигаше до мен, и напразно се опитвах да се съсредоточа върху сайтовете. Бях прекалено разсеяна и не можех да се концентрирам. В крайна сметка реших да се обадя на Кари.

— Къде, по дяволите, ходиш? — изруга той вместо поздрав.

— Знам, че са те побъркали — отговорих бързо. Бях сигурна, че когато не са успели да ме открият на мобилния, майка ми и баща ми са звънели в апартамента, който деляхме с Кари. — Съжалявам.

Шумът, който чувах в слушалката, ми подсказа, че в момента Кари е някъде на улицата.

— Ще бъдеш ли така добра да ми кажеш какво става? Всички ми звънят — родителите ти, Стантън, Кланси. Всички те търсят, а ти не си вдигаш телефона. Започнах наистина да откачам от притеснение.

По дяволите! Затворих очи.

— Баща ми е разбрал за Нейтън.

Настъпи мълчание, само шумът от трафика и далечният клаксон ми подсказваха, че все още е на телефона. Последва:

— Мамка му! О, бебчо! Това е ужасно.

Състраданието, което усетих в гласа му, стегна гърлото ми и не успях да отговоря нищо. Не исках да плача повече. Шумът около него изведнъж заглъхна, явно беше влязъл на по-тихо място.

— Как е той? — попита Кари.

— Съсипан е. Господи, Кари, беше ужасно! Мисля, че плачеше. Освен това е бесен на майка ми. Вероятно затова тя звъни така настойчиво.

— Какво ще прави?

— Ще вземе самолета за Ню Йорк. Не знам кога ще пристигне, но каза, че ще ми се обади, когато кацне.

— Искаш да кажеш, че лети в момента? Че ще пристигне още днес?

— Така мисля — отговорих отчаяно. — Не знам само как ще успее да се освободи от работа толкова бързо.

— Ще приготвя стаята за гости, когато се прибера, ако вече не си го направила.

— Аз ще се погрижа. Ти къде си?

— Излязохме да обядваме с Татяна и да гледаме едно представление. Трябваше да се махна от апартамента.

— Съжалявам, че е трябвало да поемеш всички обаждания.

— Нищо толкова страшно не е станало — отвърна Кари по типичния си нехаен начин. — По-скоро се тревожех за теб. Напоследък не се свърташ много вкъщи. Не знам какво правиш, нито с кого го правиш. Изобщо не приличаш на себе си.

Обвинителната нотка в гласа му ме накара да се почувствам зле, но не можех да споделя нищо.

— Съжалявам.

Той замълча, може би очакваше някакво обяснение и когато не го получи, измърмори:

— Ще се върна след няколко часа.

— Добре. Ще се видим тогава.

Затворих и набрах телефона на пастрока си.

— Ева.

— Здрасти, Ричард — поздравих и преминах направо на въпроса. — Баща ми обаждал ли се е на мама?

— Един момент.

В следващите минута-две настъпи пълна тишина, след това чух как се затваря врата.

— Да, обади се. Беше… крайно неприятно за майка ти. Този уикенд беше много тежък за нея. Не се чувства добре и това силно ме тревожи.

— Беше тежко за всички нас — отвърнах аз. — Моля те да намериш начин да й съобщиш, че баща ми идва в Ню Йорк и ще трябва да прекарам малко време на спокойствие с него.

— Трябва да обясниш на Виктор, че се налага да прояви по-голямо разбиране към майка ти и към онова, което е преживяла. Била е съвсем сама и се е грижила за травмирано дете.

— А вие трябва да разберете, че на баща ми му е необходимо време, за да осъзнае случилото се — сопнах се аз.

Тонът ми беше по-груб, отколкото ми се искаше, но напълно съответстваше на чувствата, които изпитвах в момента. Нямаше да се оставя да ме принудят да избирам между родителите си.

— И освен това те моля да се оправиш с мама и да я накараш да спре да звъни непрекъснато на мен и на Кари. Ако е необходимо, свържи се с доктор Питърсън — посъветвах го аз, като целенасочено споменах психоаналитика на майка ми.

— В момента Моника говори по телефона. Ще го обсъдя с нея, когато се освободи.

— Не го обсъждай. Направи нещо. Ако се налага, скрий телефона й.

— Това вече е крайна мярка. И съвсем не е необходима.

— Не и ако не престане да ми звъни — отвърнах рязко аз и започнах да барабаня с пръсти по масата. — И двамата с теб сме еднакво виновни, че непрекъснато се движим на пръсти около майка ми — „О, моля те, само не тревожи Моника!“ — предпочитаме да отстъпим, вместо да се справяме с пристъпите й. Но това е емоционално изнудване, Ричард, и от сега нататък аз отказвам да съм част от играта.

Той замълча за известно време, след това каза:

— В момента ти самата си под огромно напрежение. И…

— Така ли мислиш? — Идваше ми да се разкрещя. — Кажи на майка ми, че я обичам и ще й се обадя, когато мога, но няма да е днес.

— Двамата с Кланси сме на разположение, ако имаш нужда от нещо — каза той сдържано.

— Благодаря ти. Ричард. Оценявам предложението ти. — Затворих телефона и едва се сдържах да не го запратя в стената.

* * *

Успях да се успокоя достатъчно, за да прегледам сайта на „Кросроудс“, преди Гидиън да излезе от кабинета си. Изглеждаше изтощен и леко замаян, което не бе никак странно, като се имат предвид обстоятелствата. Да разговаряш с майка ми, когато е разстроена, беше предизвикателство за всеки, а Гидиън нямаше никакъв опит в това отношение.

— Предупредих те — казах аз.

Той вдигна ръце и се протегна.

— Ще се оправи. Мисля, че е много по-издръжлива, отколкото изглежда.

— Беше много поласкана, че й се обаждаш, нали?

Той се подсмихна.

Вдигнах очи към тавана.

— Според нея имам нужда от богат мъж, който да се грижи за мен и да ме пази.

— Вече имаш такъв.

— Надявам се, не го приемаш в най-примитивния смисъл на думата — отвърнах и се изправих. — Ще тръгвам да се подготвя за посещението на баща ми. Ще трябва да спя вкъщи, докато той е тук, и вероятно няма да е никак разумно да се опитваш да се промъкваш в апартамента. Ще стане доста неприятно, ако те помисли за крадец.

— Освен това е твърде невъзпитано. Ще използвам времето да отскоча до мезонета, за да не будим подозрения.

— Значи имаме план. — Станах и разтърках очите си. Погледът ми падна върху часовника. — Сега поне имам прекрасен начин да отброявам минутите до момента, когато ще сме заедно.

Той дойде до мен и постави ръка на тила ми. Палецът му започна да описва кръгови движения по врата.

— Трябва да съм сигурен, че си добре.

Кимнах.

— Вече ми омръзна Нейтън да съсипва живота ми. Време е да поставя ново начало.

Представих си бъдеще, в което майка ми не дебне всяка моя крачка, баща ми отново е твърд като скала, Кари е щастлив, Корин е отпътувала за някоя далечна страна, а ние двамата с Гидиън сме се отървали от призраците на миналото. Най-после бях готова да се боря за всичко това.

11

Понеделник сутрин. Време да тръгвам за работа. Баща ми не се беше обадил до този момент, затова се приготвях да излизам. Точно ровех в дрешника си, когато на вратата на спалнята ми се почука.

— Влез — извиках.

След малко чух Кари:

— Къде си, по дяволите?

— Тук съм.

Сянката му се появи на входа на дрешника.

— Имаш ли някакви новини от баща си?

Хвърлих поглед към него.

— Не още. Изпратих му съобщение, но нямам отговор.

— Значи все още е в самолета.

— Или е изпуснал връзката. Кой знае? — отвърнах аз и огледах намръщено дрехите си.

Кари влезе в дрешника, заобиколи ме и взе от най-долния рафт сиви ленени панталони със силно разкроени крачоли и черна дантелена блуза с къси ръкави.

— Облечи това.

— Благодаря — казах и тъй като стоеше близо до мен, го прегърнах.

В отговор той ме притисна толкова силно, че ме остави без въздух. Изненадана от реакцията, го задържах в прегръдките си и притиснах буза до сърцето му. За първи път от няколко дни беше облечен с тениска и дънки и както винаги успяваше да накара небрежното облекло да изглежда елегантно и скъпо.

— Всичко наред ли е? — попитах.

— Липсваш ми, бебчо — прошепна той, заровил устни в косата ми.

— Просто се старая да не ти писна съвсем — опитах се да отвърна закачливо, но тонът му ме притесни. В него липсваше жизнерадостта, с която бях свикнала.

— Ще отида с такси до работа, така че имам малко време. Искаш ли да изпием по чаша кафе?

— Разбира се — отдръпна се той и се усмихна с чара на малко момче. Хвана ме за ръка и ме изведе от дрешника.

На път към кухнята хвърлих дрехите си на едно кресло.

— Ще излизаш ли? — попитах.

— Да, днес имам снимки.

— Това е чудесна новина! — Запътих се към кафемашината, а той отиде да извади обезмаслената сметана от хладилника. — И ми изглежда като добър повод да отворим онази бутилка шампанско.

— Няма да стане — намръщи се той. — Не и покрай всичко, което в момента преживява баща ти.

— И какво предлагаш да правим? Да седим и да се гледаме в очите? Нищо повече не може да се направи. Нейтън е мъртъв, а дори и да не беше, мина много време от онова, което ми причини. — Подадох му димящата чаша с кафе и се заех да напълня втората. — Готова съм да заровя тези спомени в някоя дълбока тъмна дупка и да ги забравя напълно.

— За теб може да е приключило — отвърна Кари, докато сипваше сметана в кафето ми, — но за баща ти всичко е ново. Сигурен съм, че ще иска да говорите.

— Нямам никакво намерение да говоря с баща си за това. Никога повече няма да говоря за това.

— Той може и да не е съгласен с решението ти.

Обърнах се и застанах лице в лице с Кари, облегнах се на плота с горещата чаша в ръце.

— Той просто има нужда да се увери, че съм добре. Станалото няма нищо общо с него. То засяга само мен, а както виждаш, аз оцелявам. При това доста добре.

Кари разбърка кафето си, изглеждаше замислен.

— Така е — съгласи се след няколко секунди. — Ще му кажеш ли за тайнствения мъж?

— Няма нищо тайнствено. Просто не мога да говоря за него и това няма нищо общо с приятелството ни. Продължавам да ти вярвам, да те обичам и да разчитам на теб както преди.

Зелените му очи ме пронизаха предизвикателно над ръба на чашата.

— Не ми изглежда точно така.

— Ти си най-добрият ми приятел. Когато остарея и побелея, все още ще си най-добрият ми приятел. Това, че не говоря за мъжа, с когото излизам, не променя нищо.

— Как мислиш, че се чувствам, след като ми нямаш доверие? Какво му е толкова специално на този мъж, че не можеш да ми кажеш дори името му?

Въздъхнах и му казах нещо, което донякъде отговаряше на истината.

— Не знам името му.

Кари замръзна на място и впери поглед в мен.

— Будалкаш ме.

— Никога не съм го питала как се казва.

Както всеки друг уклончив отговор и този прозвуча неубедително. Кари ме изгледа продължително.

— И при това положение очакваш да не се тревожа за теб?

— Не се тревожи. Чувствам се добре. И двамата получаваме това, от което имаме нужда, а той има чувства към мен.

Изгледа ме продължително.

— Как го наричаш, когато започнеш да свършваш? Сигурно викаш нещо, ако изобщо го бива в тази работа. А предполагам, че го бива, щом очевидно не прекарвате времето си в разговори.

— Ами… — Въпросът беше неочакван. — Май просто казвам „О, господи!“.

Кари отметна глава и се разсмя.

— А ти как се справяш с две връзки едновременно? — попитах аз.

— Нямам проблеми! — Той бръкна в джоба си и започна да се полюшва на пети. — Мисля, че връзката ми с Тат и Трей е най-близкото нещо до моногамия, което съм изживявал. Засега е доста добре.

Цялата ситуация ми изглеждаше странна.

— Не се ли тревожиш, че някой път ще изкрещиш грешното име?

В зелените му очи се появи дяволито пламъче.

— Не, просто наричам и двамата „мило“.

— Кари! — Поклатих глава. Беше непоправим. — Мислиш ли някой ден да запознаеш Татяна и Трей?

Той сви рамене.

— Не! Не мисля, че би било добра идея.

— Защо?

— Татяна в най-добрия случай е кучка, а Трей е добро момче. Според мен комбинацията не е особено сполучлива.

— Веднъж спомена, че не харесваш особено Татяна. Това промени ли се?

— Тя е такава, каквато е — отвърна той пренебрежително. — Приемам я и толкова.

Изгледах го учудено.

— Тя има нужда от мен, Ева — продължи той тихо. — Трей ме желае и мисля, че ме обича, но не изпитва нужда от мен.

Това вече го разбирах. Понякога беше хубаво някой да има нужда от теб.

— Ясно.

— Кой е казал, че един-единствен човек на света може да ни даде всичко? — изсумтя той. — Не вярвам в това. Я се вижте вие с безименното ти гадже!

— Вероятно комбинациите са възможни за хора, които не изпитват ревност. При мен не би се получило.

— Така е.

Той протегна чашата си и аз леко я чукнах с моята.

— Значи шампанско и…?

— Ами… — Кари сви устни. — Испанско?

Премигнах.

— Искаш да изведем баща ми навън, така ли?

— Защо, не е ли добра идея?

— Не, чудесна е, стига да успеем да го убедим — усмихнах се. — Ти си върхът, Кари.

Той ми намигна и се почувствах малко по-спокойна.

Всичко в живота ми беше объркано, особено отношенията ми с хората, които най-много обичах. Трудно ми беше да го приема, защото те ми помагаха да държа глава над водата. Но може би, след като всичко отмине, ще се почувствам по-силна. Може би ще се справям по-добре без чужда помощ.

Тогава цялата тази болка нямаше да е напразно.

— Искаш ли да ти направя косата? — попита Кари.

— Да — кимнах аз.

* * *

Когато отидох на работа, със съжаление видях, че Мегуми е много нещастна. Махна ми вяло с ръка и натисна копчето, за да отвори вратата, след това се отпусна в стола си.

— Виж какво, трябва да зарежеш този Майкъл — посъветвах я аз. — Не може да продължава така.

— Знам — отвърна тя и метна назад бретона на асиметричната си прическа. — Ще го отрежа още следващия път, когато го видя. Не ми се е обаждал от петък и направо полудявам, като си помисля, че може да е забърсал някоя мацка, докато е обикалял баровете с приятелите си.

— Ууф…

— Кофти, нали? Не е особено яко да се чудиш дали мъжът, с когото спиш в момента, не чука някоя друга.

Думите й ми напомниха за сутрешния разговор с Кари.

— Ние с Бен и Джери[10] сме на твое разположение. Само звънни, ако имаш нужда от нас.

— Това ли е тайната ти? — засмя се Мегуми. — Кой вид ти помогна да забравиш Гидиън Крос?

— Не съм го забравила — признах аз.

Тя кимна замислено.

— Така си и знаех. Но се забавлява в събота, нали? А той е пълен идиот. Един ден ще осъзнае какво губи и ще дойде на колене да те моли да се върнеш при него.

— Обадил се е на майка ми през уикенда — сниших глас и се облегнах на бюрото й. — Питал за мен.

— Еха! — Мегуми също се наведе. — Какво й е казал?

— Не знам подробности.

— Би ли се събрала с него отново?

Свих рамене.

— Не мога да кажа. Зависи как ще ми се помоли.

— Правилно — възкликна Мегуми и плесна дланта ми. — Между другото косата ти изглежда страхотно.

Благодарих й и се отправих към бюрото си, мислено се подготвях да помоля Марк да ме освободи от работа, ако баща ми се обади. Точно бях завила в края на коридора, когато Марк изскочи от кабинета си с широка усмивка.

— О, господи! — спрях по средата. — Изглеждаш невероятно щастлив. Нека позная — сгоден си!

— Точно така.

— Браво! — Пуснах и двете си чанти на пода и изръкоплясках. — Толкова се радвам за теб! Поздравления!

Той се наведе и вдигна нещата ми.

— Ела в кабинета.

Покани ме с жест да мина пред него, след това затвори стъклената врата.

— Трудно ли беше? — попитах, докато сядах на стола пред бюрото му.

— Най-трудното нещо, което съм правил в живота си — отговори Марк и ми подаде чантата и плика. Седна на стола и започна да се поклаща напред-назад. — И Стивън ме измъчи докрай. Можеш ли да си представиш? През цялото време е знаел, че ще му направя предложение. Каза ми, че си личало, защото съм се държал като побъркан.

Усмихнах се.

— Добре те познава.

— Освен това мълча цели две минути, преди да отговори. Повярвай, имах чувството, че минаха часове.

— Не се съмнявам. Значи всичките му приказки против брака са били просто маска?

Марк кимна, ухилен до уши.

— Гордостта му била наранена, когато преди време му отказах, затова сега искал да ми го върне. Каза, че през цялото време е знаел, че един ден ще му предложа. Затова, когато най-накрая се осмелих, решил да ме поизмъчи.

Звучеше точно в стила на Стивън, който беше суперобщителен и обичаше майтапите.

— И къде му зададе въпроса?

Марк се разсмя.

— Можех да го направя на някое място с романтична атмосфера, нали така? Като например в ресторанта, където вечеряхме на свещи, или в полумрака на бара, в който отидохме след това. Но не, трябваше да чакам чак докато в края на вечерта лимузината ни остави пред нас. Когато слязохме пред къщата, разбрах, че изпускам шанса си, така че… изломотих предложението на улицата.

— Според мен е романтично.

— Според мен ти си романтичка — отвърна той.

— На кого му пука за вино и рози? Всеки би могъл да го направи. Да покажеш на някого, че не можеш да живееш без него, ето това е романтика.

— Както винаги си права.

Духнах леко върху ноктите си и ги лъснах в полата си.

— Страшна съм!

— Ще оставя на Стивън да ти разкрие всички подробности, докато обядваме в сряда. Вече е разказвал историята толкова много пъти, че я знае като по вода.

— С нетърпение очаквам да го видя.

При положение, че Марк е толкова развълнуван, бях сигурна, че Стивън направо не може да си намери място. Едрият и мускулест предприемач кипеше от жизненост и енергията сякаш искреше от яркорижата му коса.

— Нали знаеш, че сега ще те впрегне да помагаш на Шона в подготовката на сватбата? — попита Марк и подпря лакти на масата. — Опитва се, освен сестра си, да ангажира всички жени, които познаваме. Сигурен съм, че ще превърне сватбата в някаква невероятно ексцентрична лудост.

— Звучи забавно.

— Така си мислиш сега — предупреди ме той, но тъмните му очи се смееха. — Хайде да си вземем кафе и да се захващаме с работата за тази седмица.

Изправих се.

— Много ми е неудобно да те моля, но тази седмица баща ми пристига по спешност в града. Нямам представа кога точно ще дойде. Може да е още днес. Ще трябва да го взема от летището и да го закарам до апартамента си.

— Налага се да отсъстваш от работа ли?

— Само за да го заведа до нас. Не повече от няколко часа.

Марк кимна.

— Каза, че е по спешност. Наред ли е всичко?

— Ще бъде.

— Добре. Няма никакъв проблем да излизаш, когато ти се налага.

— Благодаря ти.

Оставих нещата си на бюрото и за хиляден път си помислих колко много обичам работата и шефа си. Разбирах, че Гидиън иска да съм близо до него, и оценявах идеята му да градим нещо заедно, но работата ме караше да се чувствам самостоятелна и пълноценна. Не исках да се отказвам от това, не исках накрая да го намразя за това, че ме притиска да го направя. Трябваше да намеря аргумент, който той не би могъл да отхвърли.

Започнах да мисля по въпроса още докато с Марк отивахме към стаята за почивка.

* * *

Въпреки че Мегуми все още не се бе разделила с Майкъл, реших да я заведа на обяд в едно бистро със страхотни сандвичи и богат избор от сладоледи „Бен енд Джерис“. Аз избрах бананов с орехи, а тя предпочете този с вкус на череши. И на двете ни беше много приятно да хапнем нещо разхлаждащо в горещия ден.

Седяхме на метална масичка в дъното, а пред нас бяха опаковките от обяда ни. По това време бистрото не беше така претъпкано като останалите ресторанти и места за хранене наоколо, което бе добре дошло за нас. Мажехме да разговаряме, без да се налага да крещим.

— Марк направо сияе — каза тя и облиза лъжичката си.

Беше облечена в ярка светлозелена рокля, която добре подхождаше на черната й коса и бледа кожа. Мегуми винаги се обличаше в ярки цветове и избираше доста предизвикателни модели. Завиждах на способността й да ги комбинира толкова добре.

— Така е! — усмихнах се аз. — Много е хубаво, когато някой около теб е толкова щастлив.

— При това щастлив, без чувство за вина. Не като след цяла купа сладолед.

— Какво толкова страшно има в малко чувство за вина от време на време.

— Нищо, само задникът ти надебелява.

Въздъхнах:

— Благодаря, че ми напомни, днес непременно трябва да отида във фитнеса. Не съм тренирала от няколко дни.

„Освен ако не се брои креватната гимнастика…“

— Как успяваш да се мотивираш да ходиш на фитнес? — попита тя. — Знам, че и аз трябва да ходя, но винаги си намирам някакво извинение.

— И успяваш да поддържаш тази фигура? — учудих се аз и поклатих глава. — Мразя те!

Тя се усмихна.

— Къде тренираш?

— Редувам фитнес тренировките с крав мага в един клуб в Бруклин.

— Преди работа ли ходиш или след?

— След. Не съм ранобудна птица — отвърнах. — Сънят ми е добър приятел.

— Имаш ли нещо против да дойда с теб някой път? Нямам предвид на онова крав нещо си, а на фитнес. Къде ходиш?

Преглътнах парченцето шоколад и точно щях да й отговоря, когато чух някакъв телефон да звъни.

— Няма ли да се обадиш? — попита Мегуми, което ме накара да осъзная, че телефонът, който звъни, е моят. Беше апаратът, който ми бе дал Гидиън, затова не разпознах мелодията.

Изрових го бързо от чантата си и задъхано се обадих:

— Ало.

— Ангелче.

За секунда се насладих на дрезгавата нотка в гласа на Гидиън.

— Здрасти. Какво има?

— Адвокатите ми току-що ме уведомиха, че полицията има заподозрян.

— Какво? — Сърцето ми спря. Обядът в стомаха ми заплашваше да излезе навън. — О, господи!

— Не съм аз.

* * *

Не си спомням как се върнах обратно в офиса. Наложи се Мегуми два пъти да ме пита как се казва фитнесът, в който ходя. Никога не бях изпитвала такъв ужасен страх. Беше толкова по-тежко, когато се страхуваш не за себе си, а за някого, когото обичаш. Как е възможно полицията да подозира някой друг?

Имах ужасното чувство, че просто се опитват да извадят от равновесие Гидиън. И мен.

Ако целта е била това, вече я бяха постигнали. Поне що се отнася до мен. Гидиън звучеше съвсем спокойно по време на краткия ни разговор. Каза ми да не се тревожа, искаше само да ме предупреди, че полицаите могат да дойдат да ме разпитат още веднъж. А може и да не дойдат.

Господи. Тръгнах бавно към бюрото си, нервите ми бяха опънати до краен предел. Чувствах се така, сякаш бях изпила цяла кана с кафе. Ръцете ми трепереха, а сърцето ми биеше до пръсване.

Седнах и се опитах да се захвана за работата си, но не успявах да се концентрирам. Стоях, вперила поглед в монитора, и не виждах нищо.

Ами ако полицията наистина има друг заподозрян? Какво щяхме да правим тогава? Не можехме да оставим един невинен човек да влезе в затвора.

И въпреки това едно тънко гласче вътре в мен шепнеше, че ако някой друг бъде осъден за престъплението, Гидиън ще е извън всяко подозрение.

Усетих, че ми призлява в момента, в който тази мисъл се завъртя в главата ми. Погледът ми спря на снимката на баща ми. Беше облечен в униформа и изглеждаше невероятно красив, застанал до служебната си кола. Чувствах се толкова объркана, толкова изплашена.

Подскочих, когато мобилният ми телефон започна да вибрира върху бюрото. На дисплея се появи името на баща ми. Отговорих веднага.

— Здрасти! Къде си?

— В Синсинати. Чакам полета за Ню Йорк.

— Само момент, нека запиша всички подробности. — Взех една химикалка и записах цялата информация, която ми даде. — Ще те чакам, когато кацнеш. Изгарям от нетърпение да те видя.

— Да… Ева… дечко — въздъхна той тежко, — ще се видим съвсем скоро.

Затвори и около мен настъпи оглушителна тишина. В този миг разбрах, че това, което най-много го измъчва в момента, е чувството на вина. Долових го в гласа му и почувствах болка в гърдите си. Станах и се запътих към кабинета на Марк.

— Баща ми току-що се обади. Самолетът му каца на „Ла Гуардия“ след няколко часа.

Марк вдигна поглед, намръщи се и ме изгледа изпитателно.

— Върви си вкъщи, приготви се и иди да го вземеш.

— Благодаря.

Тази единствена дума беше достатъчна. Марк очевидно разбра, че в момента не искам да разговарям за нищо.

* * *

Докато пътувах в таксито към къщи, използвах телефона, който Гидиън ми беше дал, и му изпратих съобщение: „Прибирам се. След час отивам да посрещна татко. Можеш ли да говориш?“.

Трябваше да разбера какво мисли Гидиън… как се чувства в момента. Аз самата бях ужасно разстроена и не знаех как да постъпя.

Прибрах се вкъщи, преоблякох се и сложих една тънка рокля и сандали. Отговорих на съобщението, което Мартин ми беше изпратил — съгласих се, че в събота сме прекарали страхотно и че трябва някой път отново да излезем заедно. Отидох в кухнята, за да се уверя отново, че съм купила любимите храни на баща ми, и че всичко е подредено точно както трябва. След това влязох в стаята за гости, макар че я бях приготвила предния ден. Проверих още веднъж полета в интернет.

С това приключих. И ми остана достатъчно време да се притеснявам.

Влязох в Google и написах „Корин Жиро съпруг“, ограничих търсенето до снимките.

Открих, че Жан-Франсоа Жиро изглежда много добре. Всъщност секси. Не чак толкова секси колкото Гидиън, но кой би могъл да се сравнява с него? На света нямаше втори като Гидиън, но сам по себе си Жан-Франсоа беше мъж, след когото би се обърнала всяка жена. Имаше тъмна чуплива коса, светлозелени очи, тъмен тен и брадичка с форма на катинарче, която наистина му отиваше. Двамата с Корин бяха впечатляваща двойка.

Телефонът от Гидиън иззвъня, скочих бързо на крака и се спънах в холната масичка в желанието си по-бързо да стигна до него. Извадих го от чантата и се обадих:

— Ало.

— В съседния апартамент съм — каза Гидиън. — Имам съвсем малко време.

— Идвам.

Грабнах чантата си и излязох. Една от съседките ми точно отключваше вратата на апартамента си, усмихнах й се учтиво и сдържано и се престорих, че чакам асансьора. В момента, в който затвори вратата след себе си, се спуснах към апартамента на Гидиън. Вратата се отвори, преди да успея да извадя ключа.

Гидиън ме посрещна облечен в дънки и фланелка, с бейзболна шапка на главата. Хвана ме за ръката и ме дръпна вътре, после бързо свали шапката и ме целуна. Целувката беше неочаквано сладка, устните му бяха меки и топли.

Пуснах чантата, прегърнах го и се гушнах в него. Силата, която излъчваше, намали безпокойството ми дотолкова, че успях да си поема дълбока глътка въздух.

— Здравей — прошепна той.

— Не беше необходимо да се прибираш вкъщи.

Можех да си представя какви промени в програмата си за деня е трябвало да направи. Да се преоблече, да дойде тук, после да се върне обратно…

— Напротив. Имаше нужда от мен. — Ръката му се плъзна по гърба ми, след това той се дръпна малко назад и ме погледна. — Наистина не е нужно да се тревожиш за това, Ева. Ще се погрижа за всичко.

— Как?

Сините му очи бяха спокойни, по лицето му се четеше увереност.

— Очаквам всеки момент да получа повече информация. Кого подозират? Защо го подозират? Нали знаеш, че има много голяма вероятност от това да не излезе нищо?

Вперих поглед в лицето му.

— Ами ако все пак излезе нещо?

— Дали ще оставя някой друг да плаща за моето престъпление? — попита той и стисна зъби. — Това ли искаш да знаеш?

— Не — отвърнах и прокарах пръст по веждата му. — Знам, че няма да го допуснеш. Просто се чудех как можеш да го предотвратиш.

Той се намръщи още по-силно.

— Искаш да предскажа бъдещето, Ева. Не мога да го направя. Просто трябва да ми се довериш.

— Вярвам ти — отговорих разпалено. — Но въпреки това се страхувам. Не мога да не съм притеснена.

— Знам. Аз също съм притеснен — каза той и леко докосна долната ми устна с палец. — Детектив Грейвс е много интелигентна жена.

Моите наблюдения бяха същите.

— Прав си. Това ме кара да се чувствам малко по-добре.

Не познавах добре Шели Грейвс. Но от малкото ми срещи с нея бях останала с впечатление, че е едновременно много интелигентен и практичен човек. Не бях се замислила за нейната роля в така създалата се ситуация, а трябваше да го направя. Чувствах се много странно, защото се страхувах от нея и в същото време високо я ценях.

— Готова ли си да посрещнеш баща си?

Този въпрос ме накара отново да се паникьосам.

— Всичко е готово. Освен самата аз.

Погледът на Гидиън омекна.

— Имаш ли някакви планове какво ще правите?

— От днес Кари се върна на работа, така че ще го отпразнуваме с шампанско, а след това ще излезем на вечеря.

— Мислиш ли, че на баща ти ще му се празнува?

— Не съм сигурна дали на мен самата ми се празнува — признах аз. — Доста откачено от моя страна да правя планове да пием шампанско и да се забавляваме, като се има предвид какво става около мен. Но какво друго ми остава? Ако баща ми не се увери, че съм добре, няма да може да преживее истината за онова, което Нейтън ми е причинил. Трябва да му докажа, че цялата болка и мръсотия са останали в миналото.

— И трябва да оставиш всичко друго на мен — напомни ми той. — Аз ще се погрижа за теб, за нас. Съсредоточи се върху семейството си за известно време.

Отдръпнах се от него, хванах го за ръката и го поведох към дивана. Чувствах се доста странно да съм си вкъщи толкова рано, след като сутринта бях отишла на работа.

Яркото следобедно слънце озаряваше градския пейзаж, който се разкриваше през прозореца, и ме караше да се чувствам не на място, като по този начин още повече подсилваше усещането, че сме откраднали време, за да бъдем заедно.

Седнах на дивана, свих краката си и се обърнах към Гидиън, наблюдавах го, докато се настанява до мен. В толкова много отношения си приличахме, включително по това, което бяхме преживели в миналото. Дали не трябваше и той като мен да изчисти със семейството си всички стари тайни? Нуждаеше ли се от това, за да се излекува напълно?

— Знам, че трябва да се връщаш на работа — казах аз, — но се радвам, че се прибра заради мен. Прав си — имах нужда да те видя.

Той вдигна ръката ми и я допря до устните си.

— Знаеш ли кога баща ти се връща в Калифорния?

— Не.

— Утре вечер имам час при доктор Питърсън, което означава, че така или иначе ще закъснея — каза Гидиън и се усмихна едва забележимо. — Ще намерим начин да бъдем заедно.

Да бъде до мен… да го докосвам… да виждам усмивката му… да чувам тези думи. Бях в състояние да се справя с всичко, стига да сме заедно в края на дългия ден.

— Ще ми дадеш ли само пет минути? — попитах.

— Ще ти дам всичко, което пожелаеш, ангелче — отвърна той нежно.

— Искам само това — казах аз, седнах по-близо и се гушнах в него.

Гидиън ме прегърна през рамо. Сключените ни ръце лежаха в скута му. Така образувахме идеален кръг. Не така блестящ като пръстените, които носехме, но за сметка на това безценен. След миг усетих, че и той се обляга на мен.

— И аз имах нужда от това — въздъхна.

Прегърнах го още по-силно.

— Няма нищо лошо да изпитваш нужда от мен, шампионе.

— Въпреки това ми се иска да се нуждаех от теб малко по-малко. Колкото да мога да го понеса.

— Тогава изобщо нямаше да е забавно!

Тихият му смях ме накара да го заобичам още повече.

* * *

Гидиън се оказа прав за Ди Би деветката. Докато наблюдавах момчето от паркинга, което спираше лъскавия астон мартин пред мен, си помислих, че колата наистина прилича на Гидиън. Беше сексапил на колела, толкова мъжествено елегантна, че направо потръпнах от удоволствие. Беше ме страх да седна зад волана.

Шофирането в Ню Йорк няма нищо общо с шофирането в Южна Калифорния. Поколебах се, преди да взема ключовете, питах се дали няма да е по-разумно просто да извикам такси. Телефонът, който Гидиън ми беше дал, започна да звъни и аз зарових в чантата да го извадя.

— Ало?

— Просто го направи — измърка Гидиън. — Престани да се колебаеш и я подкарай.

Завъртях се и потърсих с поглед охранителните камери. Буквално усещах, че Гидиън ме наблюдава.

— Какво правиш?

— Мечтая да съм с теб. Толкова ми се иска да те просна на капака на колата и да те чукам съвсем бавно. Да го вкарам дълбоко вътре в теб и да пробвам дали амортисьорите са наистина толкова добри. Ммм… Господи, започнах да се надървям.

А аз вече бях влажна. Можех да го слушам до безкрай, толкова много обичах гласа му.

— Страх ме е, че ще съсипя прекрасната ти кола.

— Пет пари не давам за колата, интересува ме само твоята сигурност. Можеш да я драскаш колкото искаш, гледай само ти да не пострадаш.

— Ако по този начин се опитваш да ме успокоиш, не се получава.

— Можем да правим телефонен секс, докато свършиш, това би трябвало да те успокои.

Присвих очи и огледах момчетата, които работеха на паркинга. В момента се правеха, че не ме наблюдават.

— Трябва ли да се тревожа за онова, което те е възбудило за краткото време, откакто се разделихме.

— Мисълта как караш астон мартина ме възбужда.

— Така ли? — попитах и се опитах да потисна усмивката си. — Напомни ми кой от двама ни има фетиш към превозните средства.

— Седни зад волана — прошепна той. — Представи си, че седя до теб. Ръката ми е между краката ти. Чукам с пръсти меката ти влажна катеричка.

Краката ми трепереха, докато приближавах към колата.

— Това си е живо самоубийство.

— Вадя члена си и започвам да го търкам, докато те чукам с пръсти, така и на двамата ни е добре.

— Проявяваш ужасно неуважение към тапицерията на колата.

Седнах на шофьорската седалка, трябваше ми минута, за да се ориентирам.

Дрезгавият му глас прозвуча от аудиосистемата в купето.

— Как ти се струва?

Съвсем ясно беше, че е синхронизирал телефона с компютъра на астон мартина. Гидиън никога не пропускаше нищо.

— Скъпа — отговорих аз. — Направо си луд да ми даваш да карам такова нещо.

— Луд съм по теб — отговори той и почувствах как ме облива вълна от удоволствие. — „Ла Гуардия“ е програмирана на джипиеса.

Стана ми приятно, че настроението му се е подобрило толкова, след като се прибра, за да ме види. Аз също бях добре в момента. И беше особено важно да знам, че чувствата ни са споделени. Извадих джипиеса и включих на скорост.

— Знаеш ли какво, шампионе? Искам да ти направя свирка, докато караш тази кола. Ще сложа една възглавница тук, по средата, и ще те смуча в продължение на километри.

— Ще ти го припомня някой ден. Кажи ми как ти се струва колата.

— Плавна. Мощна — отговорих аз и махнах с ръка на момчетата, докато излизах от подземния паркинг. — Много подвижна.

— Също като теб — измърмори той. — Разбира се, далеч повече предпочитам да съм в теб, отколкото в нея.

— О, това беше много сладко, миличък. А ти си любимият ми джойстик. — Влях се внимателно в трафика.

Той се засмя:

— Гледай да съм единственият ти джойстик.

— Но аз не съм единственото нещо, в което влизаш — посочих закачливо.

В момента го обичах толкова много, защото знаех, че се грижи за мен, правеше всичко възможно, за да се чувствам добре. Докато живеех в Калифорния, за мен шофирането бе естествено като дишането, но откакто се преместих в Ню Йорк, не бях сядала зад волана.

— Ти си единственото, на което се наслаждавам, и то гол — отвърна той.

— Тогава си истински късметлия, защото съм много ревнива.

— Знам. — Гласът му беше пълнен с мъжко самодоволство.

— Къде си?

— На работа.

— Сигурна съм, че правиш сто неща едновременно. — Натиснах газта и отправих молитва, докато преминавах от лента в лента. — Какво са няколко думи, с които да разсееш тревогите на приятелката си насред управлението на огромния свят на забавленията?

— За теб бих спрял дори въртенето на Земята.

Колкото и да е странно, тези смешни думи ме трогнаха.

— Обичам те!

— Хареса ти, нали?

Усмихнах се, бях стресната и очарована от странното му чувство за хумор.

Вниманието ми към всичко наоколо бе изострено до крайна степен. Навсякъде имаше знаци, които забраняваха какво ли не. Да шофираш из Манхатън, бе все едно да се движиш с бясна скорост наникъде.

— Слушай, не мога да завия нито наляво, нито надясно. Мисля, че отивам към тунела. Може всеки момент да те изгубя.

— Никога няма да ме изгубиш, ангелче — обеща той. — Където и да отидеш, колкото и да е далеч, винаги ще съм до теб.

* * *

Когато видях баща ми, който чакаше багажа си, усетих как цялата увереност, която Гидиън ми беше вдъхнал, ме напусна. Изглеждаше блед и изморен, очите му бяха зачервени, а по бузите му имаше набола брада.

Докато вървях към него, в очите ми се появиха сълзи, но премигнах и ги прогоних, твърдо решена да го накарам да се успокои. Разтворих ръце, той пусна сака си на земята и в следващия миг останах без дъх, защото ме стисна в силна прегръдка.

— Здрасти, тате — поздравих с надеждата, че не е забелязал треперенето на гласа ми.

— Ева! — Целуна ме силно по слепоочието.

— Изглеждаш уморен. Откога не си спал?

— Откакто тръгнах от Сан Диего.

Той се отдръпна от мен и ме огледа внимателно, очите му бяха сиви, също като моите.

— Имаш ли друг багаж?

Поклати глава и продължи да ме наблюдава изпитателно.

— Гладен ли си? — попитах аз.

— Хапнах в Синсинати. — Накрая се отдръпна и вдигна сака си. — Но ако ти си гладна…

— Не съм. Но си мислех, че ако си съгласен, по-късно можем да излезем на вечеря заедно с Кари. Днес той се върна на работа.

— Разбира се.

Спря със сака в ръка, изглеждаше малко объркан и неуверен.

— Татко, добре съм.

— Но аз не съм. Иска ми се да ударя нещо, да излея яда си.

Това ми даде идея.

Хванах го за ръката и го поведох към изхода на летището.

— Запази си мисълта.

12

— Наистина ще измъчи Дерек — отбеляза Паркър и избърса потта от бръснатата си глава.

Обърнах се и започнах да наблюдавам как баща ми се бори с инструктора, който беше два пъти по-едър от него, а баща ми съвсем не е дребен. Със своите над метър и осемдесет и повече от деветдесет килограма Виктор Рейъс не беше лесен противник. Освен това, след като бях споделила с него интереса си към крав мага, ми бе казал, че мисли да пробва, и очевидно го беше направил. Вече бе усвоил някои движения доста добре.

— Благодаря, че му позволи да потренира.

Паркър вдигна поглед към мен, както винаги черните му очи гледаха спокойно и уверено. Учеше ме на нещо много повече от това как да се отбранявам. От него знаех, че трябва да съсредоточа вниманието си върху стъпката, която е пред мен, а не върху страха си.

— Обикновено казвам, че тук не е мястото, където човек трябва да излее гнева си — отвърна той, — но това предизвикателство ще се отрази добре на Дерек.

Не ме попита нищо, но усетих как въпросът увисна във въздуха. Реших, че е най-добре да отговоря, тъй като в момента Паркър ми правеше услуга — беше оставил колегата си да се занимава само с баща ми.

— Баща ми току-що разбра, че един човек ме нарани преди време. Вече е твърде късно, за да предприеме каквото и да е, и не му е лесно да се примири.

Паркър се наведе и взе бутилката с минерална вода, която бе оставил до тепиха. След малко каза:

— Имам дъщеря. Мога да си представя как се чувства баща ти.

Погледна ме, преди да отпие от бутилката, и разбирането в тъмните му очи, обградени с гъсти мигли, ме увери, че съм довела баща си на точното място.

Паркър беше добър човек, имаше страхотна усмивка и се държеше с неподправена естественост, която рядко можеше да се срещне. Едновременно с това обаче имаше излъчване на човек, с когото трябва да се внимава. Веднага ставаше ясно, че с него шега не бива. Познаваше живота на улицата и това бе така очебийно, както и многобройните му татуировки.

— Значи затова го доведе тук — каза той, — от една страна, да си изкара яда, а от друга, да види, че можеш сама да се грижиш за безопасността си. Добра идея.

— Не знаех какво друго да направя — признах аз.

Клубът на Паркър се намираше в района на Бруклин, който отново се съживяваше. Някога сградата е била склад и голите тухлени стени, както и огромните плъзгащи се врати създаваха атмосфера на груба елегантност. Беше място, където се чувствах уверена, имах усещането, че аз управлявам живота си.

— Хрумна ми нещо — ухили се Паркър и направи знак към тепиха с глава. — Хайде да му покажем на какво си способна.

Хвърлих кърпата върху бутилката с вода и кимнах.

— Хайде.

* * *

Не видях нито едно от момчетата, които обслужват паркинга, когато вкарах колата в подземния гараж на сградата, в която живеех. Това беше добре, тъй като така или иначе исках да паркирам сама. Забелязах едно празно място, оставих колата там и загасих мотора.

— Чудесно! Точно до асансьора.

— Така е — съгласи се баща ми. — Тази кола твоя ли е?

Отдавна очаквах този въпрос.

— Не. На един съсед е.

— Доста щедър съсед — отвърна сухо баща ми.

— Да, знаеш как е между съседи — чаша захар, астон мартин, няма голямо значение! — Усмихнах се и хвърлих поглед към него. Изглеждаше много изморен и изтощен, но причината не беше тренировката. Умората идваше някъде отвътре и това ме убиваше. Изгасих мотора, разкопчах колана и се обърнах към него. — Татко, аз… Сърцето ми се къса, като виждам колко си разстроен. Направо не мога да го понеса.

Той въздъхна тежко и каза:

— Просто ми трябва малко време.

— Искаше ми се никога да не разбереш. — Протегнах се и взех ръката му. — Но е по-добре, че стана така, защото сега можем да оставим Нейтън зад гърба си завинаги.

— Прочетох досието му…

— Господи, татко! — едва промълвих и преглътнах надигналата се жлъчка. — Не искам да си мислиш за това.

— Знаех, че има нещо нередно. — Гледаше ме с такова опустошение и болка в очите, че ми стана ужасно мъчно за него. — Начинът, по който Кари седна до теб, когато детектив Грейвс спомена името на Нейтън Баркър… Знаех, че криеш нещо от мен. И все се надявах да го споделиш.

— Опитвах се с всички сили да забравя за Нейтън. Ти беше едно от малкото неща в живота ми, които той не беше омърсил. Исках да си остане така.

Стисна силно ръката ми.

— Кажи ми истината. Добре ли си?

— Татко, аз съм същата дъщеря, при която дойде на гости преди няколко седмици. Същата дъщеря, която толкова дълго живя при теб в Сан Диего. Добре съм.

— Била си бременна…

Гласът му изневери и една сълза се търкулна по бузата му.

Избърсах я, без да обръщам внимание на своите собствени.

— И някой ден отново ще забременея. Може би не само веднъж. Няма да се отървеш от внуци.

— Ела тук.

Наведе се към мен и ме прегърна. Останахме дълго в колата. И двамата плачехме. Опитвахме се да изхвърлим мъката от себе си.

Дали в момента Гидиън ни наблюдаваше чрез охранителните камери и ме подкрепяше мълчаливо? Тази мисъл ме накара да се почувствам по-добре.

* * *

Вечерята навън не беше толкова шумна и весела, колкото обикновено, когато бяхме тримата с татко и Кари, но и не беше толкова мрачна, колкото се страхувах, че ще е. Храната беше чудесна, виното още по-хубаво, а Кари беше в заядливо настроение.

— Беше по-лоша дори от Татяна — оплакваше се той от манекенката, с която беше снимал през деня. — Непрекъснато говореше за „по-добрата си страна“. Лично според мен по-добрата й страна е задникът й, и то докато излиза през вратата.

— Снимал ли си с Татяна? — попитах аз и след това се обърнах към баща ми: — Татяна е едно момиче, с което Кари излиза.

— О, да — отвърна Кари и облиза капчица червено вино от долната си устна. — Всъщност доста често работим заедно. Аз съм Укротителя на Татяна. Тя изпада в някой от обичайните си пристъпи и аз я успокоявам.

— Как… Не, не ми отговаряй — добавих бързо. — Не искам да знам.

— Вече знаеш — отвърна Кари и ми намигна.

Обърнах се към баща ми и поклатих глава.

— А ти, Виктор? — попита Кари и си сипа още малко от сотираните гъби. — Излизаш ли с някого?

Баща ми сви рамене:

— Нищо сериозно.

По негов избор. Неведнъж бях виждала как се държат жените в негово присъствие — правеха всичко възможно да привлекат вниманието му. Баща ми беше секси, имаше невероятно тяло, красиво лице и чувствеността на истински латиноамериканец. Можеше да избере която жена си поиска и много добре знаех, че съвсем не е светец, но изглежда, така и не можа да срещне някоя, в която да се влюби. Наскоро разбрах причината — беше влюбен в майка ми.

— Мислиш ли, че някога ще имаш още деца? — попита Кари, изненадвайки ме с въпроса си.

Отдавна бях свикнала с мисълта, че никога нямам да имам брат или сестра.

Баща ми поклати глава.

— Не че идеята не ми харесва, но Ева е всичко, което някога съм се надявал да имам в този живот. — Погледна ме с такава любов, че гърлото ми се стегна. — А тя е идеална. Не бих могъл и да си пожелая нещо по-прекрасно. Не знам дали в сърцето ми ще се намери място за друг.

— О, татко! — Облегнах глава на рамото му, толкова бях щастлива, че сме заедно, нищо че причината бе възможно най-ужасната.

Върнахме се в апартамента и решихме да гледаме филм, преди да си легнем. Отидох в стаята си да се преоблека и изпаднах в захлас, когато видях прекрасен букет от бели рози на тоалетката. Картичката беше надписана със смелия, решителен почерк на Гидиън. Съдържанието й ме замая.

„Мисля за теб. Както винаги. И съм тук.

Твой Г.“

Седнах на леглото и прегърнах картичката, бях сигурна, че точно в този момент си мисли за мен. Едва сега започвах да осъзнавам, че е мислел за мен във всеки един миг от онези ужасни седмици, през които бяхме разделени.

Тази вечер заспах на дивана, докато гледахме „Дред“. Събудих се за малко с усещането, че някой ме вдига и ме носи в стаята, усмихнах се сънливо, когато баща ми ме сложи в леглото, зави ме като малко дете и ме целуна по челото.

— Обичам те, татко — прошепнах аз.

— И аз те обичам, дечко.

* * *

На следващата сутрин се събудих, преди часовникът ми да звънне и се чувствах така добре, както не се бях чувствала от дълго време. Оставих на плота в кухнята бележка за баща ми — да ми се обади, ако иска да се видим за обяд. Не бях сигурна какви са плановете му за деня. Знаех, че следобед Кари е на снимки.

В таксито на път за работа отговорих на съобщението на Шона, в което тя изразяваше възторга си от годежа на брат си с Марк. Написах й: „Толкова се радвам за вас!“. „Разчитам на помощта ти“ — отвърна веднага тя. Загледах се в дисплея на телефона, засмях се и написах: „Какво казваш? Обхватът се губи… Нищо не мога да прочета…“.

Таксито спря пред „Кросфайър“, развълнувах се както обикновено, когато видях бентлито, паркирано до тротоара. Излязох от таксито, надникнах в колата и махнах с ръка на Ангъс, когато видях, че е вътре.

Той излезе и сложи шофьорската си фуражка. Също като Кланси и той бе така свикнал с оръжието, което носеше под сакото си, че човек изобщо не можеше да го забележи.

— Добро утро, госпожице Трамел — поздрави ме той.

Макар че вече не беше млад и червеникавата му коса беше доста посребрена, никога не бях изпитвала и най-малкото съмнение, че може да защити Гидиън, ако се наложи.

— Здравей, Ангъс! Радвам се да те видя.

— Изглеждате прекрасно днес.

Погледнах светложълтата си рокля. Бях я избрала заради яркия жизнерадостен цвят, исках да оставя такова впечатление у баща ми.

— Благодаря. Желая ти страхотен ден! — отвърнах и тръгнах към въртящата се врата. — Пак ще се видим.

Ангъс допря два пръста до козирката на фуражката и светлосините му очи ме погледнаха топло.

Когато се качих горе, установих, че Мегуми е върнала обичайния си външен вид. Усмихваше се широко и естествено, а в черните й очи грееше онова пламъче, което ми беше толкова приятно да виждам всяка сутрин.

Спрях до бюрото й.

— Как си?

— Добре. Майкъл ще дойде да ме вземе за обяд и тогава ще сложа край на всичко. Ще го направя любезно и цивилизовано.

— Избрала си убийствен тоалет за целта — възхитих се на яркозелената рокля, с която беше облечена. Беше силно вталена и имаше кожен кант, който й придаваше точната доза провокация.

Мегуми се изправи и ми показа високите си до коленете ботуши.

— Много ексцентрично — отбелязах аз. — Сигурна съм, че Майкъл ще падне на колене и ще те моли да останеш.

— Да бе! — възкликна Мегуми с насмешка. — Тези ботуши са, за да го изритам от живота си. Обади се едва снощи, което означава, че цели четири дни не ме потърси. Не че е кой знае какво, но съм решила да си намеря мъж, който да е луд по мен. Искам да мисли за мен толкова, колкото и аз мисля за него, и да мрази всяка минута, в която не сме заедно.

Кимнах, през цялото време си мислех за Гидиън.

— Според мен си струва да изчакаш в живота ти да се появи такъв човек. Искаш ли да ти се обадя по някое време и да те измъкна от обяда?

— Не, но все пак ти благодаря — ухили се тя.

— Добре, кажи ми, ако промениш решението си.

Седнах на бюрото си и веднага се залових за работа, бях твърдо решила да наваксам времето, изгубено предния ден. Марк също беше потънал в работа, вдигна глава само колкото да ми каже, че Стивън има цяла папка, пълна с идеи за сватба, които е събирал през годините.

— Защо ли не се учудвам? — възкликнах аз.

— И аз не трябваше да се изненадвам — отвърна Марк с топла усмивка. — През цялото време е държал папката в офиса си, за да не я видя.

— Разгледа ли я?

— Показа ми я цялата. Отне ни няколко часа.

— Това ще бъде сватбата на века — пошегувах се аз.

— О, да! — Думите му прозвучаха иронично, но изражението му беше толкова щастливо, че не можех да спра да се усмихвам.

Баща ми се обади малко преди единайсет.

— Здрасти, дечко — каза той в отговор на обичайния ми официален поздрав. — Как върви работата?

— Чудесно. — Облегнах се на стола и се загледах в снимката му. — Как спа?

— Дълбоко. Все още се опитвам да се събудя.

— Че защо? Връщай се в леглото и помързелувай.

— Исках само да ти кажа, че днес няма да можем да обядваме заедно. Ще го направим утре. Днес трябва да разговарям с майка ти.

— Ооо! — Познавах този тон. Използваше го тогава, когато спираше някой нарушител, в него имаше премерена доза строгост и неодобрение. — Виж какво, татко, в този спор няма да заставам между вас. И двамата сте възрастни хора и аз няма да взема ничия страна. Но трябва да знаеш, че майка ми искаше да ти разкаже всичко.

— И е било редно да го направи.

— Беше сама — настоях аз, краката ми нервно потрепваха по килима. — Трябваше да се справя с развода, с делото срещу Нейтън и да се погрижи за възстановяването ми. Сигурна съм, че отчаяно се е нуждаела от рамо, на което да се облегне — знаеш много добре каква е. Измъчваше я ужасно чувство за вина. Можех да я накарам да изпълни всяко мое желание и се възползвах от това. — От другата страна на линията настъпи мълчание. — Просто искам да го имаш предвид, когато разговаряш с нея — приключих аз.

— Добре. Кога се прибираш?

— Малко след пет. Искаш ли да отидем до фитнеса? Или отново в клуба на Паркър?

— Хайде да видим как ще се чувствам, когато се прибереш — отвърна той.

— Добре. — Опитвах се да потисна безпокойството от предстоящия разговор между родителите ми. — Обади ми се, ако имаш нужда от нещо. — Затворих телефона и се върнах към работата си, бях благодарна, че ме разсейва от мрачните мисли.

Когато наближи време за обяд, реших да взема нещо набързо, да го изям на бюрото си и да прекарам обедната почивка в работа. Престраших се да изляза в горещата сауна навън и да отида до близкия „Дуейн Рийд“ за сушено говеждо и безалкохолно без захар. Откакто с Гидиън отново бяхме заедно, доста често пропусках тренировките си и реших, че е време да си платя.

На връщане, докато минавах през въртящата се врата на „Кросфайър“, обмислях дали е разумно да изпратя на Гидиън бележка с надпис „Мисля за теб“. Исках да намеря някакъв начин да му благодаря за цветята, които бяха направили трудния ден малко по-поносим.

И точно в този момент видях жената, която се надявах да не видя никога повече в живота си — Корин Жиро. Говореше с мъжа, когото обичах, поставила свойски ръка върху гърдите му.

Стояха встрани, полускрити зад една колона, далеч от забързания поток хора, които преминаваха през вратите. Дългата черна коса на Корин стигаше почти до кръста й, блясъкът й се открояваше дори на фона на класическата черна рокля. И двамата с Гидиън бяха в профил, така че не можех да видя очите й, но знаех, че имат невероятен синьо-зелен цвят. Беше много красива жена и двамата наистина бяха забележителна двойка. Особено в този момент, когато бяха облечени в черно и единственото цветно петно беше синята вратовръзка на Гидиън. Любимата ми.

Изведнъж Гидиън извърна глава и ме погледна, сякаш бе усетил, че го наблюдавам. В момента, в който погледите ни се срещнаха, изпитах онова дълбоко, първично чувство, което само той пораждаше в мен. Подсъзнателно вътре в себе си бях убедена, че той е мой. Знаех го още от първия миг, в който го видях.

А сега друга жена бе сложила ръка върху него.

Вдигнах вежди в мълчалив въпрос: „Какво, по дяволите, става?“. В този миг Корин проследи погледа му. Не изглеждаше щастлива, когато ме видя да стоя по средата на огромното фоайе, вперила поглед в тях. Имаше късмет, че не отидох при нея и не я хванах за косата.

После сложи ръка на брадичката му, извърна го към себе си и се надигна на пръсти, за да го целуне по устните, и аз наистина обмислих хващането за косата. Дори направих крачка към нея. Гидиън изви рязко глава точно преди Корин да успее да го целуне, хвана я за ръцете и леко я отблъсна от себе си.

Успях да сдържа нервите си, поех дълбоко въздух, за да потисна раздразнението, и си тръгнах. Не мога да кажа, че не ревнувах, все пак Корин можеше да се показва с него публично, докато аз не можех. Но сега не почувствах в стомаха си онзи ужасен страх, от който ми призляваше, онази кошмарна несигурност, че ще изгубя мъжа, когото обичам повече от всичко на света.

Беше странно да не изпитвам познатата паника. Все още чувах онова слабичко гласче вътре в мен, което ме предупреждаваше да не бъда толкова самоуверена, казваше ми, че е по-добре да се страхувам и по този начин да се предпазя от нараняване. Но за първи път успях напълно да го пренебрегна. След всичко, което двамата с Гидиън бяхме преживели, след всичко, което преживявахме в момента, след това, което бе направил за мен… беше по-трудно да не му вярвам, отколкото да му имам доверие.

Въпреки всичко двамата бяхме по-силни от когато и да било.

Качих се в асансьора и се отправих към работното си място. Замислих се за родителите си. Приех за добър знак това, че до този момент нито майка ми, нито Стантън се бяха обадили, за да се оплачат от баща ми. Стисках палци и се надявах, че когато се прибера вкъщи, за всички нас Нейтън завинаги ще е останал в миналото. Бях готова за това. Повече от готова, защото исках да премина в следващия етап от живота си, независимо какъв ще бъде той.

Асансьорът спря на десетия етаж, вратите се отвориха и в кабината нахлу острия звук на режещи инструменти и ритмични удари на чукове. Точно пред асансьора от тавана до пода се спускаше плътна завеса от найлон. Не знаех, че някъде в сградата се извършва ремонт, затова се опитах да надникна през хората пред мен и да видя какво става.

— Има ли някой за слизане? — попита мъжът най-близо до вратата и погледна през рамо.

Поизправих се и поклатих глава, макар че въпросът не беше персонално към мен. Никой друг не помръдна. Зачакахме вратите да се затворят и да ни изолират от шума на ремонта.

Но те не помръдваха. Мъжът започна безрезултатно да натиска копчетата на асансьора и в този момент осъзнах какво става.

Гидиън.

Усмихнах се сама на себе си и казах:

— Извинете!

Хората в кабината се размърдаха, за да ми направят място, слязох на етажа, последвана от още един мъж. Вратите зад нас се затвориха и асансьорът продължи нагоре.

— Какво, по дяволите, става? — попита мъжът намръщено, обърна се и огледа останалите три асансьора.

Беше малко по-висок от мен, облечен в риза с къс ръкав и с вратовръзка.

Звуковият сигнал, показващ, че идва друг асансьор, едва се чу от силния шум на машините. Вратите на кабината се отвориха и Гидиън излезе от нея, изглеждаше самоуверен, неустоим и ядосан.

Беше толкова секси, че ми се прииска веднага да се хвърля върху него. Освен това трябва да си призная, че ми действа супервъзбуждащо всеки път, когато започнеше да се разпорежда като типичен алфа-мъжкар.

„Бих спрял въртенето на Земята заради теб.“ Понякога имах чувството, че наистина го прави.

Мърморейки нещо под носа си, мъжът с късите ръкави влезе в кабината, от която току-що бе излязъл Гидиън, и ни остави насаме.

Гидиън сложи ръка на кръста си, сакото му се разтвори и разкри цялата елегантност на костюма. Беше изцяло в черно, с онзи едва забележим блясък, който имат само скъпите платове. Ризата му също беше черна, а на ръкавите проблясваха познатите ми ръкавели от злато и оникс.

Беше облечен по същия начин, както в онзи ден, когато за първи път го видях. Тогава ми се прииска да се покатеря по великолепното му тяло и да го чукам до безсъзнание.

Толкова седмици по-късно, желанието си оставаше същото.

— Ева — започна той с онзи секси глас, от който ме побиваха тръпки, — не е това, което си мислиш. Корин дойде, защото не й вдигам телефона…

Вдигнах ръка, за да го накарам да замълчи, и хвърлих бърз поглед към красивия часовник, който ми бе подарил.

— Имам трийсет минути. Ако нямаш нищо против, предпочитам да те чукам, вместо да си говорим за бившата ти.

В продължение на цяла минута Гидиън остана безмълвен и неподвижен, опитваше се да прецени в какво настроение съм в момента. Видях как и тялото, и изражението му се променят, как раздразнението му се заменя от предчувствие за наслада. Присви очи, погледът му се премрежи. По скулите му изби руменина, разтвори устни и дълбоко пое дъх. Пристъпи от крак на крак, когато кръвта се раздвижи и членът му се възбуди, желанието му се пробуждаше като пантера, която се протяга след следобедна дрямка.

Почти усещах как страстта трепти между нас като мощно електрическо поле. Реагирах така, както вече бях научена — пулсът ми се ускори, а тялото ми омекна, през вагината ми премина лек спазъм. Очакваше го. Суматохата около нас ме възбуди още повече и накара сърцето ми да бие още по-силно.

Гидиън бръкна във вътрешния джоб на сакото си и извади телефон. Набра бързо някакъв номер, след това вдигна телефона до ухото си, вперил поглед в мен:

— Ще закъснея с трийсет минути. Ако на Андерсън не му е удобно, определи му друго време за среща. — Затвори и небрежно пусна телефона обратно в джоба си.

— Толкова много те искам в момента — прошепнах аз, гласът ми беше станал дрезгав от желанието.

Той се протегна, намести възбудения си член в панталона и се приближи към мен. Очите му горяха като въглени.

— Ела.

Постави ръка ниско на кръста ми с жеста, който толкова много обичах. Натискът и топлината на дланта му въздействаха върху точка, която ме караше да потръпвам в очакване. Погледнах го през рамо и видях, че по устните му играе лека усмивка — доказателство, че знае какъв е ефектът от невинния допир.

Провряхме се под найлоновата завеса, площадката с асансьорите остана зад нас. Пространството отпред бе осветено от слънцето, навсякъде имаше цимент и найлони. През тях като в мъгла, се виждаха сенките на работниците. Чух някаква музика, която бе почти заглушена от шума и виковете на мъжете.

Гидиън ме поведе през найлоните, очевидно познаваше пътя добре. Мълчанието му ме възбуждаше още повече, нетърпението от очакването нарастваше с всяка стъпка. Стигнахме до една врата и той я отвори, после бързо ме вкара в стая, която щеше да се превърне в нечий ъглов кабинет.

Целият град се разстилаше пред очите ми. Съвременна градска джунгла, в която тук-там се извисяваха сгради, горди с историческото си минало. На равни интервали към безоблачното небе се вдигаха облаци пара, а колите се носеха по улиците като притоци на пълноводна река.

Чух, че вратата зад мен се заключи, обърнах се и видях Гидиън, който събличаше сакото си. Стаята беше обзаведена. Имаше бюро и столове, а в единия ъгъл бе поставен диван. Всичко беше покрито с найлони, явно ремонтът още не беше приключил.

Съвсем бавно и методично Гидиън свали жилетката на костюма си, после вратовръзката и ризата. Наблюдавах го, не можех да откъсна очи от идеалното му мъжествено тяло.

— Може някой да ни прекъсне — предупреди ме той. — Или да ни чуе.

— Това притеснява ли те?

— Само ако притеснява теб.

Приближи, ципът на панталоните му беше разкопчан и отдолу се виждаше ластикът на боксерките.

— Предизвикваш ме. Не би предприел нищо, ако знаеш, че има риск някой да ни прекъсне.

— Не че това би ме спряло. Мисля, че няма нищо на света, което би могло да ме спре, след като вече съм в теб. — Взе чантата от ръката ми и я остави върху един от столовете. — Имаш прекалено много дрехи. — Обви ръце около мен и с ловко движение свали ципа на роклята ми, допря устни до моите и прошепна: — Ще се опитам да не те измачкам цялата.

— Обичам, когато ме мачкаш.

Свалих роклята си и точно щях да разкопчая сутиена, когато той неочаквано ме вдигна и ме прехвърли през рамо. Извиках от изненада и заудрях с две ръце по стегнатия му задник. Плесна ме по дупето достатъчно силно, че да усетя болката, а след това с прецизно движение хвърли роклята ми така, че тя падна точно върху сакото му. Тръгна към другия край на стаята, ръката му се протегна и още в движение събу бикините ми.

Хвана ъгъла на найлона, който покриваше дивана и го отметна, след това ме настани да седна и клекна пред мен. Докато събуваше бикините ми и измъкваше от тях краката ми, обути в обувки на високи токове, вдигна поглед и ме попита:

— Всичко наред ли е, ангелче?

— Да — отговорих аз, усмихнах се и го докоснах по бузата. Знаех, че този въпрос включва всичко — от родителите до работата ми. Винаги искаше да разбере какво става в главата ми, преди да се заеме с тялото. — Всичко е наред.

Гидиън ме дръпна да седна на самия ръб на дивана и разкрачи краката ми така, че вулвата ми се озова точно пред очите му.

— Кажи ми каква е причината тази малка катеричка да е толкова гладна днес?

— Ти.

— Чудесен отговор.

Бутнах го по рамото.

— Облякъл си същия костюм, който носеше в деня, когато те видях за първи път. Тогава толкова много ми се искаше да те изчукам, но не можех да направя абсолютно нищо. Сега мога.

С нежно движение разтвори широко краката ми, палецът му започна да масажира клитора. Вагината ми се сви, когато вълни от удоволствие започнаха да преминават през мен.

— Сега и аз мога — измърмори той и сведе глава.

Стиснах силно възглавницата, върху която седях, стомахът ми се сви, когато езикът му ловко се плъзна през процепа ми. Мина съвсем бавно покрай отвора, дразнеше ме и ме възбуждаше, след това изведнъж проникна в мен. Извих силно гръб като дъга, докато той си играеше с най-нежните точки на тялото ми.

— Искаш ли да ти кажа как си те представих в онзи ден? — измърка тихо, а върхът на езика му продължаваше да се движи около клитора ми. Ръцете му ме притискаха надолу всеки път, когато се опитвах да се надигна, за да достигна милувката му. — Представях си, че си легнала под мен върху черен сатенен чаршаф, косата ти е разпиляна наоколо, очите ти са пълни с възторг и възбуда от мощните движения на члена ми в стегнатата ти копринена катеричка.

— Господи, Гидиън! — простенах аз, напълно покорена от това, че толкова интимно ми се наслаждава. Беше като сбъдната мечта — тъмният и опасен секс бог във великолепния костюм ме обслужваше с изваяните си устни, създадени да подлудяват жените.

— Представях си как съм те хванал за китките, приковал съм ръцете ти за леглото — продължи грубо той — и те карам да го поемеш отново и отново. Малките твърди зърна на гърдите ти са се подули от устата ми. Устните ти са червени и мокри от смукане на члена ми. Цялата стая е изпълнена с онези секси звуци, които издаваш… С онези безпомощни стонове, които чувам, когато не можеш да спреш да свършваш.

Изстенах точно в този момент и прехапах устна, когато езикът му спря върху клитора ми и започна лакомо да го ближе. Прехвърлих крак през голото му рамо, горещината на кожата му проникна в мен през нежната сгъвка зад коляното.

— Искам това, което искаш и ти.

Той се усмихна широко.

— Знам.

Засмука жадно снопчето от нервни окончания. Извиках едва чуто и свърших, краката ми се разтрепериха от силното усещане за освобождаване. Все още се тресях от удоволствие, когато ме накара да легна по гръб на дивана, надвеси силното си тяло над мен и вкара члена си, беше свалил боксерките си само толкова, че да го извади. Протегнах се, исках да го усетя в ръцете си, но той ме хвана за китките и ме притисна надолу.

— Харесва ми, че ти харесва — каза той мрачно. — Ти си пленница на страстта ми.

Беше вперил поглед в лицето ми, устните му блестяха от оргазма ми, гърдите му се надигаха тежко. Стоях като хипнотизирана от невероятната разлика между първичния мъжкар, който след малко щеше да ме обладае като животно, и цивилизования бизнесмен, който преди малко бе възбудил страстта ми.

— Обичам те — промълвих задъхано, докато плътната глава на члена му се плъзгаше през набъбналите ми срамни устни. Той направи тласък, разтваряйки хлъзгавия ми отвор.

— Ангелче. — Зарови лице във врата ми със стон и огромното плътно тяло на твърдия му пенис навлезе още по-навътре. Задъхано повтаряше името ми и движеше таза си, опитвайки се да проникне още по-дълбоко, описваше кръгове, правеше мощни тласъци. — Господи, имам нужда от теб.

Отчаянието в гласа му ме изненада. Исках да го докосна, но той притискаше ръцете ми надолу и неуморно движеше бедрата си. Усещането, че е проникнал в мен, топлината на широкото тяло на члена му, който ме търкаше и масажираше, направо ме побъркваха. Аз също започнах да движа бедрата си, не можех да се спра, и двамата бяхме напрегнати до полудяване.

Устните му докоснаха слепоочието ми.

— Когато те видях да стоиш долу във фоайето, облечена в красивата си жълта рокля, изглеждаше толкова сияеща, така прекрасна. Перфектна.

Гърлото ми се сви.

— Гидиън.

— Слънцето грееше зад гърба ти и за миг си помислих, че си видение.

Опитах се да освободя ръцете си.

— Остави ме да те докосна.

— Тръгнах след теб, защото не можах да се въздържа, и когато те намерих, ти ме желаеше.

Стисна двете ми китки в една ръка, сложи другата под дупето ми, повдигна ме, извади члена си от мен и в следващия момент отново го вкара с всичка сила.

Изстенах, мускулите на вагината ми се огънаха около твърдия като камък член, сякаш искаха да го изсмучат.

— О, господи, толкова е хубаво! Толкова е приятно да те усещам…

— Искам да се изпразня върху теб, вътре в теб. Искам те на колене, искам те по гръб и ти ме искаш по същия начин.

— Нуждая се от теб по този начин.

— Вкарвам го в теб и просто не съм на себе си. — Той се наведе и устните му страстно засмукаха моите. — Толкова силно се нуждая от теб.

— Гидиън, позволи ми да те докосна.

— Пленил съм ангел. — Започна да ме целува бурно и страстно. Прилепи устни до моите и вкара езика си дълбоко в устата ми. — Не мога да откъсна лакомите си ръце от теб. Осквернявам те. А ти обичаш да го правя.

— Обичам теб.

Отново се раздвижи в мен, а аз започнах да се гърча, бедрата ми се надигаха, за да посрещнат неговите.

— Чукай ме! О, Гидиън! Чукай ме с всичка сила!

Застана на колене и ми даде това, за което го молех. Членът му се движеше на тласъци вътре в мен, стоновете му и страстните му думи се лееха в ухото ми.

Вагината ми се стегна, клиторът ми започна да пулсира при всеки допир на таза му в моя. Тежките му тестиси се удряха в извивката на дупето ми, диванът се блъскаше в голия бетонов под и при всеки тласък на Гидиън леко се придвижваше напред.

Животинските звуци на дивия ни секс притъпиха усещането за работниците, които бяха само на няколко метра от нас. И двамата препускахме към оргазма, телата ни се бяха превърнали в единствения възможен изход за яростта на напиращите в нас емоции.

— Ще свърша в устата ти — изръмжа той, потта се лееше по слепоочията му.

Тази мисъл бе достатъчна, за да ме накара да свърша. Мускулите на вагината ми се свиваха бясно от спазми, сякаш искаха да хванат и да задържат непрестанно движещия се член, безкрайните вълни на оргазма заливаха цялото ми тяло чак до пръстите на ръцете и краката ми. И въпреки това Гидиън не спираше, бедрата му продължаваха да описват кръгообразни движения и да ме задоволяват, докато накрая безпомощно се отпуснах под него.

— Ева. Сега.

Той се отдръпна назад и аз го последвах, застанах на колене и обхванах с устни блестящия му твърд пенис.

Започна да се изпразва още при първото засмукване, спермата излизаше на мощни струи и се разливаше по езика ми. Запреглъщах, направо го изпивах, замаяна от дрезгавите звуци на задоволство, които се изтръгваха от гърдите му.

Беше заровил ръце в косата ми и бе навел глава над мен, а мускулите на гърдите му блестяха от пот. Устните ми се плъзгаха по тялото на члена му, смучех го дълго и силно.

— Спри — изстена той и се отдръпна от мен. — Ще ме накараш да се надървя отново.

Той все още беше твърд, но реших да не го споменавам.

Гидиън обхвана лицето ми с ръце и ме целуна, вкусовете на телата ни се смесиха.

— Благодаря ти.

— Защо ми благодариш? Ти свърши цялата работа.

— Чукането с теб няма нищо общо с работа — възрази той и се усмихна като истински задоволен мъж. — Благодарен съм за привилегията.

Отпуснах се назад върху петите си.

— Направо ме убиваш. Не може да си едновременно толкова красив и секси и да говориш така. Идва ми в повече. Съзнанието ми не може да го възприеме. Имам чувството, че ще откача.

Той се усмихна още по-широко и ме целуна.

— Чувството ми е познато.

13

Може би защото аз самата току-що бях правила любов, не беше трудно да видя признаците у Мегуми. Или пък секс радарът ми, както Кари се бе изразил, вече не даваше накъсо. Каквато и да беше причината, бях напълно сигурна, че приятелката ми е спала с мъжа, с когото възнамеряваше да скъса, и не се чувстваше никак щастлива от това.

— Е, какво стана, скъсахте ли? — попитах и се облегнах на бюрото й.

— О, да, сложих край — отвърна тя мрачно, — но първо го изчуках. Реших, че ще е освобождаващо. Освен това не знам докога ще остана на сухо.

— Да не би сега да съжаляваш?

— Всъщност, не. Но той се направи на много засегнат и каза, че съм го използвала само за секс. Което до известна степен е вярно, но той самият твърдеше, че не иска да се обвързва. Помислих, че няма да е проблем да правим необвързващ обеден секс.

— И сега се чувстваш объркана и виновна. — Усмихнах й се съчувствено. — Забрави ли, че не ти се е обаждал от петък. Обядвал е с едно красиво момиче и освен това е получил оргазъм, никак не е лошо.

Тя наклони глава настрани.

— Права си.

— Така е.

Настроението й видимо се оправи.

— Ще ходиш ли на тренировка довечера, Ева?

— Би трябвало, но баща ми е в града и в момента се съобразявам с плановете му. Ако решим да отидем, с удоволствие ще те взема с нас, но няма да знам със сигурност, преди да свърша работа.

— Не искам да се натрапвам.

— Извинение ли си търсиш?

Тя се усмихна стеснително.

— Може би малко.

— Искаш ли след работа да отидем заедно вкъщи и да те запозная с баща ми? Ако той реши да отидем на фитнес, ще ти дам да облечеш нещо мое. Ако не иска, ще измислим какво да правим.

— Добре, съгласна съм.

— Значи се разбрахме.

И за двете ни щеше да е добре. Аз още веднъж щях да покажа на баща ми, че водя съвсем нормален живот, а Мегуми щеше да спре да се терзае от раздялата с Майкъл.

— Тръгваме в пет.

* * *

— Тук ли живееш? — попита Мегуми, вдигна глава и загледа сградата. — Хубаво местенце.

Също както другите постройки на обточената с дървета улица и тази имаше история. Личеше си по архитектурните орнаменти, които съвременните архитекти вече не използват. Преди време сградата е била реновирана и над входа й бе поставен модерен навес, направен изцяло от стъкло. Тази нова придобивка учудващо добре пасваше на старата фасада.

— Хайде — подканих я аз и се усмихнах на Пол, който ни отвори вратата.

Когато слязохме от асансьора, трябваше да положа големи усилия, за да не погледна към вратата на Гидиън. Как ли щях да се почувствам, ако можех да заведа приятелка в жилище, което споделяме двамата? Много ми се искаше да е възможно. Искаше ми се да изградим общо бъдеще. Отключих вратата на апартамента, поканих Мегуми да влезе и взех чантата й.

— Чувствай се като у дома си. Отивам само да кажа на баща ми, че сме тук.

Тя гледаше с широко отворени очи големия хол и прилежащата към него кухня.

— Този апартамент е направо огромен.

— Наистина нямаме нужда от толкова много пространство.

— Но кой би се оплакал? — ухили се тя.

— Така си е!

Тъкмо пристъпвах в коридора към стаята за гости, когато майка ми изскочи от малкия коридор — онзи към стаите ни с Кари, от другата стана на хола. Спрях изумена, когато видях, че е облечена с моя пола и моя блуза.

— Мамо, какво правиш тук?

Зачервените й очи се спряха в точка някъде около кръста ми. Лицето й беше така пребледняло, че гримът й изглеждаше неестествено силен. В този момент осъзнах, че е използвала моите гримове. Макар от време на време да ни смятаха за сестри, аз имах сивите очи и матовата кожа на баща ми и използвах гримове в съвсем друг нюанс от този, който подхождаше на майка ми.

Усетих, че започва леко да ми се повдига.

— Мамо?

— Трябва да тръгвам — изрече тя, без да ме погледне в очите. — Не разбрах кога е станало толкова късно.

— Защо си облечена с мои дрехи? — попитах, въпреки че знаех отговора.

— Разлях нещо върху роклята си. Ще ти ги върна. — Подмина ме бързо, но щом видя Мегуми, отново рязко спря.

Не можех да помръдна, имах чувството, че краката ми са заковани за пода. Свих ръце в юмруци. Срамът, който изпитваше майка ми в момента, ми беше до болка познат. Гърдите ми се стегнаха от гняв и разочарование.

— Здравей, Моника! — Мегуми пристъпи напред и я прегърна. — Как си?

— Здравей, Мегуми. — Майка ми явно се чудеше какво да каже. — Много се радвам да те видя. Иска ми се да мога да поостана с вас, момичета, но наистина ужасно бързам.

— Кланси тук ли е? — попитах аз, защото не бях обърнала внимание на колите, паркирани пред сградата.

— Не, ще взема такси.

Не ме погледна в очите дори когато обърна глава към мен.

— Мегуми, имаш ли нещо против да си тръгнеш с таксито на майка ми? Извинявай, че те подведох така, но изведнъж се почувствах доста зле.

— Разбира се.

Тя впери поглед в лицето ми и със сигурност забеляза промяната в настроението ми.

— Няма проблем.

Тогава майка ми вдигна поглед към мен, а аз не знаех какво да й кажа. Бях отвратена както от чувството за вина, изписано по лицето й, така и от мисълта, че е изневерила на Стантън. Щом имаше намерение да го прави, трябваше да може да понесе последствията. Точно в този момент се появи и баща ми. Влезе, облечен в дънки и тениска и бос, а касата му все още беше влажна от току-що взетия душ. Както винаги късметът ми беше направо отличен.

— Татко, тава е приятелката ми Мегуми. Мегуми, запознай се с баща ми Виктор Рейъс.

Баща ми отиде до Мегуми и се здрависа с нея. Двамата с майка ми очевидно се отбягваха. Това обаче не ми попречи да усетя искрите, които прехвърчат между тях.

— Помислих, че няма да е лошо да излезем заедно — казах аз, колкото да запълня неловкото мълчание, — но сега никак не ми се излиза.

— Трябва да тръгвам — повтори отново майка ми и стисна чантата си. — Ще дойдеш ли с мен, Мегуми?

— Да, разбира се — отвърна приятелката ми и ме прегърна за довиждане. — Ще ти се обадя по-късно да видя как си.

— Благодаря.

Хванах ръката й и я стиснах, преди да успее да я измъкне от моята.

В момента, в който входната врата се затвори, се обърнах и тръгнах към стаята си.

Баща ми ме последва.

— Чакай, Ева.

— В момента не искам да говоря с теб.

— Не се дръж като дете.

— Моля? — възкликнах аз и се обърнах към него. — Пастрокът ми плаща наема на този апартамент. Искаше да живея на добре охранявано място, за да бъда в безопасност от Нейтън. Помисли ли за това, докато чукаше жена му?

— Мери си думите. Все още си ми дъщеря.

— Прав си. И знаеш ли какво? — попитах аз и тръгнах към коридора. — До този момент не се бях срамувала от това.

* * *

Лежах в леглото си, вперила поглед в тавана, искаше ми се да съм с Гидиън, но знаех, че в момента той има час при доктор Питърсън. Вместо това изпратих съобщение на Кари: „Имам нужда от теб. Върни се по-скоро“.

Наближаваше седем, когато на вратата се почука.

— Бебчо, аз съм. Отвори ми.

Отворих бързо вратата, спуснах се към него и го прегърнах силно. Той ме вдигна на ръце, внесе ме в стаята и затвори с крак вратата след себе си. Остави ме на леглото, седна до мен и ме прегърна през рамо. Миришеше много приятно на любимия си парфюм. Облегнах се на него, бях благодарна за безрезервното му приятелство. Минаха няколко минути, преди да проговоря.

— Майка ми и баща ми са спали заедно.

— Знам.

Извих глава и го погледнах.

— Чух ги, когато тръгвах на снимки днес следобед — отвърна той и направи гримаса.

— Гадост! — Стомахът ми се надигна.

— Да, и на мен не ми хареса — измърмори той и прокара пръсти през косата ми. — Баща ти седи отвън на дивана и изглежда смазан. Каза ли му нещо?

— Да, за съжаление. Държах се лошо и сега се чувствам зле. Трябва да поговоря с него, но ми е много странно, защото в момента изпитвам най-голяма симпатия към Стантън. А аз дори не го харесвам особено.

— Той се държи добре към теб и към майка ти, а изневярата така или иначе никога не е приятна.

— Нямаше да съм толкова ядосана, ако бяха отишли някъде другаде — изпъшках аз. — Искам да кажа, че пак нямаше да е правилно от тяхна страна, но той плаща наема на този апартамент. И това прави нещата още по-грозни.

— Така е — съгласи се Кари.

— Какво ще кажеш да се преместим?

Кари вдигна вежди.

— Само защото родителите ти са се чукали тук?

— Не — отвърнах аз, станах и започнах да крача напред-назад. — Избрахме този апартамент, защото е добре охраняван. Тогава имаше смисъл да се възползваме от помощта на Стантън, защото Нейтън представляваше заплаха и беше важно да сме в безопасност, но сега… — Погледнах го. — Сега всичко е съвсем различно. Струва ми се, че вече не е редно да сме тук.

— Къде да се преместим? На някое друго място в Ню Йорк, където можем да си позволим сами да плащаме наема? Или изобщо да се махнем от Ню Йорк?

— Не искам да напускам Ню Йорк — уверих го аз. — Работата ти е тук. Моята също.

„Гидиън също.“

Кари сви рамене.

— Разбира се. Както кажеш. Съгласен съм.

Той все още седеше на леглото, отидох до него и го прегърнах.

— Ще поръчаш ли нещо за вечеря, докато поговоря с баща си?

— Имаш ли нещо предвид?

— Не. Изненадай ме.

Отидох при баща си и седнах до него на дивана. Сърфираше на таблета, но го остави, когато ме видя.

— Съжалявам за това, което казах — започнах аз. — Не го мислех.

— Напротив, мислеше го — отвърна той и се почеса изморено по врата. — И не те обвинявам. И аз самият в момента не се гордея със себе си. И нямам никакво извинение. Знаех, че не постъпвам правилно. Тя също.

Седнах на дивана точно срещу него, облегнах се и свих крака под себе си.

— Между вас има страхотна химия. Знам какво е.

Той ме погледна изпитателно с неспокойните си и сериозни сиви очи.

— И между вас с Крос е така. Видях го, когато беше тук на вечеря. Ще се опиташ ли да оправиш отношенията си с него?

— Много бих искала. Това проблем ли е за теб?

— Обича ли те?

— Да — отвърнах аз и леко се усмихнах. — Но има нещо повече от това… изпитва нужда от мен. Няма нещо, което не би направил заради мен.

— Тогава защо не сте заедно?

— Ами… доста е сложно.

— Винаги е сложно — каза той мрачно. — Виж какво, трябва да знаеш… Обичам майка ти от момента, в който я видях. Това, което стана днес, не трябваше да се случва, но то означава много за мен.

— Разбирам. — Протегнах се и го хванах за ръката. — И какво ще стане сега?

— Утре се прибирам вкъщи и ще се опитам да премисля нещата.

— Двамата с Кари обсъждахме възможността да дойдем в Сан Диего по-следващия уикенд. Просто да се помотаем заедно. Да се видим с теб и с доктор Травис.

— Говорила ли си с доктор Травис за това, което ти се е случило?

— Да. Ти ми спаси живота, като ме заведе при него — отвърнах съвсем искрено. — Безкрайно съм ти благодарна за това. Майка ми ме пращаше при какви ли не надути психоаналитици, с които не можех да установя никаква връзка. Имах чувството, че ме изучават като лабораторна мишка. Доктор Травис ме накара да се почувствам нормална. Освен това там срещнах Кари.

— Вие двамата спряхте ли да ме обсъждате? — Като по даден знак Кари се появи в хола с менюто в ръка. — Знам, че съм много привлекателен, но по-добре си пестете силите за тайландската храна, която съм поръчал. Идва съвсем скоро, при това в огромни количества.

* * *

На другата сутрин баща ми хвана полета в единайсет часа, затова се наложи да оставя Кари да го изпрати. Сбогувахме се, преди да тръгна за работа, и си обещахме следващия път, когато се чуем, да уточним плановете за пътуването ни до Сан Диего.

Седях на задната седалка в таксито и пътувах към работа, когато се обади Брет. За миг се поколебах дали да не оставя гласовата поща да се включи, но след това размислих и вдигнах телефона.

— Здрасти!

— Здравей, красавице! — Каза той и гласът му се разля по сетивата ми като горещ шоколад. — Готова ли си за утре?

— Ще бъда. В колко часа е премиерата? Кога трябва да сме на Таймс скуеър?

— Очакват да пристигнем в шест.

— Добре. Нямам представа какво да облека.

— Каквото и да облечеш, ще изглеждаш страхотно.

— Да се надяваме. Как върви турнето?

— Прекарвам си перфектно — разсмя се той и дрезгавият секси звук ми върна старите спомени. — Няма нищо общо с бара на Пит.

— О, да, барът на Пит — повторих аз. Никога нямаше да забравя този бар, макар че някои от вечерите, прекарани там, ми се губеха като в мъгла. — Вълнуваш ли се за утре?

— Разбира се, чакам с нетърпение да те видя.

— Знаеш, че нямах това предвид.

— Вълнувам се и за промоцията на клипа — разсмя се той отново. — Иска ми се да мога да съм с теб още тази вечер, но ще взема нощния полет до Ню Йорк. Утре обаче, непременно ще вечеряме заедно.

— Може ли и Кари да дойде? Вече го поканих на премиерата на видеото. Двамата се познавате, така че предположих, че няма да имаш нищо против.

— Не ти трябва пазач, Ева — изсумтя той. — Мога да се въздържам.

Таксито спря пред „Кросфайър“ и шофьорът изключи апарата. Подадох му банкнотата през процепа на пластмасовата преграда и се измъкнах от колата, като оставих вратата отворена, за да може да се качи един мъж, който очевидно много бързаше.

— А пък аз си мислех, че харесваш Кари.

— Харесвам го, но предпочитам да сме само двамата. Искаш ли да направим следния компромис. Кари ще дойде на премиерата, но на вечеря ще отидем сами?

— Добре — съгласих се. За да може Гидиън по-лесно да преглътне предстоящата ми среща, реших да отидем в някой от неговите ресторанти и предложих: — Да направя ли резервация?

— Чудесно.

— Трябва да затварям. Вече пристигам на работа.

— Изпрати ми съобщение с адреса си, за да знам откъде да те взема.

— Добре, ще го направя — обещах аз, минах през въртящите се врати и се отправих към охраната. — Утре ще си поприказваме.

— Очаквам го с нетърпение. Ще се видим към пет.

Прибрах телефона и влязох в най-близкия асансьор. Качих се горе, минах през стъклената врата на офиса и вместо поздрав, Мегуми завря мобилния си в лицето ми.

— Можеш ли да повярваш? — възкликна тя.

Отдръпнах се назад, за да мога да прочета написаното на дисплея.

— Три пропуснати повиквания от Майкъл.

— Мразя такива мъже — оплака се тя. — В един момент не могат без теб, а в следващия не ти обръщат никакво внимание. Искат те до мига, в който те получат, а след това започват да искат нещо друго.

— Ами кажи му го.

— Така ли мислиш?

— Кажи му го право в очите. Може да не отговаряш на обажданията му, но накрая ще полудееш. Само не се съгласявай да се срещнеш с него. Никак няма да е хубаво, ако отново правите секс.

— Така е — съгласи се Мегуми. — Няма да е хубаво да правим секс, дори когато сексът е наистина хубав.

Разсмях се и се отправих към бюрото си. Имах да върша далече по-важни неща от това да обсъждам нечий чужд любовен живот. Марк беше поел няколко поръчки едновременно, а три от кампаниите бяха навлезли в заключителен етап. Творческият отдел работеше усилено и предварителните проекти непрекъснато се появяваха на бюрото му. Това беше любимата ми част от процеса, когато всички части се събираха в едно и се оформяше крайният продукт.

В десет часа двамата с Марк задълбочено обсъждахме различните подходи към рекламната кампания на адвокатска кантора за разводи. Опитвахме се да постигнем точния баланс между съчувствието към клиента, който преминава през тежък момент от живота си, и най-ценното качество на адвоката — способността да е хитър и безмилостен.

— Никога няма да ми се наложи да прибягна до услугите им — заяви Марк малко неочаквано.

— Така е. — Трябваше ми известно време да разбера, че има предвид адвокатската кантора. — Никога няма да ти се наложи. Изгарям от нетърпение лично да поздравя Стивън по време на обяда. Толкова се радвам за вас двамата.

Марк се ухили и се показаха леко кривите му зъби, които според мен го правеха много чаровен.

— Никога не съм бил така щастлив.

Наближаваше единайсет и вече работехме по кампанията на един производител на китари, когато телефонът на бюрото ми иззвъня. Изтичах до него, грабнах слушалката и поздравих по обичайния начин, но бях прекъсната от писък:

— О, боже, Ева! Току-що разбрах, че и двете ще ходим на промоцията на „Сикс-Найнтс“.

— Айрланд?

— Че кой друг!

Сестрата на Гидиън беше толкова развълнувана, че гласът й звучеше като на дете, а не като на седемнайсетгодишна.

— Обожавам „Сикс-Найнтс“, Брет Клайн е направо невероятен. Както и Дарън Ръмсфелд. Той е барабанистът. И той е адски як! Разсмях се:

— А случайно да харесваш и музиката им?

— Ха, много ясно! Виж какво — започна тя и гласът й изведнъж стана сериозен, — мисля, че утре трябва да се опиташ да поприказваш с Гидиън. Нали разбираш, просто мини покрай него и му кажи „Здрасти“. Кълна се, че само да открехнеш вратата, той веднага ще се втурне през нея. Страшно много му липсваш.

Облегнах се назад в стола и продължих с ролята.

— Така ли мислиш?

— Толкова е очевидно.

— И защо си толкова убедена?

— Не знам. Как се променя гласът му например, когато започне да говори за теб. Не мога да обясня, но ти казвам, че би дал всичко да се върнеш при него. Ти си му казала да ме вземе утре, нали?

— Не точно…

— Така си и знаех. Винаги прави това, което му казваш — засмя се тя. — Между другото, много ти благодаря.

— Благодари на него. Много ще се радвам да се видим отново.

Айрланд беше единственият човек в семейството, към когото Гидиън изпитваше най-искрени чувства, макар че полагаше големи усилия да ги прикрива. Според мен може би се страхуваше да не бъде разочарован или да не предаде тези чувства по някакъв начин. Не знам точно каква беше причината, но Айрланд боготвореше брат си, а той се държеше настрани от нея, макар отчаяно да се нуждаеше от обич.

— Обещай ми, че ще се опиташ да поговориш с него — настоя тя. — Все още го обичаш, нали?

— Повече от всякога — отговорих съвсем искрено.

Тя замълча за миг, а после каза:

— Променил се е много, откакто се запозна с теб.

— Възможно е. Аз също съм се променила — признах и се поизправих, когато видях, че Марк излиза от кабинета си. — Сега трябва да се захващам за работа, но утре ще си поговорим. И ще си направим план за деня по женски, за който говорихме.

— Чудесно! До утре.

Затворих телефона, стана ми много приятно, че Гидиън е изпълнил обещанието си и ще вземе Айрланд със себе си. И двамата напредвахме, както заедно, така и по отделно.

— С бебешки стъпки — прошепнах.

И се залових за работа.

* * *

Точно в дванайсет часа двамата с Марк се отправихме към френското бистро, където имахме среща със Стивън. Когато влязохме в ресторанта, веднага забелязахме партньора на Марк, въпреки че помещението беше огромно и пълно с посетители.

Стивън Елисън беше едър мъж — висок, широкоплещест и мускулест. Имаше собствена строителна компания и предпочиташе да работи по строежите, заедно с подчинените си. Но това, което веднага привличаше погледа, беше яркочервената му коса. Сестра му Шона имаше неговата коса, както и веселия му, жизнерадостен нрав.

— Здрасти! — поздравих и го целунах по бузата, с него можех да се държа много по-свободно, отколкото с шефа си. — Поздравления!

— Благодаря ти, миличка! Марк най-после реши да ме направи почтен мъж.

— За целта е нужно доста повече от това да минеш под венчило — не му остана длъжен Марк и дръпна стола, за да седна.

— Кога не съм бил почтен и честен с теб? — запротестира Стивън.

— Ами… чакай да си помисля — каза Марк, настани ме и седна до мен. — Когато например се кълнеше, че бракът не е за теб?

— Никога не съм казвал, че не е за мен — отвърна Стивън и ми намигна, сините му очи ме гледаха закачливо. — Просто казвах, че не е за повечето хора.

— Ужасно се притесняваше как да ти предложи — намесих се аз. — Толкова ми беше жал за него.

— Така е — съгласи се Марк и започна да прелиства менюто. — Тя ми е свидетел колко жестоко и незаслужено ме наказа.

— Мен трябва да съжаляваш — тросна се Стивън. — Аз го омайвах с вино, рози и цигулки. Дни наред репетирах как точно да му предложа. И въпреки това той ме отхвърли.

Той вдигна драматично поглед към тавана, но беше ясно, че някъде дълбоко в душата му раната все още не е заздравяла напълно. Когато Марк постави ръка върху ръката на партньора си и я стисна, знаех, че съм права.

— И как точно ти предложи? — попитах аз, макар че Марк вече ми беше разказал.

Келнерката дойде да попита дали искаме вода и прекъсна разговора ни. Задържахме я, за да поръчаме, след което Стивън започна да разказва неговата версия за случилото се в нощта на годишнината им:

— През цялото време се потеше като луд и през две минути си бършеше челото.

— Лято е — измърмори Марк.

— А в ресторантите има климатици — възрази Стивън. — Цялата вечер премина в този дух и най-накрая си тръгнахме за вкъщи. Вече започвах да мисля, че няма да го направи, че вечерта ще свърши, а той така и няма да изрече проклетите думи. По едно време започнах да се питам дали да не му предложа аз, само и само всичко да приключи. И ако отново каже „не“…

— Не съм казвал „не“ първия път — прекъсна го Марк.

— … този път вече щях да му ударя един. Щях да му наритам задника и да го натоваря на първия самолет за Вегас, защото времето си върви и аз няма да ставам по-млад.

— Явно и по-мил няма да ставаш — оплака се Марк.

Стивън само го изгледа.

— И така, слизаме ние от лимузината и аз се опитвам да си спомня онези прекрасни думи, с които му предложих миналия път, а той ме хваща за ръката и изтърсва: „По дяволите, Стивън, трябва да се омъжиш за мен!“.

Разсмях се и се облегнах на стола, за да направя място на келнерката да остави салатата.

— Само толкова?

— Само толкова — отвърна Стивън и кимна енергично.

— Много прочувствено — обърнах се към Марк и вдигнах палец нагоре. — Направо си върхът.

— Виждаш ли? — обади се Марк. — Направих го.

— Сами ли ще си пишете брачните клетви? — попитах. — Защото това ще бъде много интересно.

Стивън се разтресе от смях и привлече вниманието на всички наоколо. Преглътнах чери доматчето, което дъвчех, и заявих:

— Нали знаеш, че умирам да видя папката със сватбени идеи?

— Ами… съвсем случайно…

— Не е истина — възкликна Марк и поклати глава, когато Стивън се наведе и извади от чантата до краката си една доста обемиста папка. Беше така препълнена, че отвсякъде стърчаха изрезки от вестници.

— Чакай само да видиш каква торта намерих — каза Стивън и бутна панерчето с хляб, за да направи място на масата.

Опитах се да потисна усмивката си, когато видях, че най-отпред в папката има съдържание и всичко е разделено тематично.

— Сватбената ни торта определено няма да е с форма на небостъргач с кранове и булдозери около него — заяви твърдо Марк.

— Сериозно? — заинтригувах се аз. — Я да видя.

* * *

Вечерта се прибрах, оставих чантите на обичайното място, събух си обувките и се настаних на дивана. Излегнах се по гръб и вперих поглед в тавана. Бяхме се уговорили с Мегуми да се срещнем в „Крос трейнър“ в шест и половина, така че нямах много време, но наистина се нуждаех от малко почивка. Цикълът ми бе дошъл предишния следобед и както обикновено бях кисела и раздразнителна и за да бъде ситуацията още по-приятна, се чувствах напълно изтощена.

Въздъхнах с ясното съзнание, че в някакъв момент ще ми се наложи да разговарям с майка ми. Имаше много неща, които трябваше да изчистим и колкото повече отлагахме, толкова повече ми тежеше. Искаше ми се да мога да оправя проблемите с нея толкова лесно, колкото с баща ми, но трудността не можеше да е причина да не си говорим. Тя ми беше майка и аз я обичах. Никак не ми бе приятно, че в момента не се разбираме.

После мислите ми се насочиха към Корин. Сигурно трябваше по-рано да се сетя, че жена, която е изоставила съпруга си и е дошла от Париж в Ню Йорк заради един мъж, няма да се откаже от него толкова лесно. Но би трябвало да познава Гидиън достатъчно добре, за да разбере, че с преследване нямаше да постигне нищо.

Ами Брет… какво щях да правя с него?

Звънецът на домофона иззвъня. Станах, намръщих се леко и тръгнах към него. Дали с Мегуми не се бяхме разбрали и тя е помислила, че ще се срещнем тук? Не че имах нещо против, но…

— Да?

— Здрасти, Ева — каза момчето от рецепцията. — Детективи Мична и Грейвс от полицейското управление на Ню Йорк са тук.

По дяволите! В този момент всичко останало загуби значение. Страхът се разля по тялото ми и ме стисна в ледените си нокти. Трябваше да имам адвокат до себе си. Залогът беше прекалено голям.

Но, от друга страна, не исках някой да помисли, че имам какво да крия. Преглътнах два пъти, преди да отговоря.

— Благодаря. Би ли им казал да се качат?

14

Сърцето ми биеше до пръсване, спуснах се към чантата си, изключих звука на телефона, който Гидиън ми беше дал, и го затворих във вътрешния джоб. Огледах се наоколо да видя дали има нещо, което трябва да скрия от очите на детективите. Сетих се за цветята в спалнята и за картичката. Но ако нямаха заповед за обиск, можеха да видят само това, което е пред очите им.

Изтичах и затворих вратата на стаята си, след това блъснах и вратата на стаята на Кари. Дишах тежко, когато звънецът иззвъня. Наложих си да тръгна с бавни крачки и спокойно да вляза в хола. Стигнах до входната врата и преди да я отворя, поех дълбоко въздух, за да се успокоя.

— Добър вечер — поздравих аз.

Пред мен стоеше детектив Грейвс, слаба като тръстика жена с остро лице и хитри сини очи като на лисица. Партньорът й, детектив Мична, беше по-възрастен мъж с оплешивяваща посивяла коса и с коремче. Той беше и по-мълчаливият от двамата. Личеше си, че се допълват в работата — Грейвс беше тежката артилерия, тя задаваше въпросите и държеше разпитвания на нокти. Мична стоеше отстрани и не привличаше внимание, но погледът му на ченге оглеждаше внимателно всичко и не пропускаше нито една подробност. Вероятно успехът им се дължеше на това.

— Може ли да влезем, госпожице Трамел? — попита Грейвс, но в тона й нямаше никаква молба.

Къдравата й кестенява коса бе вързана на опашка, беше облечена с яке, което прикриваше пистолета на кръста й, и държеше чанта за документи в ръка.

— Разбира се — отговорих аз и отворих широко вратата. — Да ви предложа ли нещо за пиене? Кафе? Вода?

— С удоволствие ще пийна вода — отвърна Мична.

Заведох ги в кухнята и извадих бутилки с минерална вода от хладилника. Детективите ме изчакаха до барплота — Грейвс бе вторачила поглед в мен, а Мична оглеждаше обстановката.

— Сега ли се прибрахте от работа? — попита той.

Ясно ми беше, че знаят отговора, но въпреки това отвърнах:

— Прибрах се преди няколко минути. Искате ли да седнем в хола?

— Тук ни е добре — заяви Грейвс с тон, който не търпеше възражение и постави износената кожена чанта на плота. — Ако нямате нищо против, бихме искали да ви зададем няколко въпроса. И да ви покажем едни снимки.

Замръзнах. Дали щях да понеса да видя някои от снимките, които Нейтън ми е правил? За миг ми хрумна налудничавата мисъл, че може да са снимки от местопрестъплението или дори от аутопсията. Но знаех, че това е малко вероятно.

— За какво става въпрос?

— До нас достигна нова информация, която може да е свързана със смъртта на Нейтън Баркър — каза Мична. — Опитваме се да проверим всички следи и се надяваме, че ще можете да ни помогнете.

Поех дълбоко въздух:

— Разбира се, ще се опитам да ви помогна, но не виждам как бих могла.

— Познавате ли Андрей Йедемски? — попита Грейвс.

Намръщих се.

— Не. Кой е той?

Тя бръкна в чантата, извади плик със снимки и ги постави пред мен.

— Ето този мъж. Виждали ли сте го преди?

Протегнах треперещи пръсти и взех най-горната снимка. Видях мъж в шлифер, разговаряше с друг мъж, който точно се качваше на задната седалка на спряла кола. Беше привлекателен, имаше светлоруса коса и загоряла от слънцето кожа.

— Не. А и той не е от хората, които се забравят лесно, ако ги срещнеш — отвърнах и вдигнах поглед към Грейвс. — Трябва ли да го познавам?

— В дома му бяха открити ваши снимки. Снимали са ви, без да знаете, докато се движите по улицата. Баркър притежаваше същите снимки.

— Нищо не разбирам. Откъде ги е взел?

— Най-вероятно от Баркър — каза Мична.

— Така ли каза този Йедемски? Защо му е било на Нейтън да му дава мои снимки?

— Йедемски не каза нищо — отвърна Грейвс. — Той е мъртъв. Убит е.

Главата започваше да ме боли.

— Нищо не разбирам. Не познавам този мъж и нямам представа откъде би могъл да знае нещо за мен.

— Андрей Йедемски е виден член на руската мафия — обясни Мична. — Освен че пренася незаконно алкохол и оръжие, имаме съмнения, че се занимава и с трафик на жени. Възможно е Баркър да се е опитвал да ви продаде или да ви изтъргува за тази цел.

Отдръпнах се от плота, клатейки глава. Не можех да осъзная за какво ми говорят. Напълно разбирах защо Нейтън ме преследва. Беше ме намразил от първия момент, в който ме видя, защото баща му се бе оженил повторно, вместо да скърби за майка му. Мразеше ме, защото заради мен го бяха затворили в психиатрична клиника и защото бях получила обезщетение от пет милиона долара, които той приемаше за свое наследство. Но какво общо има това с руската мафия? Трафик на жени? Нищо не разбирах.

Грейвс започна да прехвърля снимките и стигна до една, на която се виждаше платинена гривна със сапфири. Беше поставена до линия с форма на буквата „L“. Без съмнение тази снимка беше правена от полицията.

— Позната ли ви е тази гривна?

— Да. Принадлежала е на майката на Нейтън. Той даде да я разширят, за да става на ръката му. Носеше я непрекъснато.

— Била е на ръката на Йедемски, когато е настъпила смъртта му — обясни Грейвс с равен глас. — Вероятно я е носел за спомен.

— От какво?

— От убийството на Баркър.

Вперих поглед в Грейвс, защото тя знаеше много повече от онова, което казваше.

— Да не би да искате да кажете, че Йедемски е виновен за смъртта на Нейтън? Тогава кой е убил Йедемски?

Погледна ме право в очите, много добре разбираше защо задавах този въпрос.

— Бил е убит от собствените си хора.

— Сигурни ли сте?

Исках да се убедя, че са наясно, че Гидиън няма нищо общо с това. Да, беше извършил убийство — за да ме предпази — но никога не би убил човек, само за да избегне влизане в затвора.

Мична се намръщи, когато чу въпроса ми. Но Грейвс отговори:

— Няма никакво съмнение. Имаме го на запис от охранителните камери. Един от съдружниците му никак не се е зарадвал, когато е разбрал, че Йедемски спи с непълнолетната му дъщеря.

В мен се зароди надежда, последвана от смразяващ страх.

— И какво ще стане сега? Какво означава всичко това?

— Познавате ли някой, който е свързан с руската мафия? — попита Мична.

— Господи, разбира се, че не — отрекох разпалено аз. — Това е… съвсем различен свят. Дори не мога да повярвам, че Нейтън е поддържал подобни връзки. Но от друга страна, са минали толкова години, откакто не съм го виждала… — Със стегнати от болка гърди погледнах към Грейвс: — Искам да загърбя тази история. Искам Нейтън да престане да унищожава живота ми. Ще стане ли това изобщо някога? И след смъртта си ли ще продължи да ме преследва?

Тя бързо събра снимките, лицето й беше абсолютно безизразно.

— Ние направихме каквото можехме. Какво ще направите вие от тук нататък е абсолютно ваша работа.

* * *

Отидох в „Крос трейнър“ в шест и петнайсет. Направих го, защото бях обещала на Мегуми, а веднъж вече я бях подлъгала. Освен това изпитвах огромно безпокойство, имах нужда да се движа, да го изхвърля от себе си, преди да ме е побъркало. Веднага щом детективите си отидоха, изпратих съобщение на Гидиън, че трябва да го видя по-късно, но до момента, в който заключих чантата си в шкафчето, не бях получила отговор.

Като всичко, което принадлежеше на Гидиън, и „Крос трейнър“ беше впечатляващ както по размер, така и с удобствата, които предлагаше. Клубът, един от стотиците от веригата в страната, беше на три етажа и разполагаше с всичко, за което един фитнес маниак можеше да мечтае, плюс спа център и бар с протеинови шейкове.

Мегуми беше леко дезориентирана и се нуждаеше от помощ, за да се справи с някои от най-съвременните уреди, затова бе решила да се възползва от услугата, която се предлагаше на всеки нов член и гост — тренировка под ръководството на инструктор. Качих се на пътечката за бягане. За загрявка започнах с бързо ходене, а след това постепенно преминах към тичане. Влязох в обичайния си ритъм и пуснах мислите си също да спринтират.

Възможно ли беше двамата с Гидиън най-после да сме свободни да съберем парченцата от живота си и да продължим напред? Но как? Защо? Главата ми беше пълна с въпроси, които трябваше да задам на Гидиън с надеждата, че и той точно като мен няма никаква представа от отговорите. Беше абсолютно невъзможно да е замесен в смъртта на Йедемски. Не можех да допусна, че е.

Тичах, докато мускулите на бедрата и прасците ми започнаха да парят, докато потта започна да се лее обилно по цялото ми тяло, а дробовете ме заболяха от усилието да набавят въздух.

Накрая Мегуми беше тази, която ме спря. Застана пред пътечката за бягане и размаха ръка пред очите ми.

— Направо ми взе ума! Като машина си.

Забавих крачка и затичах по-бавно, след това преминах в ход и накрая спрях. Взех кърпата и бутилката си с вода, слязох от пътечката, вече усещах ефекта от пренатоварването.

— Мразя тичането — признах, все още задъхана. — Как мина тренировката ти?

Мегуми изглеждаше изискано дори в екип за фитнес. Върху резедавия й спортен потник имаше яркосин шев в цвета на клина й. Ярката комбинация беше подходяща за лятото и много стилна. Тя леко бутна рамото си в моето.

— Караш ме да се чувствам като неудачник. Само обикалях уредите и оглеждах мъжете. Инструкторът, с когото работих, не беше лош, но бих предпочела да ми се беше паднал онзи там.

Проследих пръста й.

— Това е Даниел! Искаш ли да те запозная с него?

— Да!

Тръгнахме заедно към лежанките в центъра на залата, махнах на Даниел, когато той вдигна глава и ни видя. Мегуми бързо свали ластика, с който бе вързала черната си коса, макар според мен и с него да изглеждаше перфектно. Имаше хубава кожа и устни, заради които направо й завиждах.

— Много се радвам да те видя, Ева — възкликна Даниел и протегна ръка. — Кого си ни довела днес?

— Това е приятелката ми Мегуми. Идва за първи път.

— Видях, че тренира с Тара — заяви Даниел и се усмихна широко. — Аз съм Даниел. Ако имаш нужда от каквото и да било, просто ми кажи.

— Ще се възползвам от предложението ти — предупреди го Мегуми и стисна ръката му.

— Непременно. Имаш ли някакви по-специални цели във фитнеса?

Те се заприказваха, а аз започнах да се оглеждам наоколо. Загледах се в уредите в опит да избера нещо по-лесно, с което да запълня времето, докато ги чакам. Вместо това съзрях позната физиономия.

Докато премятах кърпата си през рамо, забелязах на една от лежанките моята не чак до там любима репортерка. Поех дълбоко въздух и тръгнах към нея, наблюдавах я, докато правеше упражнения с петкилограмови тежести в ръце. Кестенявата й коса беше сплетена на рибена кост, дългите й крака се виждаха под прилепналия къс клин, а коремът й беше стегнат и съвсем плосък. Изглеждаше страхотно.

— Здравей, Диана!

— Бих те попитала дали идваш често тук — отвърна тя, остави тежестите и се изправи, — но е прекалено изтъркано. Как си, Ева?

— Добре. А ти?

В усмивката й имаше нещо, което всеки път ме дразнеше.

— Не те ли тревожи това, че Гидиън Крос е погребал греховете си под купчината пари, с които разполага?

Значи Гидиън се оказа прав, че Иън Хейгър ще изчезне щом получи парите си.

— Ако наистина бях убедена, че единственото, към което се стремиш, е истината, щях да ти я кажа.

— Всичко е истина, Ева. Разговарях с Корин Жиро.

— Така ли? Как е съпругът й?

Диана се разсмя:

— Гидиън е трябвало да те наеме да отговаряш за публичния му имидж.

Почувствах се некомфортно, думите й попаднаха право в десетката.

— Защо просто не отидеш в офиса му и не го притиснеш? Накарай го да си плати. Лисни питие в лицето му или го зашлеви…

— Защото няма да му пука. Изобщо няма и да забележи!

Избърсах потта, която все още се стичаше по слепоочието ми, и си признах, че вероятно е права. Много добре знаех, че Гидиън може да се държи като истински студенокръвен задник.

— Дори и да е така, след това сигурно ще се почувстваш много по-добре.

Диана грабна кърпата си от пейката.

— Много добре знам какво ще ме накара да се чувствам по-добре. Желая ти приятна тренировка, Ева. Сигурна съм, че много скоро пак ще си говорим.

Отдалечи се с бавна крачка, а аз не можех да се отърва от усещането, че е наумила нещо. Побиха ме тръпки, защото не знаех какво.

— Стига толкова, приключих — заяви Мегуми и дойде при мен. — Кой беше това?

— Никой, който да заслужава внимание.

В този момент червата ми силно изкъркориха и дадоха недвусмислен знак, че съм изгорила калориите от телешкото, което бях изяла на обяд.

— И аз винаги огладнявам след тренировка. Искаш ли да отидем да хапнем нещо?

— Разбира се — съгласих се и двете тръгнахме към душовете, заобикаляйки по пътя си уредите и хората, които тренираха. — Ще се обадя на Кари и ще го попитам дали иска да дойде с нас.

— О, да! — възкликна Мегуми и облиза устни. — Казвала ли съм ти, че според мен е страшно апетитен?

— Повече от веднъж.

Махнах за довиждане на Даниел и излязохме от залата.

Стигнахме до съблекалнята и Мегуми хвърли кърпата си в кошчето, точно до входа. Аз спрях и преди да хвърля моята, погалих с пръст избродираното лого на „Крос трейнър“. Сетих се за кърпите, които висяха в банята на Гидиън. Може би следващия път щях да се обадя и на него и да го поканя на вечеря с приятелите ми. Може би най-лошото бе зад гърба ни.

* * *

Открихме един ресторант близо до залата и Кари дойде да вечеря с нас заедно с Трей. Двамата влязоха в ресторанта хванати за ръка. Масата ни се намираше точно до големите прозорци на входа, така че по време на вечерята усещахме пулса на градския живот.

Седяхме на възглавници на пода, пиехме обилно количество вино и слушахме коментарите на Кари за хората, които минават пред нас. Погледът на Трей беше изпълнен с любов, когато се обръщаше към най-добрия ми приятел, и ми стана много приятно, когато видях, че Кари му отвръща по същия начин. Когато наистина харесваше някого, Кари избягваше да го докосва. Много ми се искаше да приема честите им докосвания с Трей като знак, че се сближават, а не като сигнал, че Кари губи интерес.

Докато вечеряхме, Майкъл отново се обади на Мегуми, но тя не вдигна телефона. Когато Кари я попита дали се държи така, за да се прави на интересна, Мегуми му разказа цялата история.

— Ако ти се обади отново, дай аз да говоря — предложи той.

— Не, за бога! — изсумтях аз.

— Защо? — попита Кари и премигна невинно. — Ще му кажа, че тя е прекалено овързана в момента и не можа да говори, а в това време Трей ще й дава сексуални напътствия така, че да се чуват.

— Звучи дяволски добре! — възкликна Мегуми и потърка ръце. — Майкъл не е особено подходящ за това, но като си знам късмета с мъжете, съм сигурна, че някой ден ще се възползвам от предложението ти.

Поклатих глава, бръкнах крадешком в чантата си, погледнах телефона и останах много разочарована, когато видях, че Гидиън все още не е отговорил.

Кари се надвеси през масата, за да види какво правя.

— Да не би да очакваш тайнственият любовник да ти определи среща?

— Какво? — Мегуми направо зяпна. — Излизаш с някого и не си ми казала?

Присвих очи и погледнах ядосано Кари.

— Сложно е.

— Може да е всичко друго, но не и сложно — възрази Кари и започна да се клати напред-назад върху възглавницата. — Чиста проба секс и страст.

— Ами Крос? — попита Мегуми.

— Кой? — тросна се Кари.

— Той иска отново да се съберат — настоя тя.

Сега беше ред на Кари да ме изгледа ядосано.

— Кога си говорила с него?

Поклатих глава.

— Обадил се е на майка ми. И не е казвал, че иска отново да се съберем.

Кари се усмихна лукаво.

— Би ли се отказала от новия си любовник, за да се върнеш при секс маратонеца Крос?

Мегуми ме бутна по крака.

— Гидиън Крос е секс маратонец? Мили боже… Всъщност той изглежда точно така. Господи! — Започна иронично да си вее с ръка.

— Имате ли нещо против да спрем да обсъждаме сексуалния ми живот? — измърморих и погледнах към Трей за подкрепа.

Той веднага се намеси:

— Кари ми каза, че утре двамата ще ходите на премиерата на някакво видео. Мислех, че около клиповете вече не се вдига чак такъв шум.

С благодарност се хванах за думите му.

— Така си е. И аз останах изненадана.

— Но там ще бъде добрият стар Брет — заяви Кари и се облегна на масата, сякаш искаше да сподели някаква тайна с Мегуми. — Ние го наричаме мъжа зад кулисите или мъжа от купето.

Потопих пръсти в чашата си с вода и пръснах Кари.

— Стига, Ева! Ще ме намокриш.

— Ако продължаваш така, целия ще те залея.

* * *

Когато в десет без петнайсет се прибрахме вкъщи, все още нямах никакви новини от Гидиън. Мегуми взе метрото, а ние с Кари и Трей се качихме в такси. Момчетата веднага се прибраха в стаята на Кари, а аз останах да се мотая в кухнята, чудех се дали да не отида в апартамента на Гидиън и да проверя дали е там.

Понечих да взема ключовете от чантата си и точно в този момент Кари влезе в кухнята. Беше гол до кръста и бос. Извади сметаната от хладилника и спря за миг, преди да тръгне.

— Добре ли си?

— Да, добре съм.

— Говори ли с майка си?

— Не, но ще го направя.

Облегна се на плота:

— Нещо друго ли те тревожи?

— Върви и се забавлявай — отпратих го аз. — Добре съм. Утре ще говорим.

— Като стана въпрос, в колко часа трябва да съм готов утре?

— Брет иска да ме вземе в пет, удобно ли ще ти е да се срещнем в „Кросфайър“?

— Няма проблем.

Наведе се и ме целуна по върха на главата.

— Приятни сънища, бебчо.

Изчаках да чуя, че вратата на Кари се затваря, след това грабнах ключовете си и отидох в съседния апартамент. В момента, в който влязох в тъмното тихо жилище, разбрах, че Гидиън не е там, но реших за всеки случай да погледна в стаите. Не можех да се отърся от усещането, че… нещо не е наред. Къде беше Гидиън?

Реших да позвъня на Ангъс, върнах се в моя апартамент, извадих телефона, който Гидиън ми беше дал, и отидох в стаята си. И там заварих Гидиън, потънал в собствените си кошмари.

Стреснах се, затворих бързо вратата и я заключих. Той се хвърли в съня си, изви гръб като дъга и изсъска от болка. Беше облечен в джинси и фланелка, лежеше върху покривката на леглото, сякаш е заспал, докато ме е чакал. Лаптопът му, все още отворен, беше паднал на земята, а по леглото имаше разпилени листове, които шумяха при всяко негово движение.

Спуснах се към него, опитвах се да намеря начин да го събудя, без да изложа себе си на опасност, знаех, че няма да си прости, ако ме нарани.

Той изръмжа, от гърдите му се изтръгна агресивен животински звук.

— Никога — каза рязко той. — Никога вече няма да я докоснеш.

Замръзнах.

Тялото му се изви с всичка сила, след това изпъшка, обърна се на една страна и потрепери.

Болката в гласа му ме тласна към действие. Качих се на леглото и докоснах рамото му. В следващия момент се озовах по гръб, притисната към матрака, а той се беше надвесил над мен с невиждащ поглед. Бях като парализирана от страх.

— Сега ще разбереш какво е усещането — прошепна той заканително, бедрата му се блъскаха в моите в грозна имитация на движенията, които правеше, когато се любехме.

Извърнах глава и се опитах да ухапя мускула на ръката му, беше толкова твърд, че едва забих зъби в него.

— Мамка му!

Той се отдръпна и аз го неутрализирах както ме беше учил Паркър, хвърлих го на една страна и се освободих, скочих от леглото и избягах.

— Ева!

Обърнах се и застанах с лице към него, готова за битка.

Той се изтърколи от леглото, за малко да падне на колене, но успя да се задържи и да се изправи.

— Извинявай. Заспал съм… Господи, колко съжалявам.

— Добре съм — казах аз, насилвайки се да звуча спокойно. — Спокойно!

Прекара ръка през косата си, гърдите му се надигаха тежко. Лицето му бе обляно в пот, очите зачервени.

— Господи!

Пристъпих към него, опитвах се да потисна все още трепкащия в мен страх. Това беше част от съвместния ни живот. И двамата трябваше да го приемем.

— Спомняш ли си какво сънува?

Гидиън преглътна шумно и поклати глава.

— Не ти вярвам.

— По дяволите, трябва да ми повярваш.

— Сънуваше Нейтън. Колко често ти се случва? — Протегнах се и взех ръката му.

— Не знам.

— Не ме лъжи.

— Не те лъжа — сопна се сърдито. — Много рядко си спомням какво сънувам.

Дръпнах го към банята, съвсем съзнателно исках да го накарам да направи крачка напред както във физическия, така и в психическия смисъл на думата.

— Детективите дойдоха при мен днес.

— Знам.

Дрезгавината в гласа му ме разтревожи. Колко ли дълго беше сънувал? Стана ми мъчно при мисълта, че се е измъчвал, че е бил сам и е страдал.

— И при теб ли дойдоха?

— Не, но са разпитвали за мен.

Запалих лампата и той изведнъж спря, стисна ръката ми по-силно и ме накара и аз да спра.

— Ева.

— Влизай под душа, шампионе. Ще говорим, след като се изкъпеш.

Взе лицето ми в ръце и докосна скулите ми с палци.

— Бързаш прекалено много. Намали темпото.

— Не искам да изпадам в ужас всеки път, когато сънуваш кошмари.

— Само минута — прошепна той, наведе се и допря чело в моето. — Изплаших те. Аз самият съм изплашен. Нека си дадем минута, за да се справим с това.

В този миг омекнах, сложих ръка върху сърцето му, което биеше бясно.

Зарови нос в косата ми.

— Нека да те помириша, ангелче. Да те почувствам. Да ти кажа, че съжалявам.

— Добре съм.

— Но това, което се случи, не е добре — възрази той, все още говореше тихо и загрижено. — Трябваше да те изчакам в нашия апартамент.

Допрях буза до гърдите му, хареса ми начинът, по който каза „нашия апартамент“.

— Цяла вечер си проверявах телефона, очаквах да ми изпратиш съобщение.

— Работих до късно. — Ръцете му се плъзнаха под блузата ми и докоснаха кожата на гърба ми. — След това дойдох тук. Исках да те изненадам… да правим любов…

— Може би вече сме свободни — прошепнах и го стиснах за фланелката. — Детективите… струва ми се, че всичко ще бъде наред.

— Обясни ми!

— Нейтън имаше една гривна, която винаги носеше…

— Със сапфири. Много женствена.

Вдигнах поглед към него.

— Да.

— Продължавай.

— Открили са я на ръката на един убит мафиот. Член на руската мафия. Според тяхната версия става въпрос за неразбирателство между двама престъпници.

Гидиън присви очи и остана напълно неподвижен.

— Много интересно.

— Откачено е. Говореха за мои снимки и за трафик на жени, което няма нищо общо с…

Той притисна пръсти до устните ми и ме накара да замълча.

— Интересно е, защото гривната беше на ръката на Нейтън, когато го оставих.

* * *

Докато си миех зъбите, наблюдавах Гидиън, който се къпеше. Сапунисаните му ръце се плъзгаха по тялото му с бързи, почти груби отмерени движения. В тях нямаше нищо от интимния начин, по който го галех, сякаш го боготворях, нищо от любовта и благоговението, които изпитвах към него. Изкъпа се само за няколко минути, излезе от кабината в цялата красота на голото си тяло, след това взе кърпа и избърса водата от кожата си.

Когато свърши, застана зад гърба ми, сложи ръце на бедрата ми и ме целуна по врата.

— Нямам никакви връзки с подземния свят — прошепна той.

Изплакнах устата си и го погледнах в огледалото.

— Нещо притеснява ли те, че ми казваш това?

— Предпочитам аз да ти го кажа, вместо да ме питаш.

— Някой е положил доста усилия, за да те защити. — Обърнах се и го изгледах. — Възможно ли е да е Ангъс?

— Не. Кажи ми как е умрял мафиотът?

Върхът на пръстите ми се плъзна по корема му, беше приятно да усещам как мускулите му реагират на допира.

— Един от неговите хора го е убил. Отмъщение. Бил е под наблюдение, затова Грейвс каза, че имат неопровержими доказателства.

— Значи е някой, който има връзки или с мафията, или с полицията, или и с двете. Който и да го е направил, е избрал жертва, която да поеме вината, без да се налага да плаща за нея.

— Не ме интересува кой го е направил, стига ти да си в безопасност.

Гидиън ме целуна по челото.

— Трябва да ни интересува — прошепна той тихо. — Щом са искали да ме предпазят, значи знаят какво съм извършил.

15

Малко след пет сутринта, в мига, в който отворих очи, се почувствах моментално разбудена. Помнех съвсем ясно съня си — в него двамата с Гидиън все още бяхме разделени. В следващите няколко минути имах чувството, че самотата и тъгата ме притискат към леглото като с окови. Искаше ми се Гидиън да е до мен. Искаше ми се да мога да се завъртя и да притисна тялото си в неговото.

Предишната вечер, отчасти заради цикъла ми, не бяхме правили секс. Вместо това просто се бяхме наслаждавали на това, че сме заедно. Лежахме гушнати на леглото и гледахме телевизия, докато умората от неистовото бягане във фитнеса ме повали.

Обичах тези спокойни моменти, когато лежахме прегърнати. Когато сексуалното привличане оставаше под повърхността. Обожавах усещането за дъха му върху кожата ми, харесваше ми колко идеално извивките на тялото ми пасват на изваяните му мускули, като че ли сме създадени един за друг.

Въздъхнах. Знаех защо съм толкова напрегната. Беше четвъртък — денят, в който Брет щеше да пристигне в Ню Йорк. Може би дори вече бе тук.

Животът ми с Гидиън отново започваше да влиза в ритъм и това бе възможно най-неподходящият момент Брет отново да се появи. Безпокоях се, че нещо може да се обърка, че някоя дума или жест може да се изтълкува погрешно и така да възникнат нови проблеми, с които по-късно ще трябва да се справяме.

За първи път след „раздялата“ двамата с Гидиън щяхме да сме заедно на публично място. Щеше да е истинско мъчение — да стоя до Брет, докато сърцето ми е с Гидиън.

Станах от леглото, отидох до банята и се измих, след това облякох потник и шорти. Имах нужда да съм до Гидиън. Имахме нужда от повече време заедно преди настъпващия ден.

Излязох съвсем безшумно от апартамента и се почувствах доста палава, докато тичах по коридора до неговата — нашата — врата.

След като влязох, оставих ключовете си на плота в кухнята и тръгнах по коридора към стаята за гости. Останах разочарована, когато не го открих, но продължих да търся, защото усещах, че е вътре. Сетивата ми бяха изострени, винаги се чувствах така, когато беше някъде наблизо.

Открих го в голямата спалня, беше легнал по корем, прегърнал възглавницата ми. Чаршафът покриваше бедрата му, а мускулестият гръб и ръцете оставаха открити, както и горната извивка на прекрасния му задник.

Беше истинско олицетворение на еротична фантазия. И беше мой.

Толкова много го обичах.

Искаше ми се поне веднъж да се събуди до мен с удоволствие, а не от страх или със съжаление.

Съблякох се съвсем тихо на светлината на първите слънчеви лъчи, в главата ми се въртяха най-различни идеи как да доставя удоволствие на мъжа, когото обичам. Исках да прокарам ръце и устни по цялото му тяло, да го накарам да се възбуди, да се задъха, да почувствам как потръпва. Исках още веднъж да затвърдя връзката между нас, да му покажа, че съм му изцяло и безвъзвратно отдадена, преди трудностите, с които трябваше да се сблъскаме, да застанат между нас.

Коляното ми потъна в матрака и Гидиън веднага се събуди. Изпълзях до него, притиснах устни до дупето му и после бавно ги придвижих нагоре.

— Ммм, Ева — измърка той с пресипнал глас и се протегна.

— Надявай се, че съм аз, шампионе — казах аз и леко го ухапах по рамото. — В противен случай лошо ти се пише.

Надвесих се отгоре му и притиснах тяло в неговото. Топлината, която излъчваше, беше вълшебна и за момент останах така, за да й се насладя.

— Още е рано за теб — измърмори той и продължи да лежи спокойно, допирът на телата ни му въздействаше също толкова добре, колкото и на мен.

— Много рано — съгласих се. — Гушнал си възглавницата ми.

— Мирише ми на теб. Помага ми да спя.

Отметнах косата и допрях устни до врата му.

— Много е мило, че го казваш. Иска ми се цял ден да си лежим така.

— Нали не си забравила, че искам да заминем за уикенда?

— Не съм. — Прокарах ръка по бицепса му, пръстите ми се плъзнаха по твърдия мускул. — Очаквам го с нетърпение.

— Ще тръгнем в петък, веднага след като свършиш работа, и ще се приберем в понеделник точно навреме, за да не закъснееш. Не е необходимо да вземаш нищо друго, освен паспорта си.

— И теб. — Целунах рамото му и продължих бързо и нервно: — Желая те и дойдох с намерение да те имам, но може да е малко мръсничко. Искам да кажа, че вече съм накрая, или поне така си мисля, но ако не си падаш по секс по време на цикъл — нещо, което напълно разбирам, защото досега и аз не си падах…

— Падам си по теб, ангелче. Готов съм да правя секс с теб навсякъде и по всякакъв начин.

Той се размърда в предупреждение, че възнамерява да се обърне. Плъзнах се на една страна и се загледах в мускулите му, които се стегнаха при движението.

— Седни в леглото — помолих аз, а в главата ми се въртеше мисълта, че е дори по-прекрасен, отколкото съм в състояние да оценя. Или пък по-възбуден, за което никога не бих му се разсърдила. — Облегни се на таблата.

Настани се както му бях наредила, изглеждаше сънен и секси, по бузите му беше набола брада. Седнах в скута му и го обкрачих. Наслаждавах се на привличането между нас, на прекрасното и предизвикателно усещане за опасност, което излъчваше, дори когато си почиваше. Защото Гидиън не беше укротен и никога нямаше да бъде. Също като пантера, чиито нокти са опасни, нищо че са скрити.

Това беше едно от нещата, които ме правят щастлива. Когато беше с мен, омекваше, но оставаше верен на себе си. Все още беше същият мъж, в когото се влюбих — с труден характер и чепати особености — но едновременно с това се беше променил. Беше всичко за мен, всичко, което исках и от което се нуждаех, въплътено в един далеч не идеален мъж.

Отметнах косата от лицето му и прокарах върха на езика си по извивката на долната му устна. Горещите му силни ръце стиснаха бедрата ми. Отвори уста и езикът му докосна моя.

— Обичам те — прошепнах аз.

— Ева.

Наклони глава и започна да ме целува все по-дълбоко. Устните му, едновременно толкова твърди и меки, се притиснаха в моите. Езикът му навлезе дълбоко, ближеше ме, сякаш искаше да усети вкуса ми. Триенето върху нежната тъкан в устата ми предизвика тръпки, които се разляха на вълни по цялото ми тяло. Помежду ни членът му започна да се удължава и удебелява. Нежната като коприна кожа пареше корема ми.

Зърната ми се стегнаха и станаха болезнени, потръпнах и започнах да ги търкам в гърдите му.

Гидиън протегна ръка и обхвана тила ми, задържа ме неподвижна, докато ме целуваше страстно. Прилепи жадно устата си в моята и започна настървено да смуче устните и езика ми. Изстенах и се извих като дъга, впила пръсти в черната му коса.

— Господи, как ме възбуждаш — изръмжа той и сви колене.

Бутна ме назад, тялото му беше като люлка, в която се отпуснах. Обхвана гърдите ми в ръце, палците му описваха кръгове около набъбналите зърна.

— Само се погледни. Толкова си красива и секси.

Навсякъде в мен се разля топлина.

— Гидиън…

— Понякога приличаш на недостижима ледена кралица. — Той стисна зъби и провря ръка между краката ми, пръстите му нежно проникнаха в цепката ми. — И в следващия момент се държиш като сега. Неудържима и страстна. Искаш ръцете ми навсякъде по тялото си и члена ми в теб.

— Такава съм заради теб. Ти ме караш да се държа така. Правиш го от мига, в който те срещнах.

Гидиън плъзна поглед по тялото ми, а после проследи линията с длани. Потреперих в момента, в който пръстите на едната му ръка докоснаха гърдата, а на другата погалиха клитора ми.

— Искам те — каза той с дрезгав глас.

— И аз съм тук — гола.

Устните му бавно се изкривиха в прелъстителна усмивка:

— Не бих пропуснал тази възможност.

Върхът на пръста му се плъзна по отвора ми. Надигнах се леко, за да може по-лесно да достигне до мен и прокарах ръце по раменете му.

— Но нямах предвид секса — измърмори той. — Макар че и от него няма да се откажа.

— С мен.

— Само с теб — съгласи се той и докосна съвсем леко зърното на гърдата ми. — Сега и завинаги.

Изстенах, протегнах ръка и хванах члена му, стиснах го здраво и започнах да движа дланта си от корена до върха.

— Само като те погледна, ангелче, започвам неистово да те желая. Искам да съм с теб, да разговарям с теб. Искам да чувам смеха ти и да те прегръщам, когато плачеш. Искам да стоя до теб, да дишам същия въздух и да споделям живота си с теб. Искам всяка сутрин да се събуждам до теб както сега. Искам теб.

— Гидиън — наведох се и го целунах, — аз също те искам.

Той започна да си играе с връхчето на гърдата ми, мачкаше и масажираше с пръсти твърдото зърно. С другата ръка търкаше клитора ми и от гърдите ми се изтръгна слаб стон. Членът на Гидиън набъбна в ръцете ми, тялото му реагираше на растящото желание на моето.

В стаята постепенно просветляваше под лъчите на изгряващото слънце, но външният свят изглеждаше на светлинни години от нас. Интимността на този миг бе едновременно страстна и сладка и ме изпълваше с радост.

Продължих нежно и с благоговение да галя възбудения му член, единствената ми цел беше да му доставя удоволствие и да му покажа колко много го обичам. Той ме докосваше по същия начин, очите му бяха като прозорец към наранената му душа, която се нуждаеше от мен точно толкова, колкото и аз от него.

— Щастлив съм с теб, Ева. Правиш ме щастлив.

— Ще те правя щастлив до края на живота ти — обещах аз. Раздвижих бедра и горещата страст се разля по вените ми. — Това е най-голямото ми желание.

Гидиън се наведе и докосна зърното ми с върха на езика си — бързо движение, което събуди в гърдите ми остър копнеж.

— Обожавам гърдите ти. Знаеш ли това?

— А, значи заради това си ме харесал, заради балкона ми?

— Продължавай да ме дразниш, ангелче. Така ми даваш основание да те напляскам. А знаеш, че харесвам и дупето ти.

Присъствието му ме бе завладяло, чувствах го около себе си, вътре в себе си. Чувствах топлината му. Страстта му. Възбуденият му член пулсираше в ръката ми, кадифената му главичка блестеше от първите капки предеякулационна течност.

— Кажи, че ме обичаш — помолих го аз.

Гидиън срещна погледа ми.

— Знаеш, че е така.

— Представи си как би се чувствал, ако никога не ти бях казала тези думи. Ако никога не си ги чувал от мен.

Той пое дълбоко дъх и гърдите му се разшириха.

— Кросфайър.

Ръцете ми спряха да го галят.

Той тежко преглътна.

— Това е твоята дума, която можеш да употребиш, когато нещата станат прекалени, когато не можеш да понесеш повече. Това е и моята дума, защото ме караш да се чувствам точно така. През цялото време.

— Гидиън, аз… Остави ме без думи.

— Когато ти я кажеш, означава „Спри!“. — Махна ръката от гърдите ми и я плъзна към бузата ми. — Когато аз я кажа, означава никога не спирай. Каквото и да правиш с мен, имам нужда да продължиш да го правиш.

Надигнах се и се надвесих над него.

— Позволи ми.

— Да.

Пръстите му се отдръпнаха от процепа ми и миг по-късно членът му ме изпълни, горещата главичка разтваряше чувствителните тъкани.

— Бавно — нареди той нежно и с премрежен поглед започна сладострастно да облизва пръсти.

Изглеждаше толкова порочен, докато без всякакъв срам вършеше нещо, което повечето хора не биха приели.

— Помогни ми.

Винаги ми беше трудно да го поема по този начин, като използвам само тежестта на тялото си. Въпреки че отчаяно се нуждаех от него в този момент, членът му беше прекалено голям.

Той обхвана бедрата ми, започна бавно и спокойно да ме движи нагоре-надолу и по този начин намести плътния си възбуден пенис в мен.

— Почувствай всеки сантиметър, ангелче — прошепна той. — Почувствай колко твърд си го направила.

Бедрата ми се разтрепериха, когато потърка една чувствителна точка вътре в мен. Стиснах го за китките, вагината ми потръпна в спазъм.

— Не свършвай — предупреди ме той с онзи властен тон, който така ме възбуждаше, че бях готова всеки момент да избухна. — Не свършвай, докато не ме поемеш пелия.

— Гидиън.

Бавното непрекъснато триене, което усещах, докато проникваше в мен направо ме подлудяваше.

— Мисли си за това, колко добре се чувстваш, когато съм вътре в теб, ангелче. Когато малката ти, ненаситна катеричка има около какво да се стегне, докато свършваш.

В този момент мускулите на вагината ми се стегнаха около него, неспособни да устоят на възбуждащата дрезгавина на гласа му.

— Побързай.

— Ти си тази, която трябва да ме пусне вътре.

Очите му проблясваха насмешливо. Накара ме да се облегна назад и така промени ъгъла, под който се движех.

Плъзнах се надолу и изведнъж без всякакво усилие поех члена му до корена.

— Ооо!

— Мамка му! — Той отпусна глава назад, започна да диша бързо и тежко. — Невероятно е да те усещам. Стискаш ме сякаш си ме хванала с юмрук.

— Миличък! — Не можах да прикрия молбата в гласа си.

Беше толкова твърд и огромен вътре в мен, бе проникнал толкова дълбоко, че едва поемах въздух. Погледна ме с изпепеляващ поглед.

— Искам това. Ти и аз и нищо помежду ни.

— Нищо — с жар повторих задъхано аз.

Нуждата да свърша беше толкова огромна, че имах чувството, че губя разсъдъка си.

— Шшшт! Тук съм!

Гидиън приближи палеца до устата си, навлажни го с език, протегна се между краката ми и започна с точно премерено движение да масажира клитора ми. Гореща вълна премина през тялото ми, изпотих се, усещането беше толкова силно, сякаш имах треска.

Свърших в разрушителни вълни от удоволствие, вагината ми се разтърси от силни отчаяни спазми. Той изръмжа. Беше звук на животинско сексуално удоволствие, членът му набъбна още повече от ненаситното желание, което раздираше вагината ми.

Но той не свърши и оргазмът ми стана още по-интимен. Лежах пред него открита, уязвима, изнемощяла от желание. А той наблюдаваше как се разпадам с пронизващите си сини очи и контролът му бе абсолютен. Фактът, че не се движеше, а просто стоеше проникнал дълбоко в мен, още повече подсилваше усещането за връзка между нас.

Една сълза се търкулна по бузата ми, емоциите от преживяния оргазъм бяха прекалено силни.

— Ела тук — каза той дрезгаво, ръцете му се плъзнаха по гърба ми и ме придърпаха към него.

Облиза с език сълзата ми и нежно потърка бузата ми с върха на носа си. Гърдите ми бяха притиснати до неговите, ръцете ми се плъзнаха около кръста му в пространството между него и таблата на леглото. Притиснах се плътно, тялото ми продължаваше да се тресе от заглъхващите спазми.

— Толкова си красива — прошепна той. — Толкова си мека и сладка. Целуни ме, ангелче.

Извърнах глава и му поднесох устата си. Устните ни се сляха в гореща, влажна целувка, невероятно еротична смесица от неговата незадоволена страст и всепоглъщащата сила на любовта ми.

Прокарах пръсти през косата му, обхванах тила му и го задържах неподвижен. Той постъпи с мен по същия начин, двамата общувахме без думи. Устните му бяха плътно притиснати в моите, езикът му се движеше в устата ми, сякаш ме чукаше, макар пенисът му да беше неподвижен вътре в мен.

Усетих напрежение в целувката му и в начина, по който ме докосва, и разбрах, че той също се тревожи от събитията, които предстояха този ден. Извих гръб и се прилепих плътно до него, искаше ми се нищо да не може да ни раздели. Гидиън стисна леко със зъби подутата извивка на долната ми устна. Простенах, а той измърмори нещо и погали нараненото място с език.

— Не мърдай — нареди дрезгаво, стисна тила ми, ограничавайки всяко движение. — Искам да свърша само като те усещам.

— Моля те — прошепнах аз. — Свърши в мен. Искам да те почувствам.

Бяхме напълно опиянени един от друг, притиснати един в друг, вплетени. Твърдият му пенис беше вътре в мен, бях заровила ръце в косата му, а той своите — в моята, устните и езиците ни настървено се чифтосваха.

Гидиън беше мой, изцяло. И въпреки това една част от съзнанието ми продължаваше да е поразена от факта, че го притежавам по този начин, че лежи гол в леглото, което споделяме, в апартамента, който споделяме, че е вътре в мен, част от мен, че приема цялата ми любов и страст и ми дава толкова повече.

— Обичам те — простенах, стегнах мускулите на вагината си и го стиснах. — Толкова много те обичам.

— Ева. Господи!

Той потрепери и свърши. Изпъшка, прилепил устни в моите, ръцете му се раздвижиха в косата ми, дишаше бързо и тежко. Усетих как се изпразва в мен и ме изпълва и се разтресох от нов оргазъм, вълната на удоволствието премина бавно през мен.

Ръцете му се движеха неспокойно, плъзгаха се нагоре-надолу по гърба ми, целувката му бе прекрасна смесица от любов и страст. Усетих благодарността и нуждата му, разпознах ги, защото аз самата изпитвах абсолютно същото.

Беше истинско чудо, че го бях открила, че можеше да ме накара да се чувствам така, че въпреки тежките спомени от миналото, можех да обичам един мъж толкова дълбоко, отдадено и сексуално. И че аз самата можех да предложа същото спасение от миналото му в замяна.

Положих глава върху гърдите и се заслушах в ритъма на сърцето му, докато потта му се сливаше с моята.

— Ева — въздъхна той шумно, — отговорите, които очакваш от мен… Трябва да ми зададеш въпросите.

Прегърнах го и известно време го задържах така, изчаквах телата ни да се възстановят и собственият ми пристъп на паника да отмине. Членът му все още беше в мен. По-близки от това не можехме да бъдем, но за него не беше достатъчно. Трябваше му още. Във всяко отношение. Нямаше да спре, докато не завладее всяка частица от мен и не проникне във всеки аспект от живота ми.

Отдръпнах се назад и го погледнах.

— Нямам намерение да ходя никъде, Гидиън. Не е необходимо да се насилваш, ако не си готов.

— Готов съм. — Погледна ме право в очите, погледът му бе изпълнен със сила и решителност. — И имам нужда ти да си готова. Защото няма да мине много време, преди и аз да ти задам един въпрос, Ева. И тогава ще имам нужда от правилния отговор.

— Прекалено скоро е — прошепнах, гърлото ми се стегна. Надигнах се леко, опитах се да се отдалеча малко от него, но той ме дръпна обратно и ме притисна към себе си. — Не знам дали ще мога.

— Но нямаш намерение да ходиш никъде — напомни ми, стиснал зъби. — Аз също. Защо да отлагаме неизбежното?

— Не трябва да гледаш на нещата по този начин. И двамата имаме прекалено много травми. Ако не внимаваме, единият от нас, или и двамата, ще се затвори и ще изолира другия…

— Задай въпроса си, Ева — нареди той.

— Гидиън…

— Направи го.

Отчаяна от настойчивостта му, за момент се поколебах, но след това реших, че независимо какъв е поводът, имаше въпроси, които наистина се нуждаят от отговор.

— Доктор Лукас. Знаеш ли защо е излъгал майка ти?

Гидиън стисна зъби, погледът му стана леден.

— Опитваше се да защити брата на жена си.

— Какво? — Облегнах се назад, а мислите ми се завъртяха във вихрушка. — Брата на Ан? Жената, с която си спал?

— Чуках я, не съм спал с нея — поправи ме той грубо. — Всички в семейството на Ан се занимават с психоанализа. Цялото им шибано семейство. Тя също е психоаналитик. Това не изскочи ли в резултатите, докато ровеше за нея в Google?

Кимнах разсеяно, повече ме тревожеше злобата, с която бе изрекъл думата психоаналитик, все едно я изплю. Това ли беше причината да не потърси помощ по-рано? И колко ли трябваше да ме обича, за да направи усилието да посещава доктор Питърсън въпреки цялата си омраза?

— В началото не знаех — продължи той. — Не можах да си обясня защо Лукас излъга. Та той е педиатър, за бога! Би трябвало да обича децата.

— Остави това. Преди всичко трябва да е човек! — Гневът запулсира в мен, нажежено до бяло желание да намеря Лукас и да го накарам да страда. — Не мога да повярвам, че е могъл да ме гледа в очите и да ми наговори всички онези гадости по твой адрес.

Да обвинява Гидиън за всичко… да се опитва да ни раздели…

— Едва когато те срещнах, започнах да го проумявам — каза той и ръцете му обгърнаха по-плътно кръста ми. — Лукас обича Ан. Може би дори толкова, колкото аз обичам теб. Достатъчно, за да пренебрегне изневярата и да се опита да прикрие брат й и да й спести истината или неудобството.

— Такъв човек не би трябвало да практикува медицина.

— Съгласен съм с теб.

— Защо тогава кабинетът му се намира в твоя сграда?

— Купих сградата, защото кабинетът му е в нея. Така мога по-лесно да следя какво прави и дали се справя добре… или не.

Нещо в начина, по който каза „или не“, ме накара да се замисля. Дали той имаше нещо общо с неособено печелившите времена в практиката на Лукас? Спомних си, че когато Кари постъпи в болницата, към нас имаше по-специално отношение, защото Гидиън бе един от щедрите дарители. Докъде се простираше влиянието му?

Ако имаше начини Лукас да бъде поставен в неизгодна позиция, бях сигурна, че Гидиън е наясно с всеки от тях.

— А братът на жена му? — попитах. — Какво стана с него?

Гидиън вдигна брадичка и присви очи.

— Срокът на давност за престъплението срещу мен беше изтекъл, но отидох при него и му заявих съвсем ясно, че ако реши някога да работи като психоаналитик или посмее да посегне на друго дете, ще създам фонд с неограничено финансиране, чиято единствена цел ще е да защитава жертвите му и да води граждански и наказателни дела срещу него. Малко след този разговор, той се самоуби.

Последните думи прозвучаха напълно безизразно, което ме накара да настръхна. Потреперих, изведнъж обзета от вътрешен хлад. Гидиън разтърка ръцете и раменете ми, опитвайки да ме стопли, но не ме притегли към себе си.

— Хю беше женен. Имаше дете. Момче. Само на няколко години.

— Гидиън. — Прегърнах го с разбиране. Неговият баща също се бе самоубил. — Изборът на Хю не е по твоя вина. Не си отговорен за решението, което е взел.

— Не съм ли? — попита с леден глас.

— Не, не си. — Прегърнах го колкото може по-силно, исках да усети любовта ми и да се отпусне. — А момчето… Може би смъртта на бащата му е спестила това, което ти си преживял. Помисли ли за това?

Гидиън въздъхна тежко.

— Помислих. Но той не знае какъв е бил баща му. Знае само, че е избрал да си отиде и го е оставил сам. Ще живее с мисълта, че баща му не е бил достатъчно загрижен за него, за да остане.

— Миличък! — Придърпах главата му към себе си и я положих на гърдите си. Не знаех какво да кажа. Не можех да измисля никакво оправдание за Джефри Крос, а бях наясно, че Гидиън мисли за баща си и за момчето, което самият той е бил. — Не си направил нищо лошо.

— Нуждая се от теб, Ева — прошепна той най-после. — А ти се отдръпваш. Това ме побърква.

Гушнах го в обятията си и леко го залюлях.

— Просто съм предпазлива, защото си толкова важен за мен.

— Знам, че не е честно да искам да си с мен — каза той и отметна глава назад, — та ние дори не можем да спим в едно легло, но ти обещавам, че ще те обичам повече от всеки друг. Ще се грижа за теб и ще те направя щастлива. Знам, че мога.

— Вече го правиш. — Отметнах косата от слепоочието му и ми се доплака, когато видях копнежа в очите му. — Искам да повярваш, че ще остана с теб.

— Страхуваш се.

— Не от теб — въздъхнах и се опитах да подбера думите си така, че да ме разбере. — Не мога… Не мога просто да съм твой придатък.

— Ева. — Чертите на лицето му омекнаха. — Не мога да се променя и не искам ти да се променяш. Искам просто да сме такива каквито сме, но заедно.

Целунах го. Не знаех какво да отговоря. Аз също исках да споделим живота си, да бъдем заедно по всички възможни начини. Но също така вярвах, че в момента нито един от нас не е готов за това.

— Гидиън — целунах го отново и прилепих устни към него, — и ти, и аз едва успяваме да се справим сами със себе си. Връзката ни става все по-силна, но още не е достатъчно. Не става въпрос само за кошмарите.

— Кажи ми тогава за какво става въпрос.

— За всичко. Не знам… Чувствам, че сега, след като Нейтън вече не е заплаха, не е редно да живея в апартамент, за който плаща Стантън. Особено след като родителите ми се изчукаха.

Той вдигна учудено вежди.

— Моля?

— О, да! — потвърдих аз. — Абсолютна каша!

— Премести се при мен — предложи той и започна да разтрива гърба ми, за да ме успокои.

— И така съвсем да прескоча периода, в който трябва да се справям сама? Цял живот ли ще живея на гърба на някой друг?

— За бога! — възкликна отчаяно Гидиън. — По-добре ли ще се чувстваш, ако си делим наема?

— Ха! Като че ли мога да си позволя да живея в мезонет като твоя, дори и да плащам само една трета от наема. Да не говорим за Кари!

— Тогава можем да се нанесем тук или ако предпочиташ — в съседния апартамент, и двамата ще плащаме наема. Въобще не ме интересува къде ще живеем, Ева.

Вперих поглед в него, искаше ми се да приема предложението му, но се страхувах, че пропускаме някакъв капан, който ще нарани и двама ни.

— Тази сутрин дойде при мен веднага щом се събуди — посочи той. — И на теб не ти харесва да си далече от мен. Защо да се измъчваме? Да живеем в един и същи апартамент би трябвало да е най-малкият ни проблем.

— Не искам да прецакам всичко — казах и докоснах бузата му. — Трябва да съм сигурна, че между нас ще се получи, Гидиън.

Той взе ръката ми и я притисна до сърцето си.

— Аз също искам да съм сигурен, ангелче. И междувременно искам всички сутрини да са като тази и всички вечери като предишната.

— Никой дори не знае, че отново сме заедно. Как от раздялата ще минем направо към общото жилище?

— Ще започнем от днес. Днес ще вземеш Кари на премиерата на видеото, а аз ще дойда при вас заедно с Айрланд да ви кажем „Здрасти“…

— Тя ми се обади — прекъснах го аз — и ми каза да поговоря с теб. Иска отново да се съберем.

— Тя е умно момиче.

Той се усмихна, а аз се зарадвах на мисълта, че може би е започнал да отваря сърцето си за нея.

— Значи единият от нас ще се приближи до другия и ще започне някакъв разговор, аз ще кажа „Здрасти“ на Кари. Няма да е нужно да се преструваме, че между нас има привличане. Утре ще отидем заедно на обяд. „Брайънт парк грил“ е идеалното място. Ще го превърнем в представление.

Прозвуча прекрасно и много лесно, но…

— Безопасно ли е?

— След като полицията е открила гривната на Нейтън върху трупа на престъпник, значи вече има сериозен заподозрян. Това е всичко, от което се нуждаем.

Погледнахме се, споделяйки надеждата, вълнението и очакванията за бъдеще, което само до вчера ни изглеждаше твърде далечно. Гидиън докосна бузата ми.

— Направила си резервация за „Табло уан“ за тази вечер.

Кимнах.

— Трябваше да използвам името ти, за да запазя маса, но Брет ме покани на вечеря и реших да отидем на място, свързано с теб.

— Ние с Айрланд имаме резервации за същия час. Ще се присъединим към вас.

Тази мисъл ме притесни и се размърдах неспокойно, усетих как членът на Гидиън набъбва в мен.

— Ами…

— Не се притеснявай — прошепна той, очевидно мисълта му вече бе заета с по-интересни мисли. — Ще бъде забавно.

— О, да, със сигурност.

Пъхна ръце под раменете и бедрата ми, повдигна ме и ме завъртя така, че се оказах под него.

— Довери ми се.

Понечих да отговоря, но той затвори устните ми с целувка и после ме чука до безсъзнание.

* * *

Взех душ и се облякох в апартамента на Гидиън, след това бързо прекосих площадката и влязох в моя апартамент, за да взема чантата си, като през цялото време се опитвах да не изглеждам подозрително. Нямах никакъв проблем да се приготвя при Гидиън, тъй като бе заредил банята с цялата козметика, която обикновено използвах, и ми бе купил толкова дрехи и бельо, че можех спокойно никога вече да не обличам нищо от собствения си дрешник.

Беше прекалено, но той си бе такъв.

Тъкмо изплаквах чашата, след като набързо изпих едно кафе, когато Трей влезе в кухнята.

Усмихна ми се стеснително. Облечен в едно от долнищата на Кари и със собствената си риза от предишната вечер, той изглеждаше съвсем като у дома си.

— Добро утро!

— Добро и на теб. — Поставих чашата в миялната и се обърнах към него. — Радвам се, че дойде с нас на вечеря.

— Аз също. Беше приятно.

— Искаш ли кафе? — попитах.

— С удоволствие. Трябва да се приготвям за работа, но още спя.

— Много добре знам как се чувстваш.

Приготвих му чаша кафе и я плъзнах към него. Той я взе и в знак на благодарност я вдигна като за тост.

— Мога ли да те попитам неща?

— Давай!

— И с Татяна ли се държиш така приятелски? Не е ли малко странно и двамата да се мотаем тук?

Свих рамене:

— Честно казано, не познавам Татяна особено добре. Когато е тук, никога не се събираме тримата с Кари, както правим с теб.

— Така ли?

Тръгнах към вратата, но преди да изляза, спрях и го стиснах за рамото.

— Приятен ден!

— И на теб!

Проверих телефона си в таксито на път за работа. Почти съжалих, че не отидох до офиса пеша, тъй като шофьорът през цялото време държеше предния прозорец отворен и очевидно не одобряваше използването на дезодоранти. Имаше съобщение от Брет, изпратено около шест сутринта: „Кацнах. Нямам търпение да те видя довечера“.

Изпратих му усмивка в отговор.

Когато пристигнах на работа, Мегуми изглеждаше добре, което ме зарадва. Уил обаче беше мрачен. Точно оставях чантата си в чекмеджето, когато той спря до бюрото ми и подпря скръстените си ръце на преградата.

— Какво има? — попитах, докато се настанявах на стола.

— Помощ! Имам нужда от въглехидрати.

Разсмях се и поклатих глава:

— Според мен е много мило, че се подлагаш на диета заради приятелката си.

— Не би трябвало да се оплаквам — каза той. — Тя отслабна три килограма, при това имай предвид, че според мен изобщо не й се налагаше да го прави, изглежда страхотно и прелива от енергия. Но, боже… аз се чувствам като парцал. Организмът ми не е устроен по този начин.

— На обяд ли ме каниш?

— Моля те! — Той сплете ръце като за молитва. — Ти си една от малкото жени, които изпитват наслада от храната.

— И това много ясно се забелязва по дупето ми — отвърнах печално. — Но разбира се, навита съм за обяд!

— Ти си върхът, Ева.

Той тръгна заднишком и се сблъска с Марк.

— Ох, извинявай!

— Няма нищо — засмя се Марк.

Уил се отправи към бюрото си, а Марк извърна усмихнатото си лице към мен.

— Екипът на „Драйсдел“ идва в девет и половина — напомних му.

— Точно така. Имам една идея, която искам да обсъдя с отдела по стратегии, преди да пристигнат.

Грабнах таблета и станах, явно щяхме да работим до последния момент.

— Живееш на ръба, шефе.

— Така е в този бизнес. Хайде!

Работният ден изтече бързо и през цялото време действах на пълни обороти, изпълнена с неспокойна енергия. Не ми попречи дори това, че сутринта се бях събудила толкова рано, нито пък, че изядох пълна чиния с пирожки на обяд.

Точно в пет часа станах от бюрото и набързо се преоблякох в тоалетната — замених полата и блузата си с по-неофициална светлосиня рокля от трико. Обух сандали на платформа, свалих малките си диамантени обици и сложих големи сребърни халки, след това превърнах опашката си в небрежен кок. После се отправих към фоайето.

Докато приближавах към въртящата се врата, видях Кари на тротоара, разговаряше с Брет. Забавих крачка, искаше ми се добре да огледам старата си тръпка.

Късо подстриганата коса на Брет беше естествено тъмноруса, но той бе изсветлил крайчетата й, което много подхождаше на потъмнялата му от слънцето кожа и красивите яркозелени очи. Обикновено на сцената се появяваше гол до кръста, но днес бе облечен в черни карго панталони и кървавочервена тениска. Ръцете му бяха покрити с татуировки, които играеха при всяко движение на мускулите му.

В този момент той извърна глава, погледна към фоайето и аз тръгнах отново, усетих леко свиване в стомаха, когато погледът му спря върху мен и чертите на красивото му мъжествено лице омекнаха от усмивката, която разкриваше убийствено чаровна трапчинка.

Господи, изглеждаше адски секси.

Почувствах се прекалено уязвима, затова извадих слънчевите си очила и ги сложих. Поех дълбоко въздух и минах през въртящата се врата, погледът ми бе привлечен от бентлито, паркирано точно зад лимузината на Брет. Брет подсвирна.

— По дяволите, Ева! Всеки път, когато те видя, изглеждаш все по-прекрасна.

Усмихнах се сдържано на Кари, сърцето ми биеше като лудо.

— Здравей!

— Изглеждаш страхотно, бебчо — каза той и ме хвана за ръката.

С крайчеца на окото си видях, че Ангъс излиза от бентлито. В този момент се разсеях и въобще не забелязах, че Брет се протяга. Частица от секундата, след като усетих ръцете му на кръста ми, осъзнах, че се кани да ме целуне, и едва успях да извърна глава. Устните му докоснаха ъгъла на моите, бяха топли и добре познати. Отстъпих назад и се спънах в Кари, който ме хвана за раменете.

Изчервих се от неудобство, залитайки. Опитах да гледам навсякъде, само не и в Брет.

И погледът ми попадна в леденосините очи на Гидиън.

16

Гидиън стоеше като замръзнал точно пред въртящата се врата на „Кросфайър“ и във вперения му в мен поглед имаше такова напрежение, че потръпнах.

Извинявай, промълвих само с устни. Почувствах се ужасно, защото можех да си представя какво щях да изпитам, ако онзи ден Корин бе допряла устните си до неговите.

— Здрасти! — поздрави ме Брет.

Цялото му внимание беше насочено към мен и въобще не забеляза тъмната фигура, застанала със стиснати зъби и юмруци само на няколко метра от нас.

— Здравей! — Усещах погледа на Гидиън върху себе си и беше трудно да се въздържа да не отида при него. — Готови ли сте?

Без да изчакам мъжете, отворих рязко вратата на лимузината и влязох. В момента, в който седнах, извадих телефона и изпратих съобщение на Гидиън: „Обичам те“.

Брет се настани до мен и Кари го последва.

— Красивата ти мутра е навсякъде, човече — обърна се Брет към Кари.

— О, да! — отвърна Кари и се усмихна накриво.

Изглеждаше страхотно в своите изтъркани дънки и дизайнерска тениска и с кожените гривни по ръцете, които подхождаха на ботушите му.

— Останалите от групата с теб ли са? — попитах.

— Да, всички са тук — отговори Брет с усмивка и трапчинката му отново се появи. — Дарън заспа в момента, в който влязохме в хотела.

— Не знам как издържа на барабаните часове наред. Изтощително е само да го гледаш.

— Адреналинът на сцената е толкова голям, че не ти дава да почувстваш умора.

— Как е Ерик? — попита Кари и в тона му се долови нещо повече от обичайна любезност.

Това не за първи път ме накара да си задам въпроса дали между него и басиста на групата не е имало нещо по-специално. Доколкото знаех, Ерик не беше гей, но от време на време се появяваха някои дребни признаци, които ме караха да се чудя дали не е пробвал някои неща с най-добрия ми приятел.

— В момента Ерик се опитва да се справи с разни проблеми, които възникнаха по време на турнето — отвърна Брет. — А Ланс е с едно момиче, което свали последния път, когато бяхме в Ню Йорк. След малко ще ги видите всичките.

— Това е да си рок звезда — подразних го.

Брет сви рамене и се усмихна.

Погледнах навън, вече съжалявах за решението да взема Кари с нас. В негово присъствие не можех да кажа онова, което трябваше да кажа на Брет — че съм влюбена в друг и няма никакви шансове нещо да се случи между нас.

Връзката ми с Брет би била съвсем различна от тази с Гидиън. Ако бях с него, щях да прекарвам дълго време сама, докато той е на турнета. Щях да правя всички онези неща, които смятах, че е редно да направя, преди да се омъжа — щях да се издържам сама и да живея като необвързана жена, щях да се срещам с приятели и да оставам сама понякога. Щях да имам най-доброто и от двете — да съм с човек до себе си, но и да се радвам на достатъчно самостоятелност.

Но макар да ме тревожеше фактът, че от колежа скачам направо във връзка за цял живот, нямах никакво съмнение, че Гидиън е мъжът, когото искам. Просто в момента бяхме в различни периоди от живота си — според мен нямаше причина да избързваме, а според него нямаше причина да чакаме.

— Пристигнахме — заяви Брет и огледа насъбралата се тълпа през прозореца.

Въпреки задуха и жегата Таймс скуеър беше претъпкан, както винаги. Рубиненочервените стъклени стъпала на Дафи скуеър бяха пълни с хора, които се снимаха един друг, а пешеходците бяха задръстили тротоарите. По ъглите бяха разположени полицаи, които следяха да не се нарушава редът. Уличните артисти се надвикваха един друг, а ароматът, който се носеше от количките с храна, се опитваше да надвие не дотам приятните миризми на улицата.

По фасадите на сградите имаше огромни билбордове, които се стремяха да привлекат вниманието на преминаващите. На един от тях се виждаше Кари и някаква манекенка зад него, обвила тялото му с ръце и крака. Операторите и техниците с микрофоните се мотаеха около подвижен екран, поставен на платформа, пред която имаше пейки за зрителите.

Брет слезе пръв от лимузината и моментално бе посрещнат от възторжените писъци на заклетите си почитатели, повечето от които жени. Той се усмихна с най-чаровната си усмивка, махна за поздрав и протегна ръка, за да ми помогне да сляза от колата. Тълпата ме посрещна далеч не така радушно, особено след като Брет ме прегърна през кръста. Появата на Кари обаче предизвика доста коментари. След като сложи черните си очила, тълпата започна да подсвирква и да го аплодира бурно.

Сетивата ми бяха превъзбудени от цялата тази суматоха, но бързо се стегнах, когато забелязах Кристофър Видал-младши да разговаря с един телевизионен водещ на клюкарско токшоу. Братът на Гидиън беше облечен делово с тъмносин панталон, риза и вратовръзка. Тъмнокестенявата му коса привличаше вниманието въпреки сенките, които огромните сгради наоколо хвърляха в късния следобед. Кристофър ме забеляза и махна с ръка, което накара и телевизионния водещ да насочи вниманието си към мен. Аз също помахах.

Останалите членове на „Сикс-Найнтс“ стояха пред пейките и даваха автографи, очевидно наслаждавайки се на вниманието. Вдигнах поглед към Брет.

— Върви да си върши работата.

— Да отида ли? — Изгледа ме внимателно в опит да прецени дали наистина нямам нещо против да ме изостави.

— Отивай! — отпратих го с ръка. — Всичко това е заради теб. Наслаждавай се! Ще те чакам тук, когато стане време за шоуто.

— Добре — усмихна се той. — Не изчезвай.

Брет се отдалечи, а ние с Кари тръгнахме към навеса с логото на „Видал рекърдс“. Отпред имаше охрана, която държеше феновете настрани и образуваше малък оазис насред лудницата на Таймс скуеър.

— Е, бебчо, той наистина здраво е хлътнал по теб. Бях забравил каква химия имаше между вас.

— „Имаше“ е точната дума — подчертах аз.

— Много се е променил — продължи Кари. — Станал е по-… улегнал.

— Това е добре за него. Особено сега, когато в живота му се случват толкова много неща.

Кари ме изгледа внимателно.

— Нима не си поне мъничко любопитна дали все още е в състояние да те побърка в леглото?

Погледнах го сърдито.

— Химията си е химия. Освен това съм сигурна, че е имал достатъчно възможности да втвърди и без това страхотните си умения.

— Да втвърди ли? Шегаджийка — засмя се той и вдигна вежди. — А ти си непробиваема като скала.

— Само така ти се струва.

— Виж кой е тук — измърмори Кари и насочи вниманието ми към Гидиън, който приближаваше към нас, придружен от Айрланд. — Идват право към нас. Ако започне някакъв дуел за теб, да знаеш, че ще гледам от пейките.

— Много ти благодаря!

Способността на Гидиън да изглежда толкова свеж и стегнат в своя костюм въпреки горещината не спираше да ме изумява. До него Айрланд също беше фантастична в къса разкроена пола и потниче, изрязано над пъпа.

— Ева! — извика тя и се затича към нас, като остави брат си. Прегърна ме, след това се отдръпна, за да ме огледа. — Страхотно. Сигурно се пръска от яд.

Погледнах към Гидиън, опитах се да прочета по лицето му дали се сърди заради Брет. Айрланд се обърна към Кари и за негова изненада също го прегърна. В това време Гидиън приближи до мен, хвана ме за раменете и ме целуна по двете бузи.

— Здравей, Ева — поздрави той с онзи леко дрезгав глас, от който цялата настръхвах. — Радвам се да те видя.

Погледнах го и премигнах, изобщо не ми се наложи да се преструвам на изненадана.

— Ъъъъ… Здравей, Гидиън!

— Изглежда върховно, нали? — попита Айрланд, очевидно решила да бъде напълно директна.

— Винаги изглежда така. Ева, може ли да поговорим за минутка?

— Разбира се.

Погледнах Кари, сякаш исках да му кажа: „Какво, по дяволите става?“, и оставих Гидиън да ме заведе в ъгъла на навеса. Бяхме се отдалечили на няколко крачки, когато попитах:

— Сърдиш ли се? Моля те, недей.

— Разбира се, че се сърдя — отвърна той с безизразен глас. — Но не на теб или на него.

— Д-добре. — Нямах представа какво има предвид.

Застана пред мен и прокара ръка през прекрасната си коса.

— Тази ситуация е непоносима. Търпях, защото нямах друг избор, но сега… — Погледът му гореше. — Ти си моя и искам целият свят да го знае.

— Казах на Брет, че съм влюбена в теб. На Кари също. И на баща ми. И на Мегуми. Никога не съм лъгала за чувствата си към теб.

— Ева! — Кристофър се приближи до мен, притегли ме към себе си и ме целуна по бузата. — Толкова се радвам, че Брет те доведе. Нямах представа, че сте били заедно.

Успях да се усмихна, като през цялото време усещах погледа на Гидиън.

— Мина много време оттогава.

— Не чак толкаво много — ухили се Кристофър. — Сега си тук, нали така?

— Кристофър — каза вместо поздрав Гидиън.

— Гидиън. — Усмивката не изчезна от лицето на Кристофър, но държанието му стана доста по-хладно. — Не беше необходимо да идваш. Държа всичко под контрол.

Двамата бяха полубратя, но физически почти не си приличаха.

Гидиън беше по-висок, по-едър и определено по-тъмен — и като цвят на кожата, и като излъчване. Кристофър беше хубав мъж със секси усмивка, но не притежаваше нищо от невероятния магнетизъм на брат си.

— Тук съм заради Ева — отговори Гидиън спокойно, — не заради шоуто.

— Така ли? — учуди се Кристофър и ме погледна. — Мислех, че двамата с Брет се опитвате да изгладите нещата.

— С Брет сме просто приятели — отвърнах аз.

— Личният живот на Ева изобщо не е твоя работа — обади се Гидиън.

— Не би трябвало да е и твоя. — Кристофър го погледна с такава ненавист, че се почувствах неловко. — Фактът, че „Златна“ е истинска история и че Ева и Брет са тук заедно, е страхотен маркетинг и за „Видал“, и за групата.

— Истинската история спира с тази песен.

Кристофър се намръщи, бръкна в джоба и извади телефона си. Погледна екрана и се обърна сърдито към брат си:

— Бъди така добър да се обадиш на Корин. Направо се е побъркала, защото не може да се свърже с теб.

— Говорих с нея преди час — каза Гидиън.

— И престани да й даваш неясни сигнали — скастри го Кристофър. — Щом не искаш да разговаряш с нея, защо си ходил в апартамента й снощи?

Напрегнах се, пулсът ми се ускори. Погледнах към Гидиън, видях, че стисна зъби и си спомних, че цяла вечер чаках да отговори на съобщението ми.

Когато се прибрах, го заварих у дома, но така и не ми обясни защо не е писал. И със сигурност не спомена, че е ходил в апартамента на Корин. А и нали ми беше казал, че не отговаря на обажданията й?

Отдръпнах се, стомахът ми се беше свил на топка. Целият ден не бях в настроение и свадата между Гидиън и Кристофър ми идваше в повече.

— Извинете ме.

— Ева — каза Гидиън рязко.

— Беше ми приятно да ви видя и двамата — измърморих аз, изпълнявайки предварително определената ми роля, след това се обърнах и тръгнах към Кари.

Не бях направила и две крачки, когато Гидиън ме настигна, хвана ме за лакътя и прошепна в ухото ми:

— Непрекъснато звъни на работа и на мобилния ми телефон. Наложи се да разговарям с нея.

— Трябваше да ми кажеш.

— Имаше много по-важни неща, за които да говорим.

Брет хвърли поглед към нас. Беше прекалено далече и не видях изражението на лицето му, но по стойката му личеше, че е напрегнат. Хората се тълпяха наоколо и се опитваха да стигнат до него, а той бе съсредоточил цялото си внимание върху мен.

По дяволите! Беше ме видял с Гидиън и това бе развалило настроението му в ден, който би трябвало да е един от най-щастливите в живота му. Както се опасявах, идването ми тук се оказа огромна грешка.

— Гидиън — изсъска Кристофър зад гърба ми, — не съм свършил разговора си с теб.

Гидиън го погледна.

— Ще дойда при теб след минута.

— Ще говорим сега.

— Отдръпни се, Кристофър — сряза го Гидиън и го изгледа с такъв леден поглед, че потреперих въпреки горещината, — преди да си направил сцена, която да отвлече вниманието от „Сикс-Найнтс“.

Кристофър се поколеба в продължение на цяла минута, после, изглежда, разбра, че брат му не се шегува. Изруга под нос, обърна си и в този момент Айрланд застана пред него.

— Остави ги на мира — заяви тя, сложила ръце на кръста. — Искам отново да се съберат.

— Не се намесвай.

— Както и да е — сбърчи нос тя. — Ела да ме разведеш наоколо.

Той спря и присви очи. След това я хвана за лакътя и я отведе. Очевидно бяха много близки. Стана ми мъчно, че Гидиън няма подобна връзка с тях. Гидиън отново привлече вниманието ми, като докосна бузата ми с върха на пръстите си. В тази нежна милувка имаше толкова много любов… и чувство за собственост. Всеки, който видеше жеста, би бил наясно, че му принадлежа.

— Кажи ми, че знаеш, че между мен и Корин не се е случило нищо.

Въздъхнах.

— Знам, че не си правил нищо с нея.

— Добре. Направо не е на себе си. Никога не съм я виждал да се държи така… По дяволите! Не знам. Капризно. Ирационално.

— Отчаяно?

— Може би. Да — каза той и изведнъж чертите на лицето му омекнаха. — Не беше такава, когато развали годежа ни.

Стана ми мъчно и за двамата. Болезнените раздели не бяха приятни за никого.

— Тогава те е напусната тя. Сега го правиш ти. Винаги е по-трудно за изоставения.

— Опитвам се да й помогна да се успокои, но трябва да ми обещаеш, че няма да допуснеш да застане между нас.

— Няма. А ти не трябва да се тревожиш за Брет.

Минаха няколко секунди, накрая каза:

— Ще се тревожа, но мога да се справя с това.

Разбрах, че не му е лесно да направи този компромис.

Устните му се свиха:

— Трябва да отида да се оправя с Кристофър. Между нас всичко наред ли е?

Кимнах:

— Да, аз съм добре. А ти?

— Стига Клайн да не те целува. — Предупреждението в гласа му бе съвсем ясно.

— Същото се отнася и за теб.

— Ако се опита да ме целуне, определено ще си изяде шамарите.

Разсмях се.

— Знаеш какво искам да кажа.

Хвана ръката ми и потърка с палец пръстена.

— Кросфайър.

Сладка болка прониза сърцето ми.

— И аз те обичам, шампионе.

* * *

Брет успя да се освободи от феновете и тръгна към навеса, изглеждаше мрачен.

— Забавляваш ли се? — попитах. Надявах се да успея да върна доброто му настроение.

— Иска да се върнеш при него — заяви той без всякакво предисловие.

— Да — отвърнах, без да се колебая.

— Ако дадеш на него втори шанс, мисля, че и аз заслужавам такъв.

— Брет…

— Знам, че няма да е лесно, защото пътувам…

— И освен това живееш в Сан Диего — посочих аз.

— … но мога да идвам тук достатъчно често, а и ти можеш да пътуваш, да видиш нови места. Освен това турнето свършва през ноември. Мога да дойда тук и да остана при теб за празниците. — Погледна ме с прекрасните си зелени очи и отново усетих привличането между нас. — Баща ти все още е в Южна Калифорния, така че би имала доста причини да ходиш там.

— Ти би бил достатъчна причина. Но, Брет… Не знам какво да ти кажа. Влюбена съм в него.

Той скръсти ръце като истинско лошо момче, при това дяволски апетитно. Всъщност Брет беше точно това.

— Не ме интересува. Нещата между вас няма да се получат, Ева, а аз ще чакам.

Погледнах го и осъзнах, че нищо, освен времето няма да го убеди.

Пристъпи към мен и протегна ръка, за да ме помилва по рамото. Стоеше надвесен, извил тяло над моето. Спомних си и други случаи, когато сме стояли в тази поза, моментите точно преди да ме притисне в нещо и да ме изчука.

— Трябва да го направим само веднъж — прошепна той в ухото ми с типичния си греховен глас. — Само веднъж в теб и ще си спомниш какво имахме.

Преглътнах, гърлото ми беше пресъхнало.

— Това няма да се случи, Брет.

Устните му бавно се извиха в усмивка и прелестната му трапчинка отново се появи.

— Ще видим.

* * *

— Не мога да повярвам, че са толкова по-яки на живо — заяви Айрланд, вперила поглед към момчетата от групата, които даваха интервю на телевизионния водещ преди премиерата. — Това се отнася и за теб, Кари.

Той се усмихна и разкри ослепително белите си зъби.

— Благодаря ти, миличка.

— И така… — започна тя и ме изгледа със сините си очи, които толкова напомняха за очите на Гидиън. — Значи с Брет Клайн сте били гаджета?

— Не съвсем. Честно казано, просто се мотаехме заедно.

— Обичаше ли го?

За миг се замислих.

— Може би бях близо. При други обстоятелства сигурно щях да се влюбя в него. Той е страхотен тип.

Тя нацупи устни.

— Ами ти? — попитах. — Излизаш ли с някого?

— Да — отвърна и леко потръпна. — Наистина го харесвам, и то много, но всичко е страшно объркано, защото той не може да каже на родителите си, че излиза с мен.

— Защо?

— Баба му и дядо му са загубили много пари в онази пирамида, организирана от бащата на Гидиън.

Погледнах Кари, който бе вдигнал вежди над очилата си.

— Ти не си виновна за това — отвърнах аз, ядосана от нейно име.

— Рик казва, че според баба му и дядо му е много „удобно“ Гидиън да е толкова богат сега — каза тя тихо.

— Удобно? Смятат, че е удобно?

— Ангелче.

Обърнах се, когато чух гласа на Гидиън, не бях усетила кога е застанал зад мен.

— Какво?

Той просто ме гледаше. Бях толкова ядосана, че не забелязах, че се подсмихва.

— Моля те, не започвай — заявих аз и присвих предупредително очи, след това се обърнах към Айрланд: — Кажи на бабата и дядото на Рик да погледнат какво прави фондация „Кросроудс“.

— Ако си приключила с това да се обиждаш от мое име — каза Гидиън и дойде толкова близо до мен, че телата ни се докоснаха, — трябва да те предупредя, че до премиерата остават около пет минути.

Потърсих Брет с поглед и го открих сред тълпата, стоеше там и ми махаше с ръка. Погледнах към Кари.

— Хайде, върви — подкани ме той и ми направи знак с брадичка. — Аз ще остана тук с Айрланд и Крос.

Тръгнах към групата и се усмихнах, когато забелязах колко развълнувани са всички.

— Велик момент, нали, момчета? — възкликнах аз.

— Така е — ухили се Дарън. — Цялата работа е, за да се появим по телевизията и да ни излъчат на живо в интернет. Това беше единственият начин „Видал“ да ни осигурят някакво отразяване. Дано да си е струвало, защото, мамка му, тук наистина е ужасно горещо.

Водещият обяви ексклузивната премиера на клипа, в този момент логото на тв шоуто изчезна от екрана, за да отстъпи място на клипа, и прозвучаха първите акорди на песента.

Тъмният екран изведнъж се освети и на него се появи Брет, седнал на висок стол пред микрофон, облян от лъч светлина, точно както по време на концерта. Запя, гласът му беше дълбок и дрезгав. Невероятно секси. Както винаги, моментално усетих огромното въздействие на този глас.

Камерата бавно се отдръпна от Брет и се насочи към дансинга пред сцената, на която той пееше. Имаше тълпа от танцуващи хора, но всички бяха черно-бели, само една самотна блондинка блестеше в ярки цветове.

Шокът буквално ме парализира на място. Камерата много внимателно показваше само гърба и профила, но без съмнение това момиче трябваше да съм аз. Беше висока колкото мен, косата й имаше същия цвят, дори прическата беше като моята, преди да я подстрижа наскоро. Имаше моите пищни извивки на дупето и бедрата, а в профил приликата й с мен бе достатъчна, за да стане ясно чия роля играе.

Следващите три минути от живота ми минаха в ужасяваща мъгла. Песента „Златна“ имаше сексуален подтекст и актрисата извърши всички онези неща, за които пееше Брет — падна на колене пред актьора, който изпълняваше ролята на Брет, натискаше се с него в тоалетната на бара и го обкрачи на задната седалка на класически мустанг от 1967, също като онзи, който притежаваше Брет. Тези интимни спомени бяха прекъсвани от кадри на истинския Брет, който продължаваше да пее на сцената заедно с останалата част от групата.

Фактът, че ролите се изпълняват от актьори, ме накара да приема малко по-леко клипа, но един поглед към каменното лице на Гидиън ми бе достатъчен да разбера, че за него няма никакво значение. Виждаше ме в един от най-необузданите периоди в живота ми и за него бе съвсем истинско.

Клипът завърши с емоционален кадър на Брет — една-единствена сълза се стичаше по бузата му.

Отдръпнах се и се обърнах към него.

Усмивката му бавно се стопи, когато видя изражението на лицето ми.

Не можех да повярвам, че клипът разказва толкова лична история. Прилоша ми само при мисълта, че милиони хора щяха да я видят.

— Ехааа! — възкликна водещият и се приближи към групата с микрофон в ръка. — Брет, ти наистина си разкрил душата си в това видео. Песента ли ви събра отново с Ева?

— Да, макар и по доста заобиколен начин.

— Ева, ти ли играеш себе си във видеото?

Премигнах, осъзнавайки, че той току-що заяви, че съм онази Ева в национален ефир.

— Не, това не съм аз.

— Какво мислиш за „Златна“?

Облизах пресъхналите си устни.

— Това е изключителна песен, създадена от изключителна група.

— В която се разказва една изключителна любовна история.

Водещият се усмихна към камерата и продължи да говори, но аз напълно го изключих и започнах да търся с поглед Гидиън. Не можех да го открия никъде.

Водещият поговори още малко с групата, а аз се отдалечих, без да спирам да оглеждам наоколо. Кари дойде при мен, последван от Айрланд.

— Това се казва видео! — възкликна той.

Хвърлих му нещастен поглед и се обърнах към Айрланд:

— Знаеш ли къде е брат ти?

— Кристофър разговаря с официалните гости. Гидиън си тръгна — отвърна тя и премигна извинително. — Каза на Кристофър да ме заведе у дома.

— По дяволите!

Извадих от чантата си телефона, който Гидиън ми беше дал, и бързо написах съобщение: „Обичам те. Обещай ми да се видим довечера“. Изчаках да получа отговор. В продължение на няколко минути не се случи нищо, но аз продължавах да стискам апарата, сякаш можех да го накарам да започне да вибрира.

Брет бавно се приближи към мен.

— Приключихме. Искаш ли да тръгваме?

— Разбира се — отвърнах и се обърнах към Айрланд. — През следващите два уикенда няма да съм в града, но ако искаш, можем да се видим след това.

— Няма да поемам никакви ангажименти — обеща тя и ме прегърна силно.

Извърнах се към Кари, хванах ръката му и я стиснах.

— Благодаря ти, че дойде.

— Шегуваш ли се? Отдавна не съм се забавлявал така.

Двамата с Брет изпълниха някакво сложно ръкостискане.

— Добра работа, човече. Много се радвам за теб.

— Благодаря, че дойде. Пак ще се видим.

Брет постави ръка ниско на кръста ми и двамата се отдалечихме.

17

Гидиън не дойде в „Табло уан“. До известна степен бях благодарна, защото не исках Брет да си помисли, че нарочно съм организирала нещата така, че да не сме сами. Като оставим настрани надеждите му за бъдеща връзка между нас, Брет беше важна част от моето минало и ми се искаше, ако е възможно, да останем приятели.

Проблемът беше, че цялото ми съзнание бе заето с представите за това какво мисли и чувства в момента Гидиън.

Почти не хапнах от вечерята, бях прекалено разтревожена, за да ям. Арнолдо Ричи изглеждаше прекрасен и много елегантен в бялата си униформа на главен готвач, когато дойде до масата да ни поздрави. Почувствах се неудобно, че толкова голяма част от невероятно вкусната му храна все още е в чинията ми.

Известният готвач беше приятел на Гидиън. Макар този факт да не бе широко разпространен, Гидиън беше съсобственик в „Табло уан“ — една от причините да избера именно този ресторант. Ако имаше някакви съмнения относно това как е минала вечерята ми с Брет, можеше спокойно да попита някого, на когото има доверие.

Надявах се, разбира се, че Гидиън ще прояви достатъчно доверие, че да повярва на самата мен, но знаех, че във връзката ни има проблеми, а болезненото собственическо чувство и на двама ни е само един от тях.

— Радвам се да те видя, Ева — каза Арнолдо със симпатичния си италиански акцент.

Целуна ме по бузата, след това дръпна един свободен стол, седна на масата при нас и подаде ръка на Брет.

— Добре дошъл в „Табло уан“.

— Арнолдо също е фен на „Сикс-Найнтс“ — обясних аз. — Дойде на концерта ви заедно с Гидиън и мен.

Брет мрачно изви устни, докато се здрависваше с Арнолдо.

— Радвам се да се запознаем. Видя ли и двете изпълнения?

Имаше предвид сбиването си с Гидиън. Арнолдо веднага разбра.

— Видях ги. Гидиън много държи на Ева.

— Аз също държа на нея — заяви Брет и стисна изпотената си чаша с италианска бира.

— Добре тогава — засмя се Арнолдо. — Che vinca il migliore. Нека по-добрият победи.

— Ей… — обадих се аз и се облегнах назад. — Аз да не съм някаква награда. Или може би е по-добре да кажа — не съм никаква награда.

Арнолдо ме изгледа. Очевидно бе съгласен с думите ми до известна степен. Не го обвинявах — знаеше, че съм целунала Брет, и беше видял ефекта от постъпката ми върху Гидиън.

— Има ли някакъв проблем с храната ти, Ева? — попита Арнолдо. — Ако ти харесваше, чинията ти щеше да е празна.

— Сервирате големи порции — посочи Брет. — А Ева обича да похапва. — Брет извърна поглед към мен: — Така ли е?

Свих рамене. Дали в момента осъзнаваше колко малко знаем един за друг?

— Един от многото ми недостатъци.

— Не и за мен — намеси се Арнолдо. — Как мина премиерата на видеото?

— Според мен добре — отвърна Брет и впери поглед в лицето ми.

Кимнах, не исках да развалям настроението му в такъв важен за групата ден. Вече нищо не можеше да се направи. А и не можех да го обвинявам за намеренията му, само за изпълнението.

— Скоро ще станат звезди от световна величина.

— И тогава ще казвам, че съм ви познавал от самото начало — усмихна се Арнолдо към Брет. — Купих си първия ви сингъл от iTunes по времето, когато все още бе единственият ви сингъл.

— Благодаря за подкрепата, човече — отвърна Брет. — Никога нямаше да успеем, ако не бяха феновете ни.

— Нямаше да успеете, ако не бяхте толкова добри — заяви Арнолдо и ме погледна. — Нали ще хапнеш нещо за десерт? Ще поръчам и още вино.

Арнолдо се настани по-удобно на стола и ми стана ясно, че възнамерява да изпълнява ролята на мой охранител. Хвърлих поглед към Брет. Тъжната му усмивка ми подсказа, че и той е стигнал до същия извод.

— И така — започна Арнолдо, — кажи ми, Ева, как е Шона?

Въздъхнах мислена. Арнолдо поне бе бавачка, която ти е приятно да гледаш.

* * *

Малко след десет шофьорът на Брет ме остави пред къщи. Поканих Брет да се качи горе, защото иначе щеше да изглежда много грубо от моя страна. Той огледа доста изненадано фоайето на сградата, нощния пазач и рецепцията.

— Сигурно имаш страхотна работа — изкоментира, докато вървяхме към асансьорите. Чух зад гърба си потракването на високи токчета по мраморния под.

— Ева!

Намръщих се, когато разпознах гласа на Диана.

— Внимавай, репортерка е — прошепнах, преди да се обърна.

— Това лошо ли е? — попита Брет и ме погледна.

— Здравей, Диана — поздравих със сдържана усмивка.

— Добър вечер.

Погледът й бързо обходи Брет от глава до пети и в следващия момент тя му подаде ръка.

— Брет Клайн, ако не греша? Аз съм Диана Джонсън.

— Приятно ми е да се запознаем, Диана — каза той и пусна в ход целия си чар.

— С какво мога да ти помогна? — попитах, докато се ръкуваха.

— Извинявай, че прекъсвам срещата ви така. Не знаех, че двамата отново сте се събрали, докато днес не ви видях на промоцията, организирана от „Видал“ — заяви тя и се усмихна на Брет. — Както виждам, май няма сериозни последици от свадата ви с Гидиън Крос?

Брет вдигна учудено вежди.

— Не съм сигурен, че разбирам за какво говориш.

— Чух, че двамата с Крос сте си разменяли удари.

— Някои хора се радват на богато въображение.

Дали Гидиън бе разговарял с него? Или след многобройните си срещи с медиите Брет сам се бе научил да избягва капаните?

Стана ми неприятно, че през деня Диана е била някъде близо до нас и ме е наблюдавала. Или, по-точно, е наблюдавала Гидиън. Цялото й внимание беше съсредоточено върху него. Просто й беше по-лесно да се добере до мен. Тя се усмихна едва-едва в отговор:

— Вероятно източникът ми не е бил особено надежден.

— Случва се — отвърна той спокойно.

Тя отново се обърна към мен.

— Днес ви видях с Гидиън, Ева. Фотографът успя да ви направи няколко страхотни снимки. Отбих се, за да те помоля да дадеш изявление, но сега като виждам с кого си, би ли изяснила каква по-точно е връзката ти с Брет?

Въпросът й бе насочен към мен, но Брет пристъпи напред, усмихна се и очарователната му трапчинка се появи отново.

— Мисля, че „Златна“ казва всичко. Връзката и приятелството ни датират отдавна.

— От това ще стане чудесен цитат, много благодаря. — Диана ме изгледа внимателно. Аз нея — също. — Е, добре, няма да ви задържам повече. Благодаря ви за отделеното време.

— Няма защо — казах аз, хванах Брет за ръката и го дръпнах. — Лека нощ.

Заведох го бързо до асансьора и се успокоих едва когато вратите на кабината се затвориха.

— Мога ли да попитам защо някаква репортерка се интересува от това с кого излизаш?

Погледнах го. Беше се облегнал небрежно и държеше перилото с широко разтворени ръце. Позата беше провокативна и той без съмнение бе суперсекси, но мислите ми бяха насочени към Гидиън. С нетърпение очаквах да го видя и да поговоря с него.

— Тя е бивше гадже на Гидиън и търси отмъщение.

— Не ти ли звучи като предупреждение?

Поклатих глава:

— Не и в смисъла, който ти имаш предвид.

Асансьорът спря на моя етаж и аз поведох Брет към апартамента, стана ми неприятно, че трябва да минем покрай вратата на Гидиън. Дали и той се е чувствал по същия начин, когато прекарваше време с Корин? Дали е бил изпъден с чувство на тревога и вина?

Отворих вратата и съжалих, че не заварих Кари на дивана. Очевидно съквартирантът ми не беше вкъщи. Лампите бяха загасени — сигурен знак, че го няма. Когато си беше у дома, включваше осветлението навсякъде.

Натиснах ключа и се обърнах точно навреме, за да видя изражението на Брет, когато светлината от скритото осветление падна върху лицето му. Винаги ми беше странно да наблюдавам реакцията на хората, когато за пръв път осъзнаваха, че имам пари. Брет ме изгледа намръщено:

— Ще започна да се замислям за смяна на професията.

— Не плащам наема от заплатата си. Доведеният ми баща го плаща. Поне засега.

Отидох в кухнята и оставих чантата си на един от високите столове.

— В едни и същи кръгове ли се движите двамата с Крос?

— Понякога.

— Мислиш ли, че аз съм твърде различен от теб?

Въпросът му ме притесни, макар да бе съвсем логичен.

— Не преценявам хората според парите им, Брет. Искаш ли нещо за пиене?

— Не, благодаря.

Поканих го с жест да седне на дивана и двамата се настанихме там.

— Значи видеото не ти хареса — каза той и постави ръката на облегалката.

— Не съм казала такова нещо.

— Не беше необходимо. Видях лицето ти.

— Просто е прекалено… лично.

Погледът в зелените му очи ме накара да се изчервя.

— Не съм забравил нищо, свързано с теб, Ева. И видеото го доказва.

— Това е, защото нямаше какво толкова да помниш — посочих аз.

— Мислиш, че не те познавам, но съм виждал някои твои страни, които Крос никога няма да опознае.

— Точно обратното.

— Може и така да е — примири се той и пръстите му започнаха безшумно да барабанят по възглавницата. — Трябваше да летя утре много рано сутринта, но ще взема по-късен полет. Ела с мен. Този уикенд имаме концерти в Сиатъл и Сан Франциско. Ще се прибереш в неделя вечерта.

— Не мога. Имам други планове.

— Следващия уикенд ще бъдем в Сан Диего. Ела там — продължи той и плъзна пръсти по ръката ми. — Ще бъде като в доброто старо време, само че ще присъстват още двайсет хиляди души.

Премигнах. Каква беше вероятността да сме си вкъщи по едно и също време?

— И аз планирах да съм в Южна Калифорния по същото време. Ще бъдем само двамата с Кари.

— Значи имаме уговорена среща за следващия уикенд.

— Не е среща, просто ще се видим — поправих го аз и се изправих, когато той го направи. — Тръгваш ли?

Пристъпи към мен.

— Каниш ли ме да остана?

— Брет…

— Добре. — Усмихна се тъжно и сърцето ми леко ускори ритъм. — Ще се видим следващия уикенд.

Тръгнахме заедно към вратата.

— Благодаря, че ме покани днес — казах и колкото и да е странно, съжалих, че си тръгва толкова скоро.

— Съжалявам, че видеото не ти хареса.

— Хареса ми — настоях аз и го хванах за ръката. — Наистина. Свършил си страхотна работа. Просто се почувствах странно да се видя така отстрани, нали разбираш?

— Разбирам.

Сложи другата си ръка на бузата ми и се наведе да ме целуне.

Извърнах се и вместо това той потърка върха на носа си в бузата ми. Слабият аромат на одеколон се смеси с мириса на кожата му, подразни сетивата ми и събуди горещи спомени. Усещането за тялото му толкова близо до моето беше болезнено познато.

Едно време страхотно си падах по него. Исках и той да изпитва същото към мен и сега, когато това беше факт, чувството бе едновременно сладко и горчиво.

Брет ме хвана за ръката малко под рамото и тихо изръмжа. Звукът отекна в тялото ми.

— Все още си спомням усещането — прошепна той с дълбок дрезгав глас. — Спомням си какво е да съм вътре в теб. Нямам търпение да го изпитам отново.

— Благодаря ти за вечерята — казах задъхано.

Устните му, допрени до бузата ми, потрепнаха:

— Обади ми се. Аз със сигурност ще ти се обадя, но ще ми бъде много приятно, ако и ти ме потърсиш. Ще го направиш ли?

Кимнах и преглътнах, преди да отговоря.

— Ще го направя.

Миг след това той си отиде, а аз се спуснах към чантата си, за да извадя телефона, който Гидиън ми беше дал. Нямаше никаква вест от него. Нито пропуснати повиквания, нито съобщения.

Взех ключовете и бързо отидох до апартамента му, но там беше тъмно и пусто. В момента, в който влязох, разбрах, че го няма, не беше необходимо да поглеждам в красиво изрисуваната купа, в която изпразваше съдържанието на джобовете си.

Тръгнах отново към своя апартамент с усещането, че нещо не е наред. Оставих ключовете на барплота, отидох в стаята си и оттам направо под душа.

Притеснението не ме напусна дори докато измивах лепкавата пот и мръсотията от горещия следобед. Докато втривах шампоана в косата си, отново премислях случилото се през деня, гневът ми нарастваше с всеки изминал миг, защото Гидиън беше отишъл някъде да прави нещо, вместо да си дойде вкъщи при мен и да изясним нещата.

И в този момент го усетих.

Изплакнах шампоана от очите си, обърнах се и го видях да сваля вратовръзката си, докато влиза в банята. Изглеждаше преуморен и притеснението за него стана по-силно от гнева ми.

— Здравей — поздравих го аз.

Наблюдаваше ме, докато се събличаше с бързи, премерени движения. След миг великолепното му голо тяло вече бе под душа при мен и ме притискаше в силна прегръдка.

— Здравей — повторих и отвърнах на прегръдката му. — Какво има? Заради видеото ли си разстроен?

— Мразя това видео — отвърна той направо. — Трябваше да видя за какво става въпрос, още когато разбрах, че песента е за теб.

— Съжалявам.

Той се отдръпна назад и ме изгледа. Пръските от душа бяха навлажнили косата му. Изглеждаше безкрайно по-секси от Брет. И чувствата му към мен, а и моите към него, бяха безкрайно по-дълбоки.

— Корин ми се обади точно преди края на видеото. Беше изпаднала в истерия. Направо не беше на себе си. Разтревожих се и отидох да я видя.

Поех дълбоко въздух, опитвах се да потисна надигащата се ревност. Нямах право да се чувствам така, особено след като допреди малко бях с Брет.

— Как мина?

Той нежно наклони главата ми назад.

— Затвори очи.

— Кажи ми, Гидиън.

— Ще ти кажа. — Заговори, докато изплакваше пяната от косата ми: — Мисля, че разбрах какъв е проблемът. Взема някакви антидепресанти, а те не й действат добре.

— О, боже!

— Трябвало е да каже на лекаря как се чувства, след като е започнала да ги пие, но дори не е осъзнавала, че се държи толкова странно. Трябваха ми няколко часа, за да я накарам да осмисли поведението си и след това да й посоча причината за него.

Изправих се и избърсах очите си, опитвах се да потисна нарастващото си раздразнение от факта, че друга жена ангажира вниманието на мъжа, когото обичам. Започвах да си мисля, че нарочно създава проблеми, за да накара Гидиън да прекарва повече време с нея.

Двамата разменихме местата си и той застана под струята на душа. Водата се спускаше по удивителното му тяло и галеше изваяните му като от мрамор мускули.

— И сега какво? — попитах.

Сви мрачно рамене.

— Ще се види с лекаря си утре и ще обсъди с него дали да престане да пие хапчета, или да замени тези с някакви други.

— И се очаква ти да й помогнеш да се справи с това, така ли? — оплаках се аз.

— Тя не е моя отговорност. — Погледна ме право в очите, сякаш искаше да ми каже без думи, че разбира страха, безпокойството и гнева ми. Както винаги ме беше разбрал. — Казах й го направо. След това се обадих на Жиро и го казах и на него. Той трябва да дойде и да се погрижи за жена си.

Гидиън се протегна и взе шампоана си, който стоеше на стъклената полица заедно с останалата му козметика за баня. Беше си пренесъл нещата в апартамента ми почти веднага след като се съгласих да излизам с него, също както бе заредил своя апартамент с всичко, което аз използвах в ежедневието.

— Но е била провокирана, Ева. Диана я е посетила по-рано вечерта и й е показала наши снимки, направени по време на промоцията на видеото.

— Страхотно — измърморих аз. — Това обяснява защо Диана беше тук и ме дебнеше от засада.

— Била е тук? — изсъска той и за част от секундата ми стана жал за Диана. Без да го осъзнава, тя копаеше собствения си гроб.

— Вероятно те е снимала как влизаш в апартамента на Корин и е искала да ме ядоса — казах аз и скръстих ръце. — Преследва те!

Гидиън наведе глава назад, за да се изплакне, бицепсите му се раздвижиха, когато прокара пръсти през косата си.

Беше толкова откровено, сексапилно и красиво мъжествен.

Облизах устни, видът му ме възбуждаше, въпреки че бях ядосана на бившите му гаджета. Приближих и изсипах малко от душ гела в дланта си. След това прокарах ръце по гърдите му. Гидиън изръмжа и сведе поглед към мен.

— Обичам да усещам ръцете ти.

— Това е добре, защото не мога да държа ръцете си далече от теб.

Докосна бузата ми, гледаше ме нежно. Огледа внимателно лицето ми, сигурно се опитваше да разбере дали искам секс. Не мислех, че в момента е така. Желаех го — желанието никога не изчезваше, но исках и просто да се насладя на това, че съм с него. Което беше доста трудно, когато ме засипваше с оргазми.

— Имах нужда от това — каза той. — Просто да съм с теб.

— Нямаш ли усещането, че всичко е срещу нас? Не можем да си поемем дъх. Щом един проблем отмине, веднага изниква друг.

Пръстите ми се плъзнаха по стегнатите му коремни мускули. Желанието пулсираше между нас заедно с онова прекрасно чувство да си близо до някого, когото цениш и от когото имаш нужда.

— Но ние се справяме, нали?

Устните му докоснаха челото ми.

— Така е, държим се. Но нямам търпение да заминем утре. Да се махнем оттук за малко, далече от всички и да те имам само за себе си.

Усмихнах се, очарована от тази мисъл.

— И аз нямам търпение.

* * *

Събудих се, когато Гидиън се измъкна от леглото ми.

Премигнах и видях, че телевизорът все още работи, макар и без звук. Бях заспала, гушната в него, наслаждавайки се на времето заедно, след всички часове и дни, в които бяхме разделени.

— Къде отиваш? — прошепнах.

— Да си легна — отвърна той и докосна бузата ми. — Ужасно ми се спи.

— Не си отивай.

— Не ме карай да остана.

Въздъхнах, добре разбирах страха му.

— Обичам те.

Гидиън се надвеси над мен и притисна устни в моите.

— Не забравяй да сложиш паспорта в чантата си.

— Няма. Сигурен ли си, че не трябва да вземам нищо друго?

— Сигурен съм.

Целуна ме отново, устните му се впиха в моите. И след това си отиде.

* * *

В петък сутринта облякох лека рокля от трико, с която от работа можех спокойно да отида направо на летището за дълъг полет. Нямах представа къде ще ме води Гидиън, но бях сигурна, че с тази рокля ще ми е удобно.

Когато стигнах в офиса, заварих Мегуми да говори по телефона, затова двете само си махнахме и аз се отправих директно към бюрото си. Госпожа Фийлд се отби при мен точно в момента, в който се настанявах на стола.

Изпълнителната директорка на „Уотърс Фийлд & Лийман“ изглеждаше властна и самоуверена в мекия си сив костюм с панталон.

— Добро утро, Ева — поздрави тя. — Моля те, предай на Марк да се отбие в кабинета ми веднага щом дойде на работа.

Кимнах и погледнах с възхищение тройното й колие от черни перли.

— Ще го направя.

Когато пет минути по-късно предадох молбата й на Марк, той само поклати глава.

— Мога да се обзаложа, че не сме получили поръчката за „Адриана Уайнярдс“.

— Така ли мислиш?

— Мразя тези открити търгове за обществени поръчки. Там не се интересуват от качествата и опита на изпълнителя. Интересува ги само това да намерят някой, който е толкова гладен, че е готов да работи за без пари.

Бяхме изоставили всичка останало, за да се вместим в крайния срок. Представянето на проекта беше възложено на Марк, защото се бе справил отлично с кампанията на „Кингсман“.

— Те губят — успокоих го аз.

— Знам, но все пак… Искам да спечеля всички поръчки. Пожелай ми да съм сбъркал.

Вдигнах палци нагоре, а той се отправи към кабинета на Кристин Фийлд. Телефонът на бюрото ми иззвъня точно когато ставах от стола, за да отида да си направя кафе.

— Кабинетът на Марк Герити — казах аз. — На телефона е Ева Трамел.

— Ева, миличка.

Въздъхнах, когато чух сълзливия глас на майка ми.

— Здрасти, мамо! Как си?

— Искаш ли да се видим? Може да обядваме заедно.

— Добре. Днес ли?

— Ако можеш — каза тя и пое въздух така, че прозвуча като ридание. — Наистина трябва да те видя.

— Добре. — Стомахът ми се сви от безпокойство. Не обичах да чувам майка си толкова разстроена. — Къде ще се срещнем?

— С Кланси ще дойдем да те вземем. Обедната ти почивка е точно в дванайсет, нали?

— Да. Ще ви чакам пред сградата.

— Добре — каза тя, замълча и след миг добави: — Обичам те.

— Знам, мамо. И аз те обичам. — Затворих и останах с поглед, вперен в телефона.

Какво ли ще се случи със семейството ми от сега нататък?

Изпратих на Гидиън съобщение, че няма да мога да обядвам с него. Трябваше да вкарам отношенията с майка ми в релси.

Бях наясно, че ще ми е необходима доста кафе, за да се справя с всичко през днешния ден, затова отидох да си налея една чаша.

* * *

Станах от бюрото точно в дванайсет и се отправих към фоайето. С напредване на времето вълнението от предстоящото ми пътуване с Гидиън нарастваше все повече. Далече от Корин, Диана и Брет. Тъкмо минавах през въртележките, когато го забелязах.

Жан-Франсоа Жиро стоеше до бюрата на охраната, беше много привлекателен и изглеждаше съвсем по европейски. Чупливата му тъмна коса беше по-дълга, отколкото на снимките, които бях виждала, лицето му не бе така загаряло от слънцето, а линията на устните му беше по-решителна. Имаше брадичка във формата на катинарче. На живо светлозелените му очи бяха по-впечатляващи, отколкото на снимката, макар да бяха леко зачервени от умора. В краката му имаше малък куфар, затова предположих, че е дошъл тук направо от летището.

— Mon Dieu! Защо асансьорите в тази сграда са толкова бавни? — обърна се той към охраната с типичен френски акцент. — Невъзможно е на човек да са му необходими цели двайсет минути, за да слезе от последния етаж.

— Господин Крос идва насам — отговори му сухо човекът от охраната, без да става от стола си.

Жиро като че ли усети погледа ми, извърна глава към мен и присви очи. Отдръпна се от бюрото и тръгна насреща ми. Кройката на костюма му беше по-различна от тази на костюмите на Гидиън. Сакото бе по-вталено на кръста, а крачолите на панталона по-тесни. Първото ми впечатление беше за човек, който е прекалено спретнат и скован, човек, който упражнява властта си, като налага правила.

— Ева Трамел? — попита той.

Стреснах се, че ме разпозна.

— Господин Жиро — отвърнах аз и му подадох ръка.

Той пое дланта ми и за моя най-голяма изненада се наведе и ме целуна по двете бузи. Целувките едва ме докоснаха и бяха някак между другото, но това не беше най-важното. Макар че беше французин, не очаквах подобен жест от човек, който ми е напълно непознат. Отдръпна се, а аз го изгледах, вдигнала учудено вежди.

— Имате ли време да поговорим? — попита той, все още държейки ръката ми в своята.

— Страхувам се, че днес това е невъзможно — отвърнах аз и леко издърпах ръката си.

Тук анонимността ми беше гарантирана от огромното пространство, изпълнено с хора, които бързат напред-назад, но като имах предвид, че Диана дебне наоколо, трябваше много да внимавам с кого може да ме види.

— Имам среща за обяд, а след работа трябва веднага да си тръгна.

— Тогава може би утре?

— Този уикенд ще бъда извън града. Можем да се видим най-рано в понеделник.

— Извън града. С Крос ли?

Наклоних глава настрани, опитвах се да разбера какво иска от мен.

— Това изобщо не ви влиза в работата, но да, с него.

Казах му истината, за да е наясно, че в живота на Гидиън има жена и тя не е Корин.

— Не ви ли притеснява това — започна той с доста по-хладен тон, — че е използвал съпругата ми, за да ви накара да ревнувате и така да ви върне при себе си?

— Гидиън иска да е приятел с Корин. А приятелите прекарват доста време заедно.

— Блондинка сте, но не може да сте чак толкова наивна, че да повярвате в това.

— Стресиран сте — контрирах аз, — но не може да не осъзнавате, че в момента се държите като задник.

Долових присъствието на Гидиън още преди да усетя ръката му върху рамото си.

— Извини се, Жиро — намеси се той, тонът му беше опасно любезен. — И го направи искрено.

В погледа, който Жиро му отправи, имаше толкова гняв и омраза, че от притеснение запристъпвах от крак на крак.

— Много невъзпитано от твоя страна да ме оставиш да чакам толкова дълго, Крос.

— Ако исках съзнателно да те обидя, щеше да го усетиш — отвърна Гидиън и устните му образуваха линия, тънка като бръснач. — Извини се, Жиро. Винаги съм се отнасял любезно и с уважение към Корин. Трябва да се държиш към Ева по същия начин.

За страничния наблюдател позата на Гидиън би изглеждала спокойна и отпусната, но аз усещах гнева отвътре. Усещах го и в двамата мъже — кипящ в единия, а в другия — леденостуден. Напрежението нарастваше с всеки изминат момент. Имах чувството, че пространството около нас ни притиска, което беше безумно, като се има предвид колко огромно е фоайето и колко високо се издига таванът му.

Обзе ме страх, че двамата ще се сбият, без да се интересуват от факта, че наоколо е пълно с хора, затова хванах ръката на Гидиън и леко я стиснах.

Жиро погледна стиснатите ни ръце, след това вдигна глава и срещна очите ми.

— Pardonnez-moi — каза той и леко кимна. — Вината не е ваша.

— Да не те задържаме повече — каза тихо Гидиън и погали с палец кокалчетата на ръката ми.

Аз обаче се поколебах, не ми се тръгваше.

— Трябва да сте до съпругата си — обърнах се към Жиро.

— Тя би трябвало да е до мен — поправи ме той.

Спомних си, че не я е последвал, когато го е напусната. Беше предпочел да хвърли вината за всичко върху Гидиън, вместо да се опита да спаси брака си.

— Ева! — извика майка ми, беше влязла във фоайето, за да ме търси.

Приближи към нас, беше с обувки „Лубутен“ в телесен цвят и мека копринена рокля в подобен нюанс. Беше като светло петно в тъмното покрито с мрамор фоайе.

— Хайде, ще те изпратя, ангелче — каза Гидиън. — Изчакай ме минутка, Жиро.

За миг се поколебах, преди да си тръгна.

— Довиждане, мосю Жиро.

— Госпожице Трамел — каза той и откъсна поглед от Гидиън. — До скоро виждане.

Тръгнах си, защото нямах друг избор, но не ми беше приятно. Гидиън дойде с мен да пресрещнем майка ми и аз го погледнах, без да крия притеснението си.

Очите му ме успокоиха. Съзрях в тях същата сила и безкомпромисен самоконтрол, които бях видяла още при първата ни среща. Можеше да се справи с Жиро. Можеше да се справи с всичко.

— Приятен обяд — пожела ни той, целуна майка ми по бузата, след това се наведе над мен и целуна силно устните ми. Гледах го, докато се отдалечава, притесняваше ме напрежението в погледа на Жиро, който го очакваше.

Майка ми ме хвана под ръка и по този начин привлече вниманието ми.

— Здрасти — поздравих я аз и се опитах да забравя тревогите си.

Очаквах да ме попита дали господата ще се присъединят към нас за обяд, тъй като любимото й занимание бе да прекарва времето си в компанията на красиви богати мъже, но тя не го направи.

— Да не би с Гидиън да се опитвате да изгладите нещата помежду си? — попита тя вместо това.

— Да.

Огледах я, преди да мина пред нея през въртящата се врата. Изглеждаше по-крехка от всякога, кожата й беше бледа, а в погледа й не проблясваха обичайните искри. Изчаках я да дойде при мен, сетивата ми се опитваха да се приспособят към резкия контраст между прохладното и тихо фоайе и непоносимата жега и ужасния шум на забързаната улица.

Усмихнах се на Кланси, когато отвори задната врата на колата.

— Здрасти, Кланси!

Той отвърна на усмивката ми, докато майка ми се наместваше грациозно на задната седалка. Поне ми се стори, че ми се усмихва. Устните му леко се изкривиха.

— Как си? — попитах го аз.

В отговор на въпроса ми той само кимна отсечено с глава.

— А вие?

— Справям се.

— Всичко ще е наред — каза той, докато се качвах в колата при майка ми.

Беше много по-уверен в това от мен.

* * *

Първите няколко минути от обяда ни преминаха в конфузно мълчание. Слънчевата светлина навлизаше през прозорците на „Ню Американ бистро“, където майка ми беше избрала да обядваме, и правеше неудобството ни още по-осезаемо.

Изчаквах да започне, тъй като тя беше тази, която искаше да разговаряме. Имаше много неща, които трябваше да й кажа, но първо исках да разбера кое според нея е най-важното. Дали иска да говорим за това, че е предала доверието ми, като е сложила проследяващо устройство в ролекса? Или за това, че е изневерила на Стантън с баща ми?

— Красив часовник — отбеляза тя, вперила поглед в новия ми часовник.

— Благодаря. — Неволно го покрих с ръка, сякаш исках да го предпазя. За мен той бе безценен и изключително личен. — Гидиън ми го подари.

Тя ме погледна ужасено.

— Нали не си му казала за проследяващото устройство?

— Казвам му всичко, мамо. Ние нямаме тайни помежду си.

— Може би ти нямаш. Но дали и при него е така?

— Имаме здрава връзка — заявих уверена. — И с всеки изминал ден става все по-здрава.

— О! — възкликна тя и кимна, късите й къдрици леко се полюшнаха. — Това е… чудесно, Ева. Той може да се грижи за теб.

— Вече го прави, дава ми точно това, от което имам нужда, и то не е свързано с парите му.

Майка ми сви устни, когато долови горчивината в гласа ми. Не се намръщи истински, много старателно избягваше да го прави, за да запази безупречната си кожа.

— Не отхвърляй така бързо парите, Ева. Никога не знаеш кога и за какво ще ти потрябват.

В мен започваше да се надига раздразнение. През целия ми живот тя бе поставяла парите на първо място, без да се интересува от хората — като баща ми — които ще бъдат наранени от това.

— Не ги отхвърлям — възразих аз. — Просто няма да позволя парите да ръководят живота ми. И преди да ми кажеш нещо от рода на „Лесно ти е да говориш така“, искам да те уверя, че ще остана с Гидиън дори и да загуби последния си цент.

— Той е прекалено умен, за да загуби всичко — отбеляза тя сухо. — И ако имаш достатъчно късмет, никога няма да изпаднеш в ситуация, в която да останеш без пари.

Въздъхнах, темата не ми беше приятна.

— С теб никога няма да сме на едно и също мнение по този въпрос.

Пръстите й с изящен маникюр стиснаха внимателно сребърните прибори.

— Толкова си ми ядосана.

— Осъзнаваш ли, че татко е влюбен в теб? Толкова много те обича, че не може да те забрави и да продължи живота си. Мисля, че никога няма да се ожени. Никога няма да има сериозна връзка и в живота му няма да има жена, която да се грижи за него.

Тя преглътна и една сълза се плъзна по бузата й.

— Да не си посмяла да се разплачеш — наредих й аз и се наведох към нея. — Тук не става въпрос за теб. Не си ти жертвата.

— Значи нямам право да изпитвам болка? — сопна ми се тя с най-твърдия тон, който някога съм я чувала да използва. — Нямам ли право да плача, когато сърцето ми е разбито? Аз също обичам баща ти. Бих дала всичко, за да го направя щастлив.

— Не го обичаш достатъчно.

— Всичко, което съм направила, е от любов. Всичко. — Смехът й беше тъжен. — Господи… чудя се как все още си тук, след като имаш толкова лошо мнение за мен.

— Ти си ми майка и винаги си била на моя страна. Винаги си се опитвала да ме предпазиш, макар че средствата, които подбираш, невинаги са правилни. Обичам и теб, и татко. Той е добър човек и заслужава да бъде щастлив.

Тя отпи едва-едва от водата си.

— Ако не беше ти, щях да предпочета никога да не го бях срещала. Така и двамата щяхме да сме много по-щастливи. Сега вече не мога да направя нищо.

— Можеш да си с него. Да го направиш щастлив. Изглежда, ти си единствената жена, способна на това.

— Невъзможно е — прошепна тя.

— Защо? Защото не е богат ли?

— Да — отвърна тя и вдигна ръка към врата си. — Защото не е богат.

Беше до болка откровена. Сърцето ми се сви. Сините й очи гледаха мрачно, никога преди не бях виждала този поглед. Каква бе причината така отчаяно да се нуждае от пари? Щях ли някога да я разбера и проумея?

— Но ти си богата. Това не ти ли е достатъчно?

След три развода нейното лично състояние възлизаше на няколко милиона.

— Не е.

Вперих поглед в нея, не можех да повярвам на ушите си.

Тя отмести очи, светлината се отрази в трикаратовите й диамантени обици и те заблестяха в цветовете на дъгата.

— Не можеш да го разбереш.

— Тогава ми го обясни. Моля те, мамо.

Отново погледна към мен.

— Може би ще го направя някой ден. Когато не си ми толкова сърдита.

Облегнах се назад, главата започваше да ме боли.

— Чудесно! Сърдита съм, защото не те разбирам, а ти няма да ми обясниш, защото съм сърдита. Така до никъде няма да стигнем.

— Съжалявам, миличка — каза тя и ме погледна умолително. — Това, което се случи между мен и баща ти…

— Виктор. Защо никога не споменаваш името му?

Тя трепна и се намръщи.

— Докога ще ме наказваш? — попита тихо.

— Не те наказвам, просто не разбирам.

Беше лудост от наша страна да седим в ярко озарения от слънцето ресторант, пълен с хора, и да се занимаваме с помията в живота ни. Искаше ми се да ме бе поканила в дома си, домът, който споделяше със Стантън. Но предположих, че е предпочела да говорим на публично място, за да не изпусна нервите си напълно.

— Виж какво — започнах аз, почувствах се ужасно уморена, — с Кари възнамеряваме да се изнесем от апартамента, ще намерим някое друго място, където да живеем.

Изведнъж майка ми изпъна рамене.

— Какво? Защо? Не бъди безразсъдна, Ева! Няма нужда…

— Напротив, има. Нейтън вече го няма. И двамата с Гидиън искаме да прекарваме повече време заедно…

— Какво общо има това с изнасянето ти от апартамента? — попита тя и очите й се наляха със сълзи. — Съжалявам, Ева. Какво повече мога да кажа?

— Това няма нищо общо с теб, мамо. — Нервно прибрах косата зад ухото си, плачът й винаги ме разстройваше. — Добре, честно казано, след онова, което се случи между теб и татко, наистина се чувствам неудобно да живея в апартамент, за който плаща Стантън. Но има нещо повече от това — двамата с Гидиън искаме да живеем заедно. И най-разумно ще е да започнем на чисто на някое ново място.

— Да живеете заедно? — възкликна тя и сълзите моментално изчезнаха от очите й. — Преди сватбата? Не, Ева, това е невъзможно. Би било ужасна грешка. А какво ще стане с Кари? Ти го доведе в Ню Йорк.

— И той ще дойде с нас. — Не й казах, че все още не съм споделила с Кари идеята си Гидиън да ни стане съквартирант, но бях сигурна, че няма да има нищо против. Така щяхме да прекарваме повече време заедно, а и наемът щеше да е по-малък, когато го делим на три. — Ще живеем тримата заедно.

— Не можеш да живееш с мъж като Гидиън Крос, освен ако не си омъжена за него — заяви майка ми и се наведе напред. — Имай ми вяра за тези неща. Изчакай пръстена.

— Не бързам да се омъжвам — казах аз и прокарах пръст по долната страна на пръстена си.

— О, господи! — въздъхна тя и поклати глава. — Какви ги говориш? Та ти го обичаш!

— Прекалено рано е. И съм твърде млада.

— На двайсет и четири си. Това е идеалната възраст.

Майка ми се изправи, от цялата й стойка лъхаше решителност. За първи път това не ме притесни, защото, изглежда, донякъде възвърна духа й.

— Няма да ти позволя да опропастиш всичко, Ева.

— Мамо…

— Не — заяви тя твърдо и очите й заблестяха пресметливо. — Довери ми се и не избързвай. Аз ще се справя с останалото.

По дяволите! Не беше никак добре, че по отношение на брака тя е на страната на Гидиън, а не на моята.

18

Все още си мислех за майка ми, когато в пет часа следобед излязох от „Кросфайър“. Бентлито вече чакаше до тротоара и когато приближих, Ангъс излезе от него усмихнат.

— Добър вечер, Ева!

— Здравей — усмихнах се и аз. — Как си, Ангъс?

— Отлично.

Той заобиколи колата и ми отвори задната врата. Взрях се внимателно в лицето му. Какво ли знаеше за Нейтън и Гидиън? Дали толкова, колкото Кланси? Или може би повече?

Настаних се в прохладната кола, извадих телефона си и набрах номера на Кари. Включи се гласовата поща, затова му оставих следното съобщение: „Здрасти, искам само да ти напомня, че този уикенд няма да съм в града. Ще ми направиш ли една услуга — помисли си дали би искал да се преместим да живеем в апартамент заедно с Гидиън и ще го обсъдим, когато се прибера. Ще отидем на някое ново място, което всички можем да си позволим. Не че той трябва да се тревожи за наема“ — добавих, представяйки си физиономията, която Кари щеше да направи. — „Ако имаш нужда от мен и не можеш да се свържеш по мобилния, изпрати ми имейл. Обичам те.“

Точно приключих, когато вратата се отвори и Гидиън влезе в колата.

— Здрасти, шампионе!

Прихвана ме през кръста и прилепи устни до моите. Пусна езика си в устата ми, сякаш искаше да опита вкуса ми и в този момент забравих всичко наоколо. Бях останала без дъх, когато най-после се отдели от мен.

— Здравей, ангелче — каза с дрезгав глас.

— Еха!

Той се усмихна.

— Как мина обядът с майка ти?

Изпъшках.

— Толкова добре? — пошегува се той и ме хвана за ръката. — Разкажи ми подробно.

— Не знам какво да ти кажа. Чувствах се много странно.

Ангъс седна зад волана и колата се вля в трафика.

— Странно? — повтори Гидиън. — Или неудобно.

— И двете.

Погледнах през прозореца, когато намалихме заради натовареното движение. Тротоарите бяха пълни с хора, но те се движеха бързо. Само колите стояха на място.

— Толкова е вманиачена на тема пари. Не е нещо ново, но съм свикнала да се държи така, като че ли желанието за финансова сигурност се подразбира от само себе си. Днес обаче изглеждаше някак… тъжна. Примирена.

Гидиън погали с палец кокалчетата на ръката ми, сякаш искаше да ме успокои.

— Може би се чувства виновна заради изневярата.

— И така би трябвало да бъде. Но не мисля, че това е причината. Според мен има нещо друго, само че нямам представа какво е.

— Искаш ли да опитам да разбера?

Извърнах глава и го погледнах в очите. Не му отговорих веднага, трябваше ми време да обмисля предложението.

— Да, искам. Но ми е малко неприятно да го правя. Опитвах се да открия разни неща за теб, за доктор Лукас, за Корин… Все се ровя в тайните на другите, вместо да се изправя пред тях и да ги попитам директно.

— Ами тогава я попитай — отвърна с типичната мъжка деловитост.

— Направих го. А тя ми отговори, че ще разговаря с мен, когато не съм сърдита.

— Жени — подсмихна се той топло.

— Какво искаше Жиро? Ти знаеше ли, че ще идва?

Гидиън поклати глава.

— Търси кого да обвини за семейните си неприятности. И аз съм много удобен за целта.

— Защо не спре да обвинява другите и не се опита да оправи брака си? Двамата с Корин трябва непременно да отидат на семейна терапия.

— Или да се разведат.

— Ти това ли искаш? — попитах остро.

— Искам теб — измърка той, пусна ръката ми, сграбчи ме и ме сложи в скута си.

— Дявол!

— Нямаш представа колко си права. Имам дяволски планове за този уикенд.

Горещият поглед, с който ме обгърна, насочи мислите ми в далеч по-палава посока. Точно придърпвах главата му към мен, за да го целуна, когато бентлито зави и около нас стана тъмно. Огледах се и разбрах, че сме влезли в някакъв паркинг. Спуснахме се две нива надолу и спряхме на едно място за паркиране, след това веднага тръгнахме отново.

Заедно с четири други черни бентлита.

— Какво става? — попитах, когато се отправихме към изхода на паркинга. Пред нас имаше две, а зад нас още две съвсем еднакви бентлита.

— Играем си на „открий разликите“ — отвърна той и потърка нос във врата ми.

Вляхме се отново в трафика, като всяка кола тръгна в различна посока.

— Следят ли ни? — попитах аз.

— Просто проява на предпазливост.

Зъбите му нежно потънаха в рамото ми и зърната ми веднага настръхнаха. Облегна ме на ръката си и докосна гърдата ми с палец.

— Този уикенд е само наш.

Целуваше ме дълбоко и продължително, когато колата влезе в друг паркинг. Спряхме и вратата моментално се отвори. Опитвах се да разбера какво става, но Гидиън прехвърли крак и слезе от бентлито, без да ме изпуска от ръце. В следващия миг се качихме на задната седалка на друга кола. Само след минута бяхме отново на улицата, бентлито тръгна пред нас и пое в противоположна на нашата посока.

— Това е безумие — възкликнах. — Мислех, че заминаваме извън страната.

— Така и ще направим. Вярвай ми.

— Вярвам ти.

— Знам — каза той и ме погледна топло.

Не спряхме никъде другаде по пътя за летището. След кратка проверка колата паркира направо на пистата, тръгнах пред Гидиън и се изкачих по стълбата на един от частните му самолети. Кабината беше много луксозна, но семпла в елегантността си. В дясната й част имаше диван, а в лявата — маса и столове. Стюардът беше приятен млад мъж, обут в черни панталони и с риза, върху която бе избродирано логото на „Крос индъстрис“ и името му — Ерик.

— Добър вечер, господин Крос, госпожице Трамел — поздрави с усмивка Ерик. — Искате ли нещо за пиене, докато се подготвим за излитане?

— Водка „Кингсман“ и сок от червени боровинки — поръчах аз.

— И за мен същото — отговори Гидиън, съблече сакото си и го подаде на Ерик, който изчака, за да поеме и елека от костюма и вратовръзката му.

Огледах се с възхищение и дори подсвирнах от изненада.

— Това пътуване вече ми харесва.

— Ангелче! — Гидиън поклати глава, очите му се смееха.

В самолета се качи господин, облечен в тъмносин костюм. Поздрави любезно Гидиън, ръкува се с мен, когато ми го представиха, и поиска паспортите ни за проверка. Тръгна си точно толкова бързо, колкото беше дошъл, и вратата на самолета се затвори. Двамата с Гидиън седнахме до масата, на която бяха оставени питиетата ни, и закопчахме коланите си, а самолетът започна да рулира по пистата.

— Ще ми кажеш ли закъде пътуваме? — попитах и вдигнах питието си за тост.

Той допря кристалната си чаша до моята.

— Не искаш ли да бъде изненада?

— Зависи колко време ще е необходимо да стигнем дотам. Може да се побъркам от любопитство, преди да кацнем.

— Предполагам, че ще си прекалено заета, че да мислиш за това — отвърна той с усмивка. — В крайна сметка се намираме в превозно средство.

— Ооо!

Извърнах се и видях вратите в задната част на самолета. Най-вероятно едната водеше към тоалетна, другата към кабинет, а третата към спалня. Цялата изтръпнах в очакване.

— Колко време ще трябва да убием?

— Часове — отвърна той закачливо.

Настръхнах.

— О, шампионе, не можеш да си представиш какво ще направя с теб.

Той поклати глава.

— Забрави ли, че този уикенд е мой ред да правя с теб каквото си поискам. Такава беше уговорката.

— По време на пътуването ли? Не е особено честно.

— И преди каза същото.

— Беше вярно и преди.

Усмихна се още по-широко и отпи от питието си.

— Искам веднага след като командирът на полета ни позволи да разкопчаем коланите, да отидеш в спалнята и да се съблечеш. След това легни на леглото и ме чакай.

Вдигнах учудено вежди.

— Изглежда много ти допада идеята да се търкалям гола в леглото и да чакам да дойдеш да ме изчукаш.

— Така е. Спомням си, че и ти имаш подобна фантазия, само че аз се търкалям в леглото.

— Хмм…

Отпих от чашата и се насладих на усещането на ледената водка, която меко се разливаше в устата и затопляше стомаха ми. Самолетът вече бе набрал височина и командирът направи кратко съобщение, след това ни позволи да разкопчаем коланите.

Погледът на Гидиън беше достатъчно красноречив: „Е? Време е да тръгваш“.

Погледнах го с присвити очи, станах и взех чашата със себе си. Правех всичко съвсем бавно, опитвах се да го провокирам. Така и аз щях да се възбудя още повече. Обичах да се оставям изцяло във властта му. Колкото и да ми харесваше да го карам да се побърква, не можех да отрека колко силно ми влияе, когато той поеме контрола. Бях напълно наясно колко тотален може да е този контрол и именно по тази причина бях в състояние да му се доверя напълно. Не можех да си представя, че има нещо, което не бих му позволила да направи с мен.

И това мое убеждение съвсем скоро щеше да бъде поставено на изпитание. Осъзнах го, когато влязох в спалнята и видях червените белезници от коприна и велур, които изпъкваха толкова красиво върху бялата завивка.

Извърнах глава, исках да видя реакцията на Гидиън, но него го нямаше. Празната му чаша стоеше на масата, кубчетата лед блестяха като диаманти.

Сърцето ми заблъска. Влязох в стаята и изпих на една глътка остатъка от питието си. Не можех да понеса някой да ограничава движенията ми по време на секс, освен ако този човек не е Гидиън. Държеше ме неподвижна с ръце или с тежестта на мускулестото си тяло. Никога не бяхме пристъпвали отвъд това. Не бях сигурна дали изобщо мога да го направя.

Оставих празната чаша на нощното шкафче, ръцете ми леко потреперваха. Не можех да определя дали се дължеше на страх или на вълнение.

Знаех, че Гидиън никога няма да ме нарани. Винаги полагаше огромни усилия, за да се увери, че не изпитвам страх. Ами ако го разочаровам? Ако не мога да му дам онова, от което се нуждае? И преди беше споменавал за връзване, знаех, че една от фантазиите му е да съм отворена пред него, напълно лишена от възможност да се движа, тялото ми да е напълно безпомощно и изложено така, че да прави с него онова, което поиска. Разбирах това негово желание, нуждата да почувства, че напълно и изцяло ме притежава. Аз изпитвах същото по отношение на него.

Съблякох се. Направих го с бавни, внимателни движения, защото пулсът ми вече се бе ускорил. Задъхвах се от болезнено силно очакване. Закачих дрехите си на закачалка в малкия гардероб, след това внимателно се покатерих на високото легло. Държах белезниците в ръце, колебаех се и се питах дали ще се справя, когато Гидиън влезе в стаята.

— Не си легнала — каза той нежно, после затвори и заключи вратата зад себе си.

Вдигнах белезниците.

— Направени са по поръчка, специално за теб. — Приближи към мен, сръчните му пръсти вече разкопчаваха копчетата на ризата. — Пурпурночервеното е твоят цвят.

Гидиън се събличаше съвсем бавно и така ми даваше възможност да се наслаждавам на всеки сантиметър от прекрасното му тяло. Много добре знаеше, че гледката на мускулите му под копринената, загоряла от слънцето кожа ми действа като афродизиак.

— Готова ли съм за това? — попитах тихо.

Той впери поглед в лицето ми, докато събуваше панталона си. Застана пред мен само по черни боксерки, издути отпред от плътния му член, и отговори:

— Никога няма да направя повече, отколкото можеш да понесеш, ангелче. Обещавам ти.

Поех дълбоко въздух. Легнах и оставих белезниците върху корема си. Той дойде при мен, лицето му беше напрегнато от страст. Седна на леглото, вдигна ръката ми до устата си и целуна китката.

— Пулсът ти е побеснял.

Кимнах, не знаех какво да отговоря.

Той взе белезниците и сръчно разкопча пурпурната копринена лента, свързваща велурените накрайници за китките.

— Връзването ще ти помогне да се предадеш напълно, но не е нужно да е буквално. Целта му е просто да ти даде подходящата психическа нагласа.

Коремът ми потрепери, когато сложи лентата върху него. Остави едната белезница върху бедрото си и взе другата в ръка.

— Дай ми китката си, ангелче!

Протегнах ръка и започнах да се задъхвам, когато привърза велура плътно около нея. Докосването на суровата материя до пулсиращите ми вени ми подейства невероятно възбуждащо.

— Нали не е прекалено стегнато? — попита той.

— Не е.

— Трябва през цялото време да усещаш, че си завързана, но не трябва да изпитваш болка.

Преглътнах.

— Не ме боли.

— Добре! — Завърза по същия начин и другата ми китка и след това се изправи, за да огледа свършеното. — Прекрасно — промърмори. — Напомня ми за червената рокля, с която беше облечена първия път, когато правихме секс. Нали знаеш, че това беше краят ми. Тогава напълно ме опустоши. И вече нямаше връщане назад.

— Гидиън.

Всички страхове ме напуснаха, прогонени от топлотата, любовта и желанието в гласа му. Никога не би ме принудил да направя нещо против волята си.

— Протегни се и стисни краищата на възглавницата — нареди ми той.

Направих го и стягането около китките ме накара да си дам още по-ясна сметка за белезниците. Чувствах се окована. Пленена.

— Усещаш ли? — попита той и веднага разбрах какво има предвид.

В този миг го обичах толкова много, че изпитвах болка.

— Да.

— Ще ти кажа да си затвориш очите — продължи той, изправи се и свали и последната си дреха.

Беше силно възбуден, плътният му член се накланяше под собствената си тежест, широката му главичка блестеше от първите капки семенна течност. Устата ми се напълни със слюнка, желанието се разля по цялото ми тяло. Желаеше ме толкова силно, толкова жадно и въпреки това говореше съвсем спокойно и излъчваше пълно самообладание.

Съвършената му сдържаност ме накара да се овлажня. Гидиън беше най-доброто, което можеше да ми се случи. Искаше ме неистово — нещо, от което изпитвах силна нужда, за да се почувствам сигурна, но едновременно с това умееше да се контролира, така че да не се чувствам притисната.

— Искам, ако е възможно, да държиш очите си затворени — продължи той с нисък и успокояващ глас. — Ако ти дойде в повече, отвори ги, но първо кажи кодовата си дума.

— Добре.

Взе копринената лента и леко я прокара по кожата ми. Студената метална закопчалка в единия й край леко докосна зърното на гърдата ми и го накара да настръхне.

— Нека изясним нещата, Ева. Твоята кодова дума не е за мен. Тя е за самата теб. За мен би било достатъчно да ми кажеш просто недей или спри, но също както белезниците те карат да се чувстваш вързана, изговарянето на думата ще ти даде подходящата психическа нагласа. Разбираш ли?

Кимнах, чувствах се все по-уверена и нетърпението ми непрекъснато нарастваше.

— Затвори очи.

Подчиних се на заповедта. Почти мигновено усещането за натиск върху китките ми стана по-остро. Вибрациите и глухото ръмжене на самолета — по-отчетливи. Отворих устни. Задъхвах се.

Лентата бавно се плъзна от едната ми гърда към другата.

— Толкова си красива, ангелче. Идеална си. Нямаш представа как ми въздейства да те виждам така.

— Гидиън — прошепнах, безумно влюбена в него, — обясни ми!

Той разтвори пръсти и докосна гърлото ми, след това ръката му бавно започна да се спуска по тялото ми.

— Сърцето ми бие толкова бързо, колкото твоето.

Извих се като дъга и потрепнах, пръстите му леко гъделичкаха.

— Добре.

— Толкова съм възбуден, че боли.

— А аз съм влажна.

— Покажи ми — каза той грубо. — Разтвори крака! — Пръстите му се плъзнаха през процепа ми. — Да. Мокра и гореща си, ангелче.

Вагината ми се сви от желание, цялото ми тяло реагира на допира на ръката му.

— О, Ева, имаш най-лакомата катеричка на света. Ще прекарам остатъка от живота си в това да я задоволявам.

— Трябва да започнеш веднага.

Той тихо се засмя.

— Всъщност ще започнем с устата ти. Трябва да ме изсмучеш, за да мога да те чукам през целия полет.

— О, господи! — изстенах аз — Кажи ми, че полетът няма да е десет часа.

— Май ще се наложи да те напляскам за тези ти думи — измърка той.

— Но аз съм добро момиче!

Матракът се огъна, когато се качи в леглото. Усетих, че се приближава и накрая коленичи до рамото ми.

— А сега наистина бъди добро момиче, Ева. Обърни се към мен и отвори уста.

Подчиних се с готовност. Мекото като коприна тяло на члена му докосна устните ми и аз ги разтворих още повече, изпитах огромно удоволствие, когато чух болезнения стон, който се откъсна от гърдите му. Гидиън прокара пръсти през косата ми и задържа тила ми в длан. Нагласи ме така, че да му е удобно.

— Господи! — изпъшка той. — И устата ти е също толкова ненаситна.

Позата, в която бях застанала, легнала по гръб и стиснала възглавницата с две ръце, ми позволяваше да поема само широката глава на члена му. Взех я в устата си, езикът ми се заигра с чувствителната дупчица на върха й, изпитвах огромна радост от това, че съм изцяло съсредоточена върху Гидиън. За мен оралната любов не беше безкористен акт. Всъщност я обичах толкова много, защото ми доставяше огромно удоволствие.

— Точно така — окуражи ме той, раздвижи бедра и започна да ме чука в устата. — Смучи го точно така… толкова ми е хубаво, ангелче. Караш ме да свършвам толкова мощно.

Вдишах мириса му, усетих как тялото ми реагира на аромата на онзи, когото бе признало за свой единствен партньор. Всичките ми сетива бяха наситени от Гидиън, отпуснах се напълно и се отдадох на удоволствието, което взаимно си доставяхме.

* * *

Сънувах, че падам, стреснах се и се събудих.

Сърцето ми се разтуптя от изненада и в този момент осъзнах, че самолетът изведнъж е пропаднал. Турбуленция. Бях добре. Гидиън, който бе заспал до мен, също. Това ме накара да се усмихна. Почти бях загубила съзнание, когато най-накрая ме доведе до оргазъм, след като ме бе чукал толкова дълго, че накрая полудявах от необходимостта да свърша. Справедливо беше и той да се чувства поне леко изтощен след всичко това.

Хвърлих бегъл поглед към часовника си и установих, че летим вече почти три часа. Според мен бяхме дремнали около двайсет минути, може би дори по-малко. Бях убедена, че ме е чукал почти два часа без прекъсване. Все още усещах как плътният му член се плъзга в мен, гали и търка чувствителните ми точки.

Смъкнах се внимателно от леглото, за да не го събудя, и съвсем тихо затворих вратата на прилежащата към спалнята баня.

Черното дърво и металните елементи на обзавеждането придаваха мъжествена елегантност на малкото помещение. От двете страни на тоалетната имаше облегалки за ръцете, с което ми заприлича на трон, а през матовия прозорец влизаше слънчева светлина. Вътре имаше душкабина с подвижен душ, който много ме изкуши, но червените белезници все още бяха на ръцете ми. Така че си свърших работата, измих ръцете си и тогава забелязах, че в едно от чекмеджетата има крем за ръце.

Ароматът му беше лек, но прекрасен. Докато го втривах в кожата си, в главата ми изплува порочна идея. Взех тубичката и я занесох в спалнята.

Гледката, която ме посрещна там, ме накара да затая дъх. Гидиън се бе проснал върху голямото легло, което изглеждаше твърде малко за прекрасното му златисто тяло. Едната му ръка беше отметната над главата, а другата — през гърдите му. Беше свил единия си крак настрани, а другият беше опънат така, че се подаваше от края на леглото. Членът му лежеше тежко върху корема, главичката почти достигаше до пъпа му.

Господи, беше толкова мъжествен. Невероятно мъжествен. И силен. Цялото му тяло беше образец на физическа сила и елегантност.

И въпреки това можех да го накарам да застане на колене пред мен. Тази мисъл ме накара да се почувствам смирена.

Събуди се, когато се качих на леглото, и премига срещу мен.

— Ей! — каза пресипнало. — Ела тук.

— Обичам те — отвърнах и се наместих в прегръдката му.

Кожата му беше като топла коприна и аз се гушнах в него.

— Ева — промълви и ме целуна сладко и ненаситно. — Изобщо не съм свършил с теб.

Поех дълбоко въздух, за да добия смелост, и поставих тубичката на корема му.

— Искам да съм вътре в теб, шампионе.

Погледна надолу, намръщи се и замръзна. Бях достатъчно близо, за да усетя промяната в дишането му.

— Сделката беше друга — пророни внимателно.

— Мисля, че трябва да преосмислим нещата. Освен това, все още е петък, така че уикендът не е започнал.

— Ева…

— Възбуждам се само като си помисля за това — прошепнах, обвих крака около бедрото му и започнах да се търкам в него, исках да усети, че съм мокра.

Острите косъмчета, които се триеха в нежните ми части, и фактът, че се държа безсрамно и непослушно, ме караха да стена.

— Ако ми кажеш да спра, ще го направя. Но нека опитаме.

Стисна зъби толкова силно, че изскърцаха.

Целунах го. Притиснах тяло до неговото. Винаги, когато искаше да ме накара да направя нещо ново, Гидиън първо ми обясняваше всичко. При него обаче говоренето невинаги бе правилната тактика. Понякога беше по-добре да го накараш просто да изключи.

— Ангелче…

Плъзнах се върху него и го обкрачих, оставих тубичката с крема настрани, за да не мисли за нея. Имах намерение да му покажа нещо ново, затова не исках никой от нас да го обмисля прекалено. Ако ни се стори неестествено, веднага щях да спра. Онова, което имахме, беше прекалено ценно, за да го излагам на риск.

Прокарах ръце по тялото му, започнах нежно да го милвам. Исках да почувства любовта, която изпитвам към него. Да разбере, че го боготворя. Нямаше нещо, което не бих направила за него, с изключение на това, да се откажа.

Той ме прегърна, провря едната си ръка в косата ми, а другата постави на дупето и ме притисна по-близо до себе си. Отвори уста и плъзна езика си в моята. Потънах в целувката, извивайки глава, за да съм по-близо.

Членът му, който лежеше между нас, се възбуди, усетих натиска на твърдото му тяло върху корема си. Притискането се усили, когато Гидиън изви бедра нагоре и изстена в устата ми.

Придвижих устни от бузата към гърлото му и облизах солта от кожата, преди да продължа по-нататък. Започнах да го смуча ритмично, като оставях по кожата му белези от зъби, маркирах го. Сложил ръка на тила ми, той ме притискаше плътно до себе си, а необузданите му звуци на удоволствие вибрираха под устните ми.

Отдръпнах се и погледнах червената следа, която бях оставила.

— Мой — прошепнах.

— Твой — закле се той с премрежен поглед.

— Всеки един сантиметър от тялото ти.

Преместих се по-надолу и започнах да дразня с език плоското зърно на гърдата му. Ближех миниатюрните точици, после около тях. Докосването на езика ми бе леко като перце, докато накрая не засмуках. Гидиън издаде остър звук, когато бузите ми хлътнаха от рязкото засмукване, ръцете му ме пуснаха и сграбчиха завивката в юмруци.

— Отвътре и отвън — продължих нежно и насочих вниманието си към зърното на другата му гърда.

Усетих, че напрежението му нараства, докато си проправях път надолу по тялото му. Пуснах език в пъпа му и той рязко се изви нагоре.

— Шшшт… — прошепнах успокоително, докато търках буза в пулсиращия му член.

Беше се измил след предния ни рунд и сега приятно ухаеше на чисто. Тежкият му скротум висеше между краката му, епилираната кожа беше нежна и гола като коприна. Харесваше ми, че е съвсем гладък, също като мен. Така, когато беше вътре в мен, връзката беше пълна във всяко едно отношение, усещането се подсилваше от досега на кожа в кожа.

Поставих ръце от вътрешната страна на бедрата му и го накарах да ги разтвори още повече, за да се настаня удобно между тях. След това прокарах език по ръба на изпънатия му скротум.

Гидиън изстена. Дивият животински звук ме накара да потръпна в очакване. Въпреки това не спрях. Не можех. Толкова силно го желаех.

Продължих да го смуча и да го галя с език с цялата нежност, на която бях способна. След това повдигнах внимателно тестисите му с палци, за да мога да достигна до нежната кожа под тях. Те се вдигнаха нагоре, кожата се опъна и ги придърпа по-близо до тялото. Езикът ми се плъзна още малко надолу и предпазливо се приближи до крайната цел.

— Ева. Спри — каза задъхано Гидиън. — Не мога. Недей.

Започнах да мисля трескаво, като едновременно с това не преставах да го докосвам, хванах с ръка члена му и започнах да го галя. Той мълчеше. Все още беше потънал в собствените си мисли. Все още беше прекалено съсредоточен върху онова, което предстоеше, вместо върху това, което става в конкретния миг.

Но аз знаех как да го накарам да насочи вниманието си върху нещо друго.

— Искаш ли да го направим заедно, шампионе?

Обърнах се и го обкрачих наобратно, сега вече дупето ми бе извърнато към него.

Сграбчи бедрата ми още преди да успея напълно да се наглася и придърпа вулвата ми към ненаситната си уста. Извиках от изненада, когато достигна до клитора ми и жадно го засмука. Все още бях набъбнала и свръхчувствителна, едва устоях на новия прилив на удоволствие. Държеше се грубо и необуздано, страстта му се подклаждаше от чувството за неудовлетвореност и страх.

Обвих устни около члена му и започнах да правя това, което и той правеше с мен.

Докато смучех възбудената му главичка, усещах как стене, допрял устни до клитора ми, и това почти ме доведе до оргазъм. Притискаше ме до себе си, забил пръсти в бедрата ми толкова силно, че ми причиняваше болка.

Харесваше ми. Разкриваше се напълно пред мен и докато той се страхуваше от случващото се, аз бях невероятно въодушевена. Не се доверяваше на себе си, когато беше с мен, но аз изпитвах безусловно доверие към него. Бяхме положили огромни усилия, за да достигнем до това ниво на доверие, бяхме пролели кръв и сълзи и аз го ценях повече от всичко в живота си.

Стиснах члена му в юмрук и започнах да движа ръката си нагоре-надолу, като облизвах с език капчиците семенна течност, които избиваха. В мига, в който осъзнах, че Гидиън трепери, той рязко се извърна и ни постави легнали настрани, а не един върху друг, както до сега.

Смучеше ме силно и бързо, езикът му навлизаше в отвора ми и ме подлудяваше с бързите си движения. Докоснах отвора на ануса му с върха на пръста си, като през цялото време устните ми трескаво се движеха по цялата дължина на члена му. Той потрепери и от гърдите му се изтръгна нисък животински звук, който накара обляната ми в пот кожа да настръхне.

Движех несъзнателно бедрата си, търках влажната си вулва в устата му. Стенех неконтролируемо, а цялото ми същество трептеше от спазми на удоволствие. Толкова хубаво ме чукаше с езика… водеше ме на ръба на лудостта.

В следващия миг върхът на пръста му започна да имитира движенията на моя и да масажира отвора на ануса ми. Свободната ми ръка затърси слепешком тубичката с крема.

Гидиън я бутна към мен — жест, който означаваше, че приема това, което възнамерявах да направя.

Едва бях отворила капачката на крема, когато усетих, че навлиза в мен. Извих гръб, членът му се изплъзна от устата ми и аз извиках името му. Тялото ми се опитваше да се приспособи към шока от неочакваното проникване. Преди да ми подаде тубичката, беше намазал пръста си с крем.

За момент бях тотално завладяна. Той беше навсякъде — около мен, вътре в мен, прилепен плътно до мен. И не беше нежен. Пръстът в ануса ми се движеше напред-назад, чукаше ме безспир и в силата, с която го правеше, се таеше неуталожен гняв. Тласках го към нещо, което не искаше да направи, и той ме наказваше с удоволствие, което дойде толкова бързо, че не успявах да го контролирам.

Аз бях по-нежна с него. Отворих уста и отново започнах да смуча члена му. Оставих крема да се затопли на пръста ми и го втрих в него. Изчаках го да се разтвори за мен и едва тогава вкарах пръста си вътре.

До този момент не бях чувала звук като този, който се изтръгна от гърдите му. Беше като вик на ранено животно, болката извираше дълбоко от душата му. Гидиън замръзна неподвижно, дишаше тежко срещу вулвата ми, вкарал пръста си дълбоко в мен, цялото му тяло трепереше.

Отделих устни от члена му и му казах с тих напевен глас:

— В теб съм, миличък. Справяш се чудесно. Ще те накарам да се почувстваш прекрасно.

Изстена, когато навлязох малко по-дълбоко, върхът на пръста ми докосна простатата.

— Ева!

Пенисът му се изду още повече, зачерви се и плътните вени изпъкнаха по тялото му, първите капки сперма се изстреляха ниско върху корема на Гидиън. Беше твърд като камък, извит нагоре до малко над пъпа му. Никога не го бях виждала така възбуден и това ме разгорещи още повече.

— Тук съм. — Започнах да го галя отвътре, езикът ми се плъзгаше по възбудения му пенис. — Толкова много те обичам, Гидиън. Обичам да те докосвам така… да те виждам такъв.

— О, господи! — възкликна той и се разтресе неистово. — Чукай ме, ангелче. Сега — изсъска той, когато го разтърках отново. — Силно!

Поех члена му с уста и направих това, което искаше. Масажирах онази точка вътре в него, която го караше да ругае и да се гърчи, докато тялото му се опитва да се справи с канонадата от горещи усещания. Отдръпна ръце от мен, едрото му тяло се изви, но аз не откъснах устните и ръцете си от него, тласкайки го все по-нататък.

— О, господи! — изхълца той и разкъса завивката с ръце, звукът от разцепването на плата отекна в малкото затворено пространство.

— Стига, Ева. Спри. По дяволите!

Натиснах го отвътре и едновременно с това го засмуках силно, той започна да се изпразва с такава сила, че се задавих от горещия поток, нахлул в устата ми. Отдръпнах се, спермата му се изстрелваше по устните ми, по корема му, по гърдите ми, изливаше се на такива мощни потоци, че човек трудно би повярвал, че в последните два часа е свършил два пъти. С върха на пръста си усещах спазмите вътре в него, които изхвърляха семенна течност от члена му.

Едва след като тялото му престана да се движи, се отдръпнах, извърнах се и го прегърнах с треперещи ръце. Бяхме потни, лепкави и мръсни, но най-хубавото бе, че това нямаше никакво значение. Гидиън зарови влажното си лице между гърдите ми и се разплака.

19

Мястото, което Гидиън бе избрал, беше рай. Пилотът ни преведе над Подветрените острови[11], летейки ниско над невероятно сините води на спокойното Карибско море, преди да кацне на частно летище, недалеч от крайната ни цел — курорта „Кросуиндс“.

И двамата все още бяхме замаяни, когато самолетът се приземи. В крайна сметка, Гидиън току-що беше преживял оргазма на живота си. Косите ни бяха все още мокри и докато подпечатваха паспортите ни, се държахме здраво за ръце. Не казахме почти нищо, нито един на друг, нито на хората около нас. Мисля, че емоциите и на двама ни все още бяха твърде сурови след случилото се.

Качихме се в лимузината, която ни чакаше, и Гидиън си наля питие. Лицето му беше абсолютно безизразно и непроницаемо. Поклатих глава, когато вдигна кристалното шише и безмълвно предложи да ми налее.

Той се настани удобно на седалката до мен и ме прегърна през раменете.

Гушнах се в него и прехвърлих крака през неговите.

— Всичко наред ли е?

Целуна ме силно по челото.

— Да.

— Обичам те.

— Знам. — Изпи питието си на един дъх и остави празната чаша в поставката.

Не си казахме нищо друго по време на дългото пътуване от летището до курорта. Беше вече тъмно, когато пристигнахме, но откритото лоби на хотела беше ярко осветено. Около рецепцията, изградена от тъмно дърво и цветни керамични плочки, имаше саксии с буйна растителност. Атмосферата, която посрещаше гостите, беше безгрижна и едновременно с това елегантна.

Управителят на хотела ни очакваше на полукръглата алея за коли, където ни остави лимузината. Имаше безупречен външен вид и се усмихваше широко. Очевидно беше много развълнуван от присъствието на Гидиън, но вълнението му стана още по-голямо, когато Гидиън се обърна към него по име и го нарече Клод.

Клод говореше оживено, докато вървяхме зад него, здраво стиснали ръце. Ако човек погледнеше към Гидиън, никога не би могъл да предположи колко интимно близки сме били само преди час. Косата ми беше изсъхнала в някаква безформена маса, но той беше прекрасен и секси както винаги. Костюмът му беше идеално изгладен и му стоеше безупречно, докато моята рокля изглеждаше доста смачкана след дългия ден. Бях измила грима си под душа и сега лицето ми бе бледо, с остатъци от черна спирала около очите.

Но никой не можеше да се усъмни в собственическото поведение, което Гидиън демонстрираше спрямо мен. То ясно проличаваше от начина, по който ме държеше, и от движението, с което ме насочи към апартамента ни, слагайки ръка ниско на кръста ми. Караше ме да се чувствам сигурна и самоуверена, макар в момента да показваше деловото си лице, а аз далеч да не бях в най-добрата си форма, което се отразяваше и върху него.

Това ме караше да го обичам още повече.

Само ми се искаше да не е така мълчалив. Мълчанието му ме тревожеше. И ме караше да се питам дали бях постъпила разумно, като продължих да го притискам, след като неведнъж ми каза да спра. Защо, по дяволите, си бях въобразила, че знам от какво се нуждае, за да се почувства по-добре?

Управителят продължаваше да говори нещо на Гидиън, а аз започнах бавно да се разхождам из огромния хол, към който имаше просторна открита тераса с бели дивани върху бамбуковия под. Голямата спалня беше също толкова впечатляваща с огромното легло с мрежа против комари около него и друга открита тераса, която водеше към частен басейн, направен така, че да изглежда като част от безкрайния океан зад него.

Повя топъл бриз, целуна лицето ми и премина през косата ми. Изгряващата луна рисуваше лунна пътека във водите на океана, а далечният смях и звуците на реге, които долитаха отнякъде, ме накараха да се почувствам някак самотна.

Нищо не беше както трябва, когато Гидиън не беше в настроение.

— Харесва ли ти? — попита той тихо.

Обърнах се към него и чух как външната врата се затваря.

— Фантастично е.

Той кимна отсечено с глава.

— Поръчах да ни донесат вечеря. Тилапия с ориз, пресни плодове и сирене.

— Чудесно. Умирам от глад.

— В дрешника има дрехи за теб. Ще намериш и бански, но басейнът и плажът са частни и няма да имаш нужда от него, освен ако не пожелаеш да го облечеш. Кажи ми, ако ти трябва нещо друго, веднага ще наредя да го донесат.

Погледнах го внимателно, стоеше на няколко метра от мен. Очите му блестяха на приглушената светлина на фенера и запазените настолни лампи. Беше напрегнат и някак далечен, усетих как сълзите се надигат в гърлото ми.

— Гидиън… — протегнах ръка към него. — Сбърках ли? Развалих ли нещо между нас?

— Ангелче! — въздъхна той. Приближи към мен, взе ръката ми и я вдигна към устните си. Когато застана до мен, забелязах, че отбягва погледа ми, като че ли му е трудно да ме погледне в очите. Усетих, че започва да ми прилошава. — Кросфайър.

Каза думата толкова тихо, че за миг си помислих, че си я въобразявам. След това ме взе в обятията си и нежно ме целуна.

— Шампионе. — Повдигнах се на пръсти, поставих ръка на тила му и отвърнах на целувката му, влагайки всичките си чувства в нея.

Той бързо се отдръпна от мен.

— Хайде да се преоблечем, преди да са донесли вечерята. Много ми се иска да махна този костюм.

Отдръпнах се с нежелание, сигурно наистина му беше горещо в костюма, но все още имах усещането, че нещо не е наред. Чувството се засили, когато Гидиън излезе, за да се преоблече, и осъзнах, че ще спим в различни стаи.

* * *

Ритнах обувките си в дрешника, който беше пълен с прекалено много дрехи само за един уикенд. Повечето от тях бяха бели. Гидиън ме харесваш облечена в бяло. Предполагах, че е така, защото ме възприема като своя ангел.

Дали все още си мислеше за мен по този начин? Или вече се бях превърнала в дявол? В егоистична кучка, която го е принудила да се изправи лице в лице с демони, които той самият предпочита да забрави?

Облякох обикновена черна рокля с презрамки, която напълно отговаряше на гробовното ми настроение. Имах чувството, че нещо между нас е умряло.

С Гидиън и преди бяхме имали много трудни моменти, но никога не бе изглеждал толкова отдалечен от мен. Никога не бяхме чувствали неудобство и неестествена напрегнатост, когато сме заедно. Бях имала подобен опит с други мъже — в моментите, когато се готвеха да ми кажат, че повече не искат да излизат с мен.

Вечерята пристигна и беше сервирана на прекрасно подредена маса на терасата с изглед към самотния плаж. Видях бяла шатра, опъната на пясъка, и си спомних мечтата на Гидиън да се търкаляме на шезлонг за двама край водата и да правим любов.

Сърцето ме заболя.

Изпих набързо две чаши студено бяло вино с плодов вкус и механично задъвках храната си, въпреки че бях загубила апетит. Гидиън седеше срещу мен, облечен само в широки бели ленени панталони и от това ситуацията ставаше още по-лоша. Беше толкова красив, толкова ужасно секси, че не можех да откъсна очи от него. Но той беше на хиляди километри от мен. Мълчаливото му напрегнато присъствие ме караше да го желая с всяка частица на душата си.

Емоционалният разрив между нас растеше. Вече не можех да премина от другата страна.

Бутнах чинията настрани, след като бях изяла всичко, и едва тогава забелязах, че той почти не е докоснал храната си. Беше поровил с вилица в чинията и ми бе помогнал да пресушим бутилката вино.

Поех дълбоко въздух и започнах:

— Съжалявам. Трябваше да… Не исках… — Преглътнах трудно, преди да продължа: — Съжалявам, миличък — прошепнах.

Бутнах стола назад и краката му изскърцаха силно по плочките, после бързо слязох от терасата.

— Ева! Чакай!

Усетих топлия пясък под краката си и се затичах към океана, свалих роклята си, без да спирам, и се хвърлих във водата, която беше топла като във вана. В продължение на няколко метра беше съвсем плитко, след това изведнъж пропаднах и водата покри главата ми. Свих колене и се оставих да потъна, бях благодарна, че потопена под водата, никой не вижда сълзите ми.

Чувството за безтегловност ми подейства успокояващо. Косата ми се разпръсна около мен, усетих допира на рибите, които се стрелкаха покрай неканения гост, нарушил тишината и спокойствието на техния свят.

Изведнъж някой рязко ме върна към действителността, започнах да се мятам и да пръскам вода около себе си.

— Ангелче! — изръмжа Гидиън и започна да ме целува като обезумял, докато ме изнасяше на ръце от водата и ме носеше нагоре по плажа. Занесе ме до шатрата и ме остави на един шезлонг, после ме покри с тялото си, преди да успея да поема въздух.

Все още бях замаяна, когато той изръмжа и каза:

— Омъжи се за мен!

Но не това беше причината да отвърна:

— Да.

Гидиън беше влязъл във водата след мен с панталони. Мокрият лен бе прилепнал по краката му, докато лежеше върху мен и ме целуваше така, сякаш умираше от жажда, която само аз можех да утоля. Беше проврял ръце в косата ми и ме държеше неподвижно. Беше като обезумял, устните му бяха подути също като моите, езикът му беше ненаситен и властен.

Лежах под него, без да мърдам. Бях изпаднала в шок. Опитвах се бързо да се отърся от изненадата и да проумея случващото се.

Преди малко се беше измъчвал, защото се бе чудил как да ми зададе въпроса, а не защото е искал да ме напусне.

— Утре — каза рязко той и потърка буза в моята.

Брадата му беше набола и боцкането й сякаш ме пробуди и ме накара напълно да осъзная къде се намираме и какво иска от мен.

— Аз… — Мозъкът ми отново замръзна.

— Кажи „да“, Ева. — Надигна се и ме изгледа пламенно. — Просто кажи „да“.

Преглътнах.

— Не можем да се оженим утре.

— Можем — заяви той категорично — и ще го направим. Имам нужда от това, Ева. Имам нужда да чуя клетвите, да знам, че сме законно обвързани… Иначе ще се побъркам.

Стори ми се, че светът се завъртя около мен, сякаш съм в увеселителен парк и съм попаднала в един от онези варели, които се въртят така бързо, че центробежната сила те залепва за стената, а подът пропада на няколко метра под теб.

— Прекалено рано е — опитах се да възразя.

— Как можеш да твърдиш това след случилото се в самолета? — попита рязко той. — Та ти ме притежаваш, Ева. Проклет да съм, ако не успея да те притежавам и аз.

— Не мога да дишам — промълвих едва, кой знае защо изпаднала в паника.

Гидиън се завъртя така, че се озовах върху него, ръцете му силно ме притискаха. Притежаваше ме.

— Ти самата го искаш — настоя той. — Обичаш ме.

— Наистина те обичам — отвърнах и сведох чело на гърдите му. — Но ти прибързваш и…

— Мислиш, че ти предлагам просто така? За бога, Ева, познаваш ме достатъчно добре. Планирам всичко това от седмици. То е единственото, за което мисля.

— Гидиън… не можем просто да избягаме и да се оженим тайно.

— Защо, по дяволите, да не можем?

— Ами семействата ни? Приятелите?

— Ще се оженим още веднъж заради тях. И аз го искам — обеща той и отметна мократа коса от бузата ми. — Искам снимки от сватбата ни да се появят във вестниците, в списанията… навсякъде. Но подготовката за това ще отнеме месеци. Не мога да чакам толкова дълго. Да го направим само заради нас. Не е необходимо да казваме на никого, ако не искаш. Може да го наречем годеж. И това ще е нашата тайна.

Погледнах го втренчено, не знаех какво да отговоря. Настойчивостта му беше едновременно ужасно романтична и просто ужасяваща.

— Говорих с баща ти — продължи той и аз отново изпаднах в шок. — Той няма никакви…

— Какво? Кога?

— Когато беше в града. Отвори ми се възможност и аз се възползвах от нея.

По някаква причина това ме нарани.

— Не ми е казал нищо.

— Аз го помолих да не ти казва. Казах му, че няма да стане веднага. Че все още се опитвам да те върна при себе си. Записах всичко, можеш да чуеш разговора ни, ако не ми вярваш.

Премигах объркано:

— Записал си го? — повторих.

— Не исках да оставя нищо на случайността — отговори той, в гласа му изобщо не се долавяше извинение.

— Казал си му, че няма да стане веднага. Излъгал си го.

Усмивката му беше остра като бръснач.

— Не съм. Минаха няколко дни оттогава.

— О, господи! Ти си се побъркал.

— Възможно е. И ако е вярно, съм се побъркал заради теб — заяви той и ме целуна силно по бузата. — Не мога да живея без теб, Ева. Не искам дори да си представям тази възможност. Само при мисълта за това полудявам.

— Това е лудост.

— Защо? — попита той и се намръщи. — Знаеш, че и за двама ни не може да има никой друг на света. Какво още чакаш?

Главата ми се изпълни с всевъзможни доводи. Виждах съвсем ясно толкова причини, поради които трябва да изчакаме, толкова капани, в които можем да попаднем. Но от устата ми не излезе нищо.

— Не ти давам възможност да избираш — заяви той решително, изви тялото си и стана, като ме носеше на ръце. — Ще го направим, Ева. Наслади се на последните си часове като неомъжена жена.

* * *

— Гидиън! — изхълцах аз. Главата ми се мяташе на матрака, докато спазмите на оргазма разтърсваха цялото ми тяло.

Потта му се стичаше по гърдите ми, бедрата му неуморно се движеха, докато вкарваше прекрасния си пенис в мен отново и отново, извиваше се и проникваше — ту плитко, ту дълбоко.

— Точно така — похвали ме с дрезгав глас. — Стискай го! Толкова те усещам, ангелче. Ще ме накараш пак да свърша.

Едва поемах въздух, чувствах се напълно омекнала и уморена от неотслабващото му желание. Вече ме бе събудил два пъти, обладаваше ме с прецизна умелост, сякаш искаше да запечата в тялото и в съзнанието ми факта, че му принадлежа. Че съм негова и може да прави с мен каквото си поиска.

Толкова ме възбуждаше.

— Ммм… — измърка той и плъзна члена си дълбоко в мен. — Спермата ми е като сметана вътре в теб. Обожавам това усещане, след като съм те чукал цяла нощ. Цял живот ще бъда така, Ева. Никога няма да спра.

Прехвърлих крака си през бедрото му и го притиснах към себе си.

— Целуни ме.

Греховно прекрасните му устни се допряха в моите.

— Обичай ме — заповядах и забих нокти в бедрата му, когато членът му се размърда в мен.

— Обичам те, ангелче — прошепна той и усмивката му стана още по-широка. — Обичам те.

* * *

Когато се събудих, него го нямаше.

Протегнах се, бях омотана в чаршафите, които миришеха на секс и на Гидиън, и вдишах дълбоко морския въздух, който нахлуваше през отворените врати на терасата.

Останах да лежа така известно време, мислех за изминалата нощ и за деня, който предстоеше. След това през ума ми минаха предишните седмици и малкото месеци, откакто бях срещнала Гидиън. После мислите ми отлетяха още по-назад. Към Брет и другите мъже, с които бях излизала. Върнах се към времето, в което бях дълбоко убедена, че никога няма да срещна мъж, който би ме обичал такава, каквато съм, с всичките ми емоционални рани, целия товар от миналото, с несигурността и нуждата ми от внимание.

Какво друго можех да кажа, освен „да“ сега, когато като по чудо бях открила този мъж?

Изтъркалях се от леглото, обзета от вълнение при мисълта да намеря Гидиън и да му обясня, че съм напълно готова да се омъжа за него. Хареса ми идеята, че сме избягали тайно, че ще изречем първите си клетви насаме, без да ни наблюдава никой, който би могъл да таи съмнения, омраза или лоши помисли. След всичко, което бяхме преживели, изглеждаше толкова логично началото на новия ни живот да е изпълнено само с любов, надежда и щастие.

Трябваше да се досетя, че е планирал всичко идеално, от абсолютното уединение до изключителното място, на което се намирахме. Разбира се, сватбата щеше да се състои на брега. И двамата имахме хубави спомени, свързани с брега на океана, сред които особено ценен бе последният път, когато бяхме заедно в Северна Каролина.

Усмихнах се, когато видях подноса със закуска, оставен на ниската масичка до дивана в спалнята. На облегалката на стола беше преметнат бял копринен халат.

Гидиън никога не пропускаше нищо.

Облякох халата и се протегнах да си налея кафе, имах нужда от малко кофеин, преди да го потърся и да му дам отговор. И в този момент видях предбрачния договор, поставен върху подноса със закуската.

Ръката ми замръзна и не успя да стигне до каната с кафе. Договорът беше красиво аранжиран под тънка бяла ваза с червена роза в нея, сребърните прибори блестяха върху изящно сгънатата салфетка.

Не знам защо бях толкова изненадана и… сломена. Разбира се, че Гидиън е планирал всичко до последната подробност — като се започне от предбрачния договор. В крайна сметка нали се бе опитал да постави началото на връзката ни с договор?

Цялото ми еуфорично щастие се изпари за миг. Съсипана, обърнах гръб на подноса и се отправих към банята. Изкъпах се бавно, движенията ми бяха като на забавен каданс. Реших, че предпочитам да кажа „не“, вместо да чета юридически документ, който определя цената на любовта ми. За мен тази любов беше безценна.

Въпреки това се страхувах, че е прекалено късно, че нанесената вреда е непоправима. Самото знание за това, че е подготвил предбрачно споразумение, променяше всичко и не можех да виня него за това. По дяволите, та той беше Гидиън Крос! Един от двайсет и петте най-богати мъже в света. Беше немислимо да не поиска от мен да подпиша предбрачен договор. А и аз не бях наивна. Не би трябвало да мечтая за рицар на бял кон и приказен замък.

След душа облякох тънка памучна рокля, вързах мократа си коса на опашка и се отправих към кафето. Налях си една чаша, добавих сметана и подсладител, взех договора и излязох на терасата.

На брега течеше усилена подготовка за сватбата. В близост до водата беше издигната арка, покрита с цветя, а преплетени бели панделки през пясъка оформяха импровизирана алея.

Седнах с гръб към брега, не можех да понеса болката от тази гледка.

Отпих глътка от кафето, почувствах как се разлива в тялото ми, отпих отново. Бях изпила почти половин чаша, когато най-после събрах достатъчно смелост да прочета проклетия договор. Първите няколко страници описваха подробно имуществото, което всеки от нас притежава преди брака. Огромното състояние на Гидиън беше потресаващо. „Кога намира време да спи този човек?“ В началото помислих, че има грешка в сумата, която според документа притежавах, но после размислих, че основният ми капитал отдавна трупа дивиденти от инвестиции.

Стантън бе взел петте милиона, които притежавах, и ги бе удвоил.

В този момент ми хрумна, че е много глупаво от моя страна да държа парите си просто така, вместо да ги използвам, за да помагам на хора в нужда. Държах се така, сякаш кървавите пари не съществуваха, вместо да ги вкарам в употреба. Реших да се заема с това, веднага щом се прибера в Ню Йорк. От тук нататък четивото ставаше все по-интересно.

Първото условие, което Гидиън поставяше, бе да взема неговата фамилия. Можех да запазя Трамел като презиме, но нямах право да го добавям с тире към новата си фамилия. Ева Крос — неподлежащо на обсъждане. И толкова типично за него. Любимият ми мъж обичаше да властва и не смяташе за необходимо да се извинява, че понякога се държи като пещерен човек.

Второто условие бе да приема десет милиона от него още при самата сватба и така да удвоя състоянието си само като кажа „да“. От тук нататък всяка следваща година получавах повече. Щях да получавам бонус за всяко дете, родено от връзката ни, щеше да ми се плаща, за да ходя на семейна терапия с него. Трябваше да се съглася на терапия и намесата на посредник в случай на развод. Освен това трябваше да се съглася да живея в една и съща къща с него, да ходим на почивка на всеки два месеца, да излизаме на срещи…

Колкото повече четях, толкова повече разбирах. Целта на предбрачния договор не беше да защити имуществото на Гидиън. Напротив — той щедро го раздаваше, стигаше дори дотам да поиска петдесет процента от всичко, което придобие по време на брака ни, безусловно да ми принадлежи. Освен в случай на изневяра от негова страна. Ако това се случеше, финансовите последици за него щяха да са жестоки.

Целта на предбрачния договор бе да защити сърцето му, да ме обвърже и да ме подкупи, така че на всяка цена да остана при него. Даваше всичко.

Дойде при мен на терасата в момента, в който прочетох последната страница, облечен само в полуразкопчани дънки и нищо нагоре. Знаех, че появата му точно в този миг не е случайна. Беше ме наблюдавал отнякъде и бе преценявал реакцията ми.

Избърсах сълзите от очите си и се опитах да изглеждам равнодушна.

— Добро утро, шампионе!

— Добро утро, ангелче! — Наведе се и ме целуна по бузата, след това придърпа един стол и седна от лявата ми страна.

Един от служителите на хотела донесе закуска и още кафе, подреди умело масата и изчезна също така бързо, както беше дошъл. Погледнах към Гидиън, тропическият бриз галеше лицето му и си играеше с дългата му черна коса. Докато седеше до мен, толкова непринуден и така мъжествен, ми беше невъзможно да го свържа със сухите банкови сметки от договора. Обърнах листовете, за да стигна отново до първата страница, сложих ръка отгоре й и заявих:

— Нищо в този документ не може да ме държи омъжена за теб.

Той пое дълбоко въздух.

— Тогава ще го преработим. Кажи си условията.

— Не искам парите ти. Искам това — заявих и посочих към него. — И по-специално това. — Наведох се и поставих ръка върху сърцето му. — Ти си единственото нещо, което може да ме задържи, Гидиън.

— Не знам как да го направя, Ева. — Хвана ръката ми и я притисна до гърдите си. — Сигурно ще прецакам нещо. И ти ще поискаш да избягаш.

— Вече не бягам — възразих. — Не го ли забеляза?

— Забелязах, че снощи се втурна към океана и потъна като камък. — Той се наведе напред и ме погледна в очите. — Не отхвърляй предбрачния договор просто по принцип. Ако в него няма нещо, с което си дълбоко несъгласна, приеми го. Заради мен.

Облегнах са на стола.

— Двамата с теб трябва да извървим дълъг път — казах тихо. — Един лист хартия не може да ни накара да си вярваме. Тук става въпрос за доверие, Гидиън.

— Да, добре… — поколеба се той. — Аз си нямам доверие, че няма да прецакам нещата, а ти нямаш доверие в себе си, че можеш да ми дадеш онова, от което се нуждая. Но двамата вярваме един в друг. Ще работим по всичко останало заедно.

— Добре.

Видях как очите му светнаха и разбрах, че съм взела правилното решение, въпреки че все още някъде в себе си смятах, че сме избързали.

— Имам обаче един проблем.

— Какъв е.

— Въпросът с името.

— Не подлежи на обсъждане — заяви Гидиън рязко и за да подчертае думите си, махна с ръка.

Вдигнах предупредително вежда.

— Не се дръж като неандерталец. Искам да взема и името на баща си. Той отдавна го искаше и цял живот го е притеснявало, че не нося фамилията му. Сега е моментът да поправя тази грешка.

— Значи Ева Лорън Рейъс Крос?

— Ева Лорън Трамел Рейъс Крос.

— Звучи доста дългичко, ангелче — учуди се той, — но така да бъде, ако това те прави щастлива. Това е единственото, което искам.

— А аз искам теб — заявих и се наведох напред, за да ме целуне.

Той докосна устните ми.

— Хайде тогава да го узаконим.

* * *

Омъжих се за Гидиън Джефри Крос боса на един карибски плаж, с управителя на хотела и Ангъс Маклауд за свидетели. Не бях разбрала, че Ангъс е тук, но се зарадвах, когато го видях.

Церемонията беше кратка, семпла и много красива. По широките усмивки на свещеника и Клод разбрах, че за тях е чест да изпълняват толкова важна роля в бракосъчетанието на Гидиън.

Облякох най-хубавата рокля, която намерих в дрешника. Беше без презрамки, с рюш от гърдите до бедрата и с цветчета от органза, които се спускаха надолу до стъпалата ми. Беше романтична рокля — сладка, но секси. Косата ми беше прибрана на елегантен небрежен кок с втъкната червена роза в него. От хотела ми осигуриха букет от жасмин, завързан с бяла панделка.

Гидиън беше с графитеносив панталон и бяла риза, която падаше свободно отгоре. Той също беше бос. Разплаках се, докато повтаряше брачната клетва след свещеника. Гласът му беше силен и уверен, макар в очите му да се четеше нажежен копнеж.

Толкова много ме обичаше.

Цялата церемония беше интимна и дълбоко лична. Съвършена.

Липсваха ми майка ми, баща ми и Кари. Липсваха ми Айрланд, Стантън и Кланси. Но когато Гидиън се наведе над мен, за да запечата брака ни с целувка, ми прошепна:

— Ще го направим отново. Колкото пъти искаш.

Толкова много го обичах.

Ангъс се приближи и ме целуна по бузите.

— Радвам се да ви видя и двамата толкова щастливи.

— Благодаря ти, Ангъс. Грижил си се добре за него толкова време.

Усмихна се, очите му блестяха, когато се обърна към Гидиън. Каза нещо с такъв силен шотландски акцент, че не бях сигурна дали думите изобщо са на английски. Каквото и да беше, очите на Гидиън също заблестяха. До каква степен Ангъс бе замествал баща му през всичките тези години? Винаги щях да съм му благодарна за това, че е давал на Гидиън любов и подкрепа тогава, когато най-много се е нуждаел от тях.

Разрязахме една малка торта и изпихме по чаша шампанско на терасата. Подписахме се в регистъра, който свещеникът ни донесе, след което ни дадоха свидетелството за брак, което също подписахме. Гидиън почтително го погали с ръка.

— От това ли имаше нужда? — подразних го. — Този лист хартия?

— Имам нужда от теб, госпожо Крос — отвърна той и ме притегли към себе си. — И исках това.

Ангъс прибра свидетелството и предбрачния договор и изчезна. И двата документа бяха заверени нотариално от управителя на хотела и щяха да бъдат прибрани някъде, където Гидиън съхраняваше подобни неща.

А що се отнася до Гидиън и мен, най-накрая се озовахме под шатрата на плажа — голи, и вплетени един в друг. Пиехме шампанско, докосвахме се закачливо и ненаситно и се целувахме лениво, докато денят бавно отминаваше.

И това също бе съвършено.

* * *

— И така, какво ще правим, когато се приберем? — попитах, докато вечеряхме на свещи в трапезарията. — Как да обясним, че просто сме избягали и сме се оженили?

Гидиън сви рамене и облиза разтопеното масло от палеца си.

— Както пожелаеш.

Извадих месото от крака на омара и започнах да обмислям възможностите.

— Със сигурност искам да кажа на Кари. Освен това мисля, че и баща ми няма да има нищо против. Опитах се да му намекна нещо, когато му се обадих днес, и той ми каза, че си разговарял с него, така че е подготвен. Стантън няма да се развълнува много, без това да те обижда.

— Не ме обижда.

— Но се тревожа за майка ми. Нещата между нас и без това не вървят. Направо ще полудее, когато разбере, че сме се оженили. — Спрях за момент и за хиляден път се опитах да осмисля ситуацията. — Не искам да си помисли, че съзнателно съм я изолирала, защото съм й сърдита.

— Тогава да кажем на нея и на всички останали, че сме се сгодили.

Потопих месото на омара в разтопеното масло и си помислих, че нямам абсолютно нищо против да свикна да виждам Гидиън гол до кръста, задоволен и отпуснат.

— Направо ще изпадне в истерия, ако заживеем заедно преди сватбата.

— Тогава ще й се наложи да планира всичко много бързо — каза той сухо. — Ти си ми съпруга, Ева. Не ме интересува дали някой друг го знае, аз го знам. Искам да се прибирам вкъщи при теб, сутрин заедно да пием кафето си, да ти помагам да закопчееш роклята си и да я разкопчавам вечер.

Докато гледах как разчупва крака на омара с ръце, го попитах:

— Ще носиш ли венчална халка?

— Очаквам го с нетърпение.

Това ме накара да се усмихна. Той спря и се загледа в мен.

— Какво има? — попитах, след като не каза нищо. — Да не би да съм се омазала с масло по лицето?

Гидиън се облегна назад и въздъхна дълбоко.

— Толкова си красива. Обичам да те гледам.

Усетих, че се изчервявам.

— И ти не си за изхвърляне.

— Започна да изчезва — измърмори той.

Усмивката ми се стопи.

— Моля? Какво изчезва?

— Тревогата… Появява се някакво чувство за сигурност. Не смяташ ли? — Той отпи от виното. — Улегналост. Чувството е приятно. Харесва ми. Много ми харесва.

Той вдигна ръката ми до устните си. Светлината от свещите се отрази в пръстена, който ми бе дал, и го накара да заблести в цветовете на дъгата. Беше красив квадратен диамант, поставен в старинен обков. Харесваше ми заради класическата си изисканост, но най-ценното в него беше, че е пръстенът, с който баща му е предложил на майка му.

Макар Гидиън да бе дълбоко наранен от предателствата на родителите си, времето, в което тримата са били семейство, беше последното истинско щастие, което е познал, преди да срещне мен.

А се кълнеше, че не е романтичен.

Забеляза, че се възхищавам на пръстена.

— Харесва ли ти?

— Много — отвърнах и го погледнах в очите. — Уникален е. Мислех си, че можем да направим неповторим и дома, в който ще живеем.

— Така ли? — Стисна ръката мий продължи да се храни.

— Разбирам, че се налага да спим отделно, но не ми харесва идеята между нас да има врати и стени.

— И на мен не ми харесва, но безопасността ти е на първо място.

— Какво ще кажеш да имаме една голяма стая, разделена на две спални помещения, свързани с обща баня без врати. Само арки или коридори. Така че на практика и двамата ще се намираме в едно и също голямо открито пространство.

Замисли се над предложението, след това кимна.

— Нарисувай го и ще извикаме дизайнер, който да го осъществи. Засега ще продължим да живеем в Горен Уест Сайд, докато в мезонета тече ремонт. В това време Кари може да огледа съседния апартамент и да каже какви промени иска да бъдат направени.

Потърках голия си крак в прасеца му, исках да му благодаря. Вечерният вятър довя ритмите на някаква музика и ми напомни, че не сме сами на самотен остров.

Дали Ангъс се забавляваше някъде наблизо? Или стаеше на пост пред вратата на апартамента ни?

— Къде е Ангъс? — попитах аз.

— Някъде наоколо.

— И Раул ли е тук?

— Не. Той е в Ню Йорк, опитва се да разбере как гривната на Нейтън се е озовала на ръката на онзи мафиот.

— О! — Изведнъж загубих всякакъв апетит. Взех салфетката и избърсах пръстите си. — Трябва ли да се тревожа?

Въпросът беше реторичен, тъй като изобщо не бях спирала да се тревожа. През цялото време дълбоко в съзнанието ми ме гризеше въпросът кой е подвел полицията по погрешна следа.

— Някой ми даде възможност да се измъкна невредим — каза Гидиън безизразно и облиза долната си устна. — Очаквах, че ще трябва да платя за тази услуга, но засега никой не се е свързал с мен. Така че аз ще се свържа с него.

— Стига да го откриеш.

— О, непременно ще го открия — каза той тихо, но в гласа му долових опасни нотки. — И тогава ще разберем защо го е направил.

Протегнах крака под масата и ги обвих около неговите.

* * *

Вечерта танцувахме на плажа на лунна светлина. Нощно време влагата от буйната растителност беше изключително чувствена и ние с удоволствие й се наслаждавахме. Тази нощ Гидиън спа в леглото ми, макар да беше трудно да поеме този риск. Не можех да си представя, че ще прекарам първата си брачна нощ сама, и се надявах, че лекарството и безсънието от предишната вечер ще му помогнат да спи дълбоко. Така и стана.

В неделя Гидиън ми предложи няколко варианта — да се разходим до някакъв фантастичен водопад, да излезем в океана с катамаран или да отидем на рафтинг през джунглата. Усмихнах се и му казах „Следващия път“. Имах собствени планове.

Цял ден се излежавахме, плувахме голи в частния басейн и подремвахме, когато ни се приискаше. Минаваше полунощ, когато си тръгнахме, и ми беше мъчно, че трябва да го направим. Уикендът бе прекалено кратък.

— Чака ни цял живот, изпълнен с такива уикенди — прошепна Гидиън, докато пътувахме към летището, сякаш прочел мислите ми.

— Държа се егоистично с теб. Искам през цялото време да си само мой.

Когато се качихме на самолета, видях, че са донесли дрехите, които бяха на наше разположение в комплекса. Усмихнах се на спомена колко малко дрехи бяхме носили през изминалите два дни.

Взех несесера с тоалетни принадлежности в спалнята, за да си измия зъбите, преди да поспя по време на полета. В този момент забелязах завързания за него етикет, изработен от кожа и месинг, на който беше гравирано Ева Крос.

Гидиън се вмъкна в банята след мен и ме целуна по рамото.

— Хайде да си лягаме, ангелче. Трябва да поспим преди работа утре.

Посочих етиката върху багажа и попитах:

— Толкова предрешено ли беше съгласието ми да се омъжа за теб?

— Бях се подготвил да те държа в плен, докато се съгласиш.

Изобщо не се съмнявах в това.

— Поласкана съм.

— Омъжена си — каза той и ме плесна по дупето. — А сега побързай, госпожо Крос.

Побързах и се вмъкнах в леглото до него. Той веднага се намести зад гърба ми и ме прегърна.

— Приятни сънища, миличък — прошепнах и притиснах ръцете му до себе си.

Усетих, че се усмихва, долепил устни до врата ми.

— Моите сънища вече се сбъднаха.

20

Чувствах се много странно, когато в понеделник сутринта отидох на работа и никой нямаше представа колко коренно различен е животът ми. Кой би помислил, че изговарянето на няколко думи и поставянето на един пръстен могат да променят представата ти за самия теб?

Вече не бях просто Ева — момичето, което наскоро бе дошло в Ню Йорк заедно с най-добрия си приятел и се опитва само да си пробие път. Сега бях съпруга на магнат. Имах съвсем други отговорности и очаквания. Самата мисъл за това ме плашеше.

Мегуми се изправи, докато натискаше бутона, за да ме пусне в офиса на „Уотърс Фийлд & Лийман“. Беше облечена с необичайна за нея скромност — черна рокля без ръкави с асиметричен подгъв и обувки в ярък цикламен цвят.

— Господи, какъв страхотен тен имаш! Направо ти завиждам.

— Благодаря. Как мина уикендът ти?

— Нищо интересно. Майкъл спря да се обажда. — Тя сбърчи нос. — Липсва ми настойчивостта му. Караше ме да се чувствам желана.

Поклатих глава.

— Ти не си добре.

— Знам. Кажи ми как мина твоят уикенд. С рок звездата ли беше или с Крос?

— Нищо не мога да ти кажа.

Въпреки че много ми се искаше да й разкажа всичко. Единственото, което ме възпираше, бе фактът, че все още не бях споделила с Кари, а той заслужаваше да е пръв.

— Шегуваш се! — каза тя и присви очи. — Наистина ли няма да ми кажеш?

— Разбира се, че ще го направя — разсмях се аз и й намигнах. — Но не точно сега.

— Нали ти е ясно, че знам къде работиш — извика тя след мен, докато се отдалечавах.

Седнах зад бюрото си, приготвих се да напиша бързо съобщение на Кари и видях, че през последните два дни ми е изпратил няколко, които пристигаха едва сега. Със сигурност не ги бях получила в събота, когато както обикновено звъннах на баща ми. „Искаш ли да обядваме?“ — написах аз.

Не получих отговор веднага, затова спрях звука на телефона и го оставих в най-горното чекмедже на бюрото.

— Къде беше през уикенда? — попита Марк, когато дойде на работа. — Имаш страхотен тен.

— Благодаря. Излежавах се на Карибите.

— Наистина ли? И аз оглеждам островите за медения ни месец. Би ли ми препоръчала мястото, на което си била?

Засмях се, отдавна не се бях чувствала толкова щастлива. Всъщност може би никога.

— Разбира се, страхотно е.

— Разкажи ми подробно. Ще го добавя към списъка от възможни дестинации.

— На теб ли се падна задължението да избереш мястото за меден месец?

Станах, за да отидем да си вземем кафе, преди да се захванем с работата.

— Да — отвърна Марк и се усмихна накриво. — Ще оставя подготовката на сватбата на Стивън, тъй като той е планирал от години. Но меденият месец е мой.

Звучеше толкова щастливо. Много добре знаех как се чувства в момента. Доброто му настроение направи още по-добър и моя ден.

Краят на безгрижното щастие настъпи малко след десет, когато Кари ми се обади на служебния телефон.

— Кабинетът на Марк Герити — казах аз, след като вдигнах слушалката. — Ева Трамел…

— … заслужава да я наритат по задника — довърши изречението Кари. — Не мога да си спомня кога за последен път съм ти бил толкова ядосан.

Намръщих се и стомахът ми се сви.

— Какво се е случило, Кари?

— Нямам намерение да разговарям за важни неща по телефона, Ева, за разлика от някои хора, които познавам. Ще се срещнем на обяд. И за да си наясно, държа да ти съобщя, че отложих едни пробни снимки, само за да те накарам да се опомниш, защото приятелите са за това — заяви той ядосано. — Те отделят време, за да разговарят за важните неща. Не оставят възторжени съобщения на гласовата поща и не си мислят, че по този начин са решили всичко.

Кари затвори, а аз останах на място, шокирана и малко уплашена.

Всичко в живота ми се промени. Кари беше този, който ме държеше здраво стъпила на земята. Когато нещата между нас не вървяха, лесно губех почва под краката си. Знаех, че същото се отнася и за него. Всеки път, когато не бях до него, започваше да върши глупости. Извадих мобилния телефон и му се обадих.

— Какво? — тросна се той, но това, че вдигна, беше добър знак.

— Съжалявам — започнах бързо, — ако съм прецакала нещо. Обещавам да оправя нещата!

Той изръмжа:

— Направо съм ти бесен, Ева.

— Ами… да… Ако не си забелязал, умея лесно да вбесявам хората, но мразя, когато това се случва с теб — въздъхнах аз. — Ще се побъркам, докато не изясним всичко помежду си, Кари. Знаеш, че не мога да понеса между нас да има проблеми.

— Напоследък не ти личи — каза той сърдито. — Аз съм все някъде на заден план и честно казано, не е приятно.

— Винаги мисля за теб. И ако не съм ти го показала, грешката е моя.

Кари не отговори.

— Обичам те, Кари! Дори когато прецаквам нещата.

Чух как дълбоко въздъхна.

— Връщай се към работата си и не го мисли. Ще обсъдим нещата на обяд.

— Съжалявам. Наистина.

— Ще те чакам точно в дванайсет.

Затворих телефона и се опитах да се съсредоточа, но беше трудно. Едно нещо беше Кари да ми е ядосан и съвсем друго да разбера, че съм го наранила. Бях един от много малкото хора в живота му, на които той имаше доверие, че няма да го предадат. В единайсет и половина по вътрешната поща пристигна цяла купчина пликове. Зарадвах се, когато видях, че един от тях е с бележка от Гидиън.

„Моя прекрасна и секси съпруго, не спирам да мисля за теб.

Твой Х.“

Краката ми започнаха да потропват от щастие под бюрото. Прецаканият ми ден започваше малко по малко да се оправя. Написах му отговор:

„Тъмен и Опасен, обичам те до лудост.

Твоята брачна окова, Госпожа Х.“

Запечатах бележката в плик и я изпратих по вътрешната поща.

Точно пишех отговор на един художник, който работеше по кампания за изработване на поздравителни картички, когато телефонът на бюрото ми иззвъня. Вдигнах слушалката с обичайния си поздрав и в отговор чух познатия ми вече френски акцент.

— Ева, обажда се Жан-Франсоа Жиро.

Отпуснах се на облегалката на стола и поздравих:

— Bonjour, мосю Жиро.

— Кога ще ти е най-удобно да се срещнем днес?

Какво, по дяволите, искаше от мен? Реших, че се налага да се видя с него, ако искам да разбера отговора на този въпрос.

— Пет часа удобно ли е? Има един бар близо до „Кросфайър“.

— Звучи добре.

Обясних му как да стигне до бара и затворих, бях леко замаяна след разговора. Завъртях се на стола замислено. Двамата с Гидиън се опитвахме да продължим напред с живата си, но хората и проблемите от миналото все още се мъчеха да ни попречат. Дали съобщението за женитбата ни, или дори само за годеж, би променило нещата?

Господи, надявах се да е така. Но обикновено нещата не ставаха толкова лесно.

Хвърлих поглед към часовника и се съсредоточих отново върху имейла, който пишех.

* * *

Слязох във фоайето в дванайсет и пет, но Кари още не беше дошъл. Започнах да ставам все по-нервна, докато го чаках. Няколко пъти бях прехвърлила в ума си разговора ни и трябваше да призная, че Кари е прав. Бях успяла да се самоубедя, че няма да има нищо против да живеем с Гидиън, защото не исках дори да си представям алтернативата — да съм принудена да избирам между най-добрия си приятел и гаджето си.

А сега вече нямах никакъв избор. Бях омъжена. И бях в екстаз от това.

Въпреки всичко се радвах, че бях прибрала сватбения си пръстен във вътрешния джоб на чантата. Ако Кари имаше усещането, че се отдалечавам от него, фактът, че се бях омъжила тайно през уикенда, нямаше да помогне.

Стомахът ми се сви. Тайните между нас все повече се увеличаваха. Не можех да го понеса.

— Ева.

Гласът на най-добрия ми приятел ме откъсна от мислите. Идваше към мен облечен в широки спортни панталони и фланелка с шпиц деколте. Със слънчеви очила на очите и ръце, пъхнати в джобовете, ми изглеждаше далечен и недостъпен. Хората извръщаха глава подире му, но той изобщо не ги забелязваше, бе съсредоточил вниманието си изцяло върху мен.

Краката ми сами тръгнаха към него. Спуснах се, без да мисля, затичах се и се блъснах в него толкова силно, че му изкарах въздуха. Прегърнах го и притиснах буза в гърдите му.

— Липсваше ми — казах от цялото си сърце, макар той да не подозираше истинската причина.

Кари измърмори нещо под носа си и ме прегърна.

— Понякога си истински трън в задника, бебчо.

Отдръпнах се и го погледнах.

— Съжалявам.

Той преплете пръсти в моите и ме поведе навън от „Кросфайър“. Отидохме на същото място, където последния път бяхме обядвали заедно — онова със страхотните такоси. Там правеха и чудесна безалкохолна маргарита с много лед, идеална за горещ летен ден като този.

След като чакахме на опашка почти десет минути, аз поръчах само два такоса, тъй като от доста време не бях ходила на фитнес. Кари поръча шест. Някакви хора точно ставаха и успяхме бързо да се настаним на свободните места. Кари глътна единия такос още преди да успея да разопаковам сламката си.

— Съжалявам за съобщението на гласовата ти поща — започнах аз.

— Не разбираш. — Той избърса със салфетка устните си, които бяха в състояние да накарат всяка зряла жена да се държи като гимназистка, стига само да се усмихнеха. — Става въпрос за цялата ситуация, Ева. Оставяш ми съобщение да си помисля дали бих искал да живеем с Крос, след като си казала на майка си, че вече всичко е решено, и преди да изчезнеш от лицето на земята за цял един уикенд. Това ме кара да мисля, че изобщо не ти пука какво е мнението ми по въпроса.

— Не е вярно!

— И изобщо за какво ти е притрябвал съквартирант, след като ще живееш с гаджето си? — попита той, разгорещявайки се все повече. — И от къде на къде си решила, че ще ми е приятно да играя ролята на трето колело?

— Кари…

— Не ми трябва проклетата ти милостиня, Ева — заяви той и присви зелените си очи. — Има много места, където бих могъл да живея, и много други хора, които са готови да ме вземат за съквартирант. Не искам да ми правиш услуги.

Гърдите ми се стегнаха. Все още не бях готова да позволя на Кари да напусне живота ми. Някъде в бъдещето всеки от нас щеше да тръгне по своя път, може би щяхме да се виждаме само по специални поводи, но този момент все още не беше настъпил. Не можеше да е настъпил. Самата мисъл ме побъркваше.

— Кой ти е казал, че го правя заради теб? — троснах се аз. — Не допускаш ли, че просто не мога да понеса идеята да не си близо до мен?

Той изсумтя и отхапа от такоса. Продължи да дъвче ядосано, след това преглътна и отпи голяма глътка от коктейла си.

— Каква е ролята ми? Да ти напомням, че вече цели три години държиш живота си под контрол? Да съм нещо като онези чипове, които дават в „Анонимните алкохолици“, за да отбележат броя на месеците въздържание?

— Виж какво — наведох се напред, — разбирам, че си ми страшно ядосан. Вече ти казах, че съжалявам. Обичам те и искам да продължиш да бъдеш част от живота ми, но няма да седя тук и да слушам как ме ругаеш само защото съм сгафила. — Бутнах стола и станах. — Ще се видим по-късно.

— С Крос ще се жените ли?

Спрях и вперих поглед в него.

— Той ми предложи. Аз приех.

Кари кимна сякаш отговорът ми изобщо не го изненадва и отново отхапа от такоса. Грабнах чантата си от облегалката на стола.

— Страх ли те е да живееш сама с него? — попита той и продължи да дъвче.

Разбира се, че това ще е първата му мисъл.

— Не. Ще спим в отделни спални.

— Той в отделна спалня ли спа през последните няколко уикенда, когато се чукахте?

Погледнах го изненадана. Дали наистина знаеше със сигурност, че Гидиън е мистериозният любовник, с когото прекарвах толкова време напоследък? Или просто налучкваше? Реших, че не ме интересува. До гуша ми беше дошло да го лъжа.

— Да, през по-голямата част от времето.

Кари остави такоса в чинията.

— Най-после от устата ти да излезе някаква истина. Вече бях започнал да мисля, че си забравила какво е да си честен.

— Майната ти!

Той се захили и посочи към празния стол.

— Седни си на задника, бебчо. Разговорът още не е приключил.

— Престани да се държиш като гадняр.

Усмивката изчезна от лицето му и той ме погледна строго:

— Седмици наред ме лъжеш и това ме вбесява. Сядай!

Седнах и го изгледах ядосано:

— Ето, седнах. Доволен ли си?

— Яж! Имам да ти казвам още много неща.

Въздъхнах отчаяно, преметнах чантата си на облегалката на стола и се обърнах към него, вдигнала въпросително вежди.

— Ако си мислиш — започна той, — че след като съм чист и работя усилено, съм загубил усета си за това кога ме баламосваш, дълбоко грешиш. От момента, в който започна да се отдръпваш от мен, знаех, че отново чукаш Крос.

Погледнах го скептично и отхапах от такоса.

— Ева, миличка, не ти ли дойде на ум, че ако в Ню Йорк има друг мъж, който е в състояние да чука по цяла нощ като Крос, аз самият отдавна да съм го намерил?

Задавих се и за малко да изплюя храната си.

— Никой не е чак такъв късметлия, че да попадне на двама един след друг — продължи той. — Дори ти. По-логично щеше да е след такава шестица от тотото дълго време да останеш на сухо или поне да се свалиш с някого, който не става за нищо.

Хвърлих смачканата обвивка от сламката към него, той се разсмя, дръпна се и я избягна. След това стана сериозен:

— Да не би да си се страхувала, че ще съм против да се върнеш при него, след като се държа така отвратително с теб?

— Нещата са доста по-сложни, Кари. Всичко беше… пълна каша. Всички бяхме под напрежение. И все още е така, онази репортерка продължава да преследва Гидиън…

— Преследва ли го?

— И още как. Просто не исках…

„Да те въвличам. Да те излагам на риск. Да бъдеш обвинен в съучастничество.“

— Просто трябваше да изчакам всичко да отмине — завърших не особено убедително.

Той замълча сякаш обмисляше думите ми и след това кимна.

— И сега ще се омъжиш за него.

— Да — отвърнах и отпих глътка, за да прочистя буцата от гърлото си. — Но ти си единственият, който знае, освен нас.

— Най-после да споделиш една от тайните си. — Той се нацупи и остана така в продължение на няколко секунди. — И все още искаш да живея с вас.

Отново се наведох напред и му подадох ръка.

— Знам, че можеш да отидеш другаде, да живееш с други хора. Но бих предпочела да не го правиш. Все още не съм готова да живея без теб, независимо дали съм омъжена или не.

Стисна ръката ми толкова силно, че ме заболя.

— Ева…

— Чакай — прекъснах го бързо.

Изведнъж изражението му бе станало прекалено сериозно. Не исках да ме отреже, преди да съм му казала всичко.

— Към мезонета на Гидиън има малък апартамент, който той не използва.

— Малък апартамент на Пето авеню.

— Да. Не е ли чудесно? Той е за теб. Жилището е съвсем самостоятелно, с отделен вход и гледка към Сентръл парк. Но пак ще си до мен. Така всички ще бъдем доволни — продължавах да говоря бързо, надявах се да успея да го убедя. — Ще останем още известно време в Горен Уест Сайд, докато направя някои промени в мезонета. Гидиън каза, че през това време можем да ремонтираме и твоя апартамент така, както искаш.

— Моят апартамент?

Кари впери поглед в мен и това ме накара да се почувствам още по-нервна. Един мъж и една жена се опитаха да се проврат между нашата маса и гърба на един съседен стол, избутан прекалено назад, но аз не им обърнах никакво внимание.

— Не го приемай като милостиня — опитах се да го убедя. — От известно време си мисля, че искам да оползотворя парите, които от толкова време стоят просто така. Искам да създам фондация или нещо подобно и да реша как да ги използвам за благотворителните каузи, в които вярваме. Имам нужда от помощта ти. Ще ти плащам за това. Не само за идеите ти, а и като на рекламно лице. Искам да си първият говорител на тази фондация.

Кари бавно пусна ръката ми.

Разтревожена, стиснах неговата още по-силно.

— Какво има, Кари?

Той отпусна рамене.

— Татяна е бременна.

— Какво?

Усетих как кръвта се дръпна от лицето ми. В малкия ресторант беше много шумно, хората от персонала крещяха поръчките, таблите и подносите тракаха и посетителите едва се чуваха помежду си, но аз чух трите думи, които се отрониха от устата на Кари, толкова ясно, сякаш ги бе изкрещял.

— Шегуваш ли се?

— Де да беше така. — Издърпа ръката си от моята и отметна бретона, който падаше над очите му. — Не че не искам да имам дете. Би било страхотно. Но… по дяволите! Не точно сега, разбираш ли? И не от нея.

— Как, по дяволите, е забременяла?

Кари беше вманиачен на тема предпазване, защото добре знаеше колко рисков е начинът му на живот.

— Вкарах си оная работа в нея и я поразмърдах малко…

— Млъкни — срязах го аз. — Нали се пазиш?!

— Е, да, но презервативът не ти дава стопроцентова гаранция — каза той мрачно, — а Тат не взема противозачатъчни, защото според нея усилват апетита й.

— Господи! — Очите ми горяха. — Сигурен ли си, че е твое?

— Не — изсумтя той, — но това не значи, че не е. Бременна е от шест седмици, което значи, че е напълно възможно.

— Ще го задържи ли? — налагаше се да задам този въпрос.

— Не знам. Все още обмисля.

— Кари… — Не можах да възпра сълзата, която се спусна по бузата ми. Сърцето ме болеше за него. — Какво ще правиш?

— Какво мога да направя? — възкликна той и се отпусна на стола. — Решението е нейно.

Безизходицата, в която бе изпаднал, сигурно го убиваше. Самият Кари е бил непланирано и нежелано бебе и след като го родила, майка му започнала да използвала абортите като метод за семейно планиране. Знаех, че тази мисъл го преследва. Беше ми разказвал за всичко това.

— А ако реши да роди бебето? Нали ще си направиш тест за бащинство?

— Господи, Ева! — въздъхна той, очите му бяха зачервени. — Не мога да мисля толкова напред. И какво, по дяволите, ще кажа на Трей? Нещата между нас най-после тръгнаха гладко и сега трябва да му стоваря това на главата. Ще ме зареже! Всичко ще свърши.

Поех дълбоко въздух и се изправих на стола си. Не можех да позволя връзката между Кари и Трей да се разпадне. Сега, след като между мен и Гидиън всичко беше наред, можех да насоча вниманието си към другите хора в живата ми, които толкова дълго бях пренебрегвала.

— Ще я караме стъпка по стъпка. Ще решаваме проблемите в движение. Всичко ще бъде наред.

Той преглътна.

— Имам нужда от теб.

— И аз имам нужда от теб. Ще се държим един за друг и всичко ще се оправи — казах аз и дори успях да се усмихна. — Никой от нас няма да ходи никъде. Освен до Сан Диего през следващия уикенд — поправих се бързо и си напомних, че трябва да говоря с Гидиън за това.

— Слава богу! — възкликна Кари и се наведе към мен. — Какво не бих дал да поиграя баскетбол при доктор Травис още сега.

— О, да!

Аз самата не играех баскетбол, но един разговор с доктор Травис на четири очи щеше да ми се отрази добре.

Какво ли щеше да каже, когато разбере колко далече от релсите сме излезли само за няколко месеца в Ню Йорк? Бяхме обсъждали големи мечти последния път, когато бяхме тримата заедно. Кари мечтаеше да е звезда в някоя от рекламите, излъчвани по време на Супербоул, а аз мечтаех да съм сред създателите на тази реклама. Сега той най-вероятно щеше да става баща, а аз бях омъжена за мъж с огромни проблеми.

— Доктор Травис направо ще откачи — измърмори Кари сякаш прочел мислите ми. По някаква необяснима причина това ни накара да се разсмеем до сълзи.

* * *

Когато се върнах на бюрото си, там вече ме чакаше още една купчинка пликове, пристигнали по вътрешната поща. Прехапах долната си устна и започнах да ги прехвърлям, докато намерих онзи, който очаквах.

„Идват ми много идеи за употребата на тези окови, г-жо Х.

Сигурен съм, че всяка от тях ще ти хареса.

Твой Х.“

Част от тъмните облаци, струпали се по време на обяда, се разсеяха.

След разкритието на Кари, реших, че вече нищо не може да ме изненада по време на срещата с Жиро.

* * *

Заварих го да ме чака, когато пристигнах в бара. Изглеждаше много добре в идеално изгладените си светлокафяви панталони и бяла риза с навити ръкави и разкопчана яка. Облеклото му бе небрежно-елегантно, но не му помагаше да изглежда спокоен. Нервите му бяха опънати като тетивата на лък, целият трептеше от напрежение.

— Здравей, Ева — поздрави той и отново ме целуна и по двете бузи с онова пресилено приятелско чувство, което ме бе подразнило и първия път. — Enchante.

— Доколкото разбирам, днес май не ме приемаш като твърде руса.

— О! — Усмихна се, но погледът му остана непроменен. — Заслужих си го!

Седнахме на една маса до прозореца и малко след това ни обслужиха.

Заведението, в което се намирахме, изглеждаше старо. Таванът беше облицован с метални плочи, но тъмното полирано дърво по пода и изящно резбованият бар подсказваха, че по някое време тук вероятно се е помещавала ирландска кръчма. Сега интериорът бе осъвременен с хромирани елементи и стойка за бутилки зад бара, която приличаше на някаква модернистична скулптура.

Жиро съвсем открито ме разучаваше, докато келнерът наливаше виното. Не знам какво точно очакваше да види в мен, но определено търсеше нещо.

Докато отпивах от прекрасната сира[12], той се облегна удобно на стола и започна да върти виното в чашата си.

— Срещала си се с жена ми.

— Да, познавам я. Много е красива.

— Така е. — Той сведе поглед към чашата си. — Какво друго мислиш за нея?

— Какво значение има моето мнение?

Погледна ме отново:

— Смяташ ли, че ти е съперница? Или заплаха?

— Нито едно от двете.

Отпих и забелязах черното бентли, което паркира в тясното пространство до бордюра точно пред прозореца, до който седях. Ангъс беше зад волана и очевидно никак не му пукаше от знака за забранено паркиране, който се намираше точно пред него.

— Толкова ли си сигурна в Крос?

Отново насочих вниманието си към Жиро.

— Да. Но това не означава, че не бих искала да си вземеш жената и да си я закараш обратно във Франция.

Той изкриви устни в тъжна усмивка.

— Влюбена си в Крос, нали?

— Да.

— Защо?

Въпросът му ме накара да се усмихна.

— Не се надявай, че ще разбереш какво намира в него Корин, като ти кажа аз какво намирам в него. Той и аз, ние… двамата се държим много по-различно един с друг, отколкото с други хора.

— Забелязах това. Той е различен.

Жиро отпи от виното и видимо му се наслади, преди да преглътне.

— Извини ме, но не разбирам защо съм тук с теб. Какво искаш от мен?

— Винаги ли си толкова пряма?

— Да — отвърнах и свих рамене. — Започвам да проявявам нетърпение, когато съм объркана.

— Тогава и аз ще съм прям. — Протегна се и хвана лявата ми ръка. — На пръста ти е останала бяла следа от пръстен. Явно е бил доста голям. Предполагам, че е годежен, нали?

Погледнах ръката си и видях, че е прав. На безименния ми пръст имаше голям квадрат, който бе по-светъл от останалата кожа. За разлика от майка ми, която беше много бяла, бях наследила по-тъмния тен на баща ми и почернявах изключително бързо.

— Много си наблюдателен. Но ще съм благодарна, ако запазиш тези разсъждения за себе си.

Усмихна се и за първи път усмивката му беше искрена.

— Може би все пак ще успея да върна жена си.

— Мисля, че би могъл, ако положиш усилия. — Изправих се, беше време да си тръгвам. — Знаеш ли какво ми каза жена ти веднъж? Каза, че си безразличен към нея. Вместо да чакаш да се върне при теб, трябва да си я вземеш обратно. Мисля, че иска точно това.

Той също се изправи, беше доста по-висок от мен.

— Тя преследваше Крос. Според мен, когато една жена преследва някого, не би могла да хареса мъж, който я преследва.

— Не мога да кажа нищо по въпроса. — Извадих банкнота от двайсет долара и я оставих на масата, въпреки че Жиро се намръщи, когато я видя. — Съгласила се е да се омъжи за теб, когато си поискал ръката й, нали така? Не знам какво си правил тогава, но е време да го направиш отново. Довиждане. Жан-Франсоа!

Той понечи да каже нещо, но аз вече бях почти до вратата.

* * *

Ангъс ме чакаше до колата, когато излязох от бара.

— Искате ли да ви закарам вкъщи, госпожо Крос? — попита той, когато се настаних на задната седалка.

Обръщението му ме накара да се усмихна. То, както и току-що проведеният разговор с Жиро, ме наведоха на една идея.

— Всъщност, ако нямаш нищо против, бих искала да се отбия на едно място.

— Разбира се.

Казах му къде да ме закара, облегнах се и се отдадох на обзелото ме трепетно вълнение.

Беше шест и половина, когато приключих, но когато попитах Ангъс къде е Гидиън, разбрах, че все още е в офиса.

— Ще ме закараш ли при него? — попитах.

— Разбира се.

* * *

Чувствах се много странно да се върна в „Кросфайър“ по това време на деня. Въпреки че във фоайето все още имаше хора, атмосферата бе съвсем различна. Когато се качих на последния етаж, видях, че стъклените врати, които водеха към офиса на „Крос индъстрис“, са широко отворени, а чистачите вътре изпразват кошчетата за отпадъци, бършат стъклата и чистят с прахосмукачка.

Запътих се право към кабинета на Гидиън, като по пътя забелязах, че всички бюра са празни, включително това на секретаря му Скот. Гидиън стоеше прав зад бюрото, в едното му ухо имаше слушалка, а сакото му висеше на закачалката в ъгъла. Говореше, сложил ръце на кръста си, изражението му показваше пълна концентрация.

На стената срещу бюрото му имаше множество екрани, които излъчваха новини от различни точки на света. В дясната страна бе разположен бар с разноцветни гарафи върху осветените стъклени рафтове — единственото цветно петно в кабинета, решен изцяло в черно, бяло и сиво. Трите отделни къта за сядане предлагаха удобно място за по-неформални срещи, а бюрото на Гидиън представляваше истинско чудо на съвременните технологии. Оттук той командваше цялата електроника в кабинета си.

Заобиколен от скъпите си играчки, съпругът ми изглеждаше толкова апетитен, че устата ми се напълни със слюнка. Перфектно скроените линии на панталона и елека на костюма подчертаваха идеалното му тяло. Сърцето ми се разлудува, докато го наблюдавах — застанал в средата на командния си център и излъчващ мощта, благодарение на която бе изградил цяла империя. Прозорците от пода до тавана от двете страни на бюрото му разкриваха великолепна панорама към града. Гледката обаче по никакъв начин не ограбваше от неговото собствено величие.

Гидиън беше господар на всичко около себе си и това му личеше.

Бръкнах в чантата си, отворих малкото джобче, извадих двата пръстена и сложих своя. След това пристъпих по-близко до стъклената стена и двойната врата, която отделяше Гидиън от всички останали.

Той обърна глава към мен и погледът му пламна, когато ме видя. Натисна някакво копче на бюрото и двойната врата се отвори. В следващия момент стъклото стана матово, така че да не може да ни види никой, ако имаше хора, останали до късно в офиса.

Влязох.

— Съгласен съм — каза Гидиън на човека, с когото разговаряше. — Направете го и след това ми докладвайте. — Свали слушалката от ухото си и я остави на бюрото, като през цялото време не откъсваше поглед от мен. — Каква приятна изненада, ангелче! Разкажи ми за срещата си с Жиро.

Свих рамене.

— Как разбра за нея?

Присви устните си на една страна и ме изгледа така, сякаш искаше да каже: „Наистина ли ми задаваш този въпрос?“.

— Още дълго ли ще останеш? — полюбопитствах аз.

— След половин час имам видеоконференция с представители на клона ни в Япония и това е всичко за днес. После ще отидем да вечеряме.

— Хайде да си вземем нещо за вкъщи и да вечеряме с Кари. Той очаква бебе.

Гидиън вдигна учудено вежди.

— Моля?

— Възможно е да има дете — въздъхнах аз. — Чувства се много объркан и искам да съм до него. Освен това трябва да свикне да те вижда вкъщи.

Гидиън впери в мен изпитателен поглед.

— Ти също си объркана. Ела тук. — Заобиколи бюрото и разтвори обятията си. — Ела да те гушна.

Пуснах чантата си на пода, забравих за всичко около себе си и се втурнах към него. Той ме прегърна, а твърдите му топли устни се притиснаха в челото ми.

— Всичко ще бъде наред — прошепна той. — Не се тревожи.

— Обичам те, Гидиън. Прегърна ме още по-силно.

Отпуснах се назад и се загледах в прекрасното му лице. Очите му изглеждаха още по-сини на фона на тена, който беше хванал през уикенда.

— Имам нещо за теб.

— Така ли?

Отдръпнах се и хванах лявата му ръка, преди да се отдели от мен. Задържах я и сложих на пръста му пръстена, който току-що бях купила за него, наложи се да го завъртя леко, за да успея да го поставя. През цялото време Гидиън стоеше, без да помръдне. Пуснах ръката му, за да може да я погледне по-добре, но тя изобщо не помръдна, все едно бе замръзнала на мястото, където я оставих.

Наклоних глава и се полюбувах на пръстена върху пръста му. Ефектът беше точно този, който търсех. Но когато мина известно време, а Гидиън не бе промълвил и дума, погледнах към него. Беше втренчил поглед в ръката си така, сякаш за пръв път я вижда.

Сърцето ми се сви.

— Не ти харесва.

Ноздрите му се разшириха, пое дълбоко дъх и обърна ръката си, за да погледне долната страна на пръстена, която бе съвсем същата като горната. Мотивът беше непрекъснат.

Платинената венчална халка много приличаше на пръстена, който носеше на дясната си ръка. В благородния метал бяха издълбани същите бразди, които му придаваха същия индустриален и мъжествен вид. Халката обаче бе украсена с рубини и затова моментално привличаше вниманието. Кървавочервеният нюанс ярко се открояваше на фона на загорялата ръка на Гидиън и тъмния костюм, който носеше. Очевиден знак, че ми принадлежи.

— Може би е прекалено — казах аз тихо.

— Винаги е прекалено — отвърна той с дрезгав глас.

И се нахвърли върху мен, обхвана главата ми с ръце, впи устни в моите и започна да ме целува с всичка сила.

Опитах се да хвана китките му, но той бе по-бърз от мен, стисна ме през кръста и ме вдигна от пода, след това ме занесе на същия онзи диван, на който преди много седмици за първи път бе притиснал с тялото си моето.

— Нямаш време за това — припомних му задъхано.

Остави ме да седна на ръба на дивана и отговори:

— Няма да ми отнеме много време.

Изобщо не се шегуваше. Мушна ръка под полата ми, свали бикините, разтвори краката ми и наведе глава между тях.

Тук, в собствения си кабинет, където току-що се бях възхищавала на властното му излъчване, Гидиън Крос коленичи пред мен и започна умело да ме задоволява. Езикът му се движеше по клитора ми, докато започнах да се гърча от необходимостта да свърша. Но това, което ме тласна отвъд ръба, бе той самият — гледката на тялото му, облечено в костюм, което ме обслужваше така безкористно тук, в кабинета, ме накара да свърша, крещейки името му.

Треперех от удоволствие, докато той продължаваше да ме лиже, чувствителните ми тъкани потрепваха под ловките ласки на езика му. Желаех го отчаяно, когато разкопча панталона и извади възбудения си пенис. Тялото ми се изви към него в безмълвна безсрамна молба.

Гидиън хвана огромния си член в ръка и прокара дългото му тяло през процепа ми, овлажнявайки го със соковете на току-що отминалия ми оргазъм. Фактът, че все още бяхме почти напълно облечени, правеше всичко още по-секси.

— Искам да се предадеш — отрони той грубо. — Наведи се и се разкрачи широко. Ще те чукам дълбоко.

Тези думи ме накараха да простена, изправих се и побързах да му се подчиня. Тъй като беше доста по-висок от мен, отидох до страничната част на дивана и се наведох през облегалката, после протегнах ръце назад и вдигнах полата си. Той въобще не се поколеба. С мощно движение на бедрата вкара члена си в мен и ме изпълни цялата.

— Ева.

Останала без дъх, стиснах здраво възглавницата на дивана. Членът му беше огромен, твърд и беше толкова дълбоко. Стомахът ми бе допрян в облегалката и можех да се закълна, че усещам как ме притиска към нея отвътре.

Гидиън се наведе над мен, обгърна ме с ръце и заби зъбите си във врата ми. Този първичен жест на притежание накара мускулите на вагината ми да реагират и да се стегнат около члена му.

Гидиън изръмжа и прокара устни по мен, наболата му брада леко ме ожули.

— Толкова е хубаво да те усещам — каза той дрезгаво. — Толкова обичам да те чукам.

— Гидиън!

— Дай ми ръцете си.

Не бях много сигурна какво точно иска от мен, затова плъзнах ръце по-близо до тялото си, а той хвана китките ми и леко ги дръпна така, че да застанат на дупето ми.

В следващия миг вече ме чукаше. Започна неуморно да движи члена си в мен, като използваше ръцете ми, за да ме придърпва към себе си и така да посрещам движението на таза му. Тежкият му скротум се удряше в клитора ми и ритмичните потупвания ме водеха към нов оргазъм. Той пъшкаше при всеки силен тласък като ехо на моите собствени стонове.

Стремежът му да достигне до оргазъм и фактът, че упражнява абсолютен контрол върху тялото ми, ме възбуждаха неистово. Не можех да направя нищо друго, освен да стоя неподвижно и да поемам члена му, да поемам страстта и копнежа му, да го обслужвам така, както преди малко той ме бе обслужил. Усещането от триенето при всеки тласък беше невероятно, непрекъснатото търкане и отдръпване ме подлудяваха от желание.

Той се разтресе и изруга. Членът му стана още по-дълъг и още по-плътен, тестисите му се напрегнаха и се повдигнаха нагоре.

— Ева… Господи! Обичам те.

Усетих как горещата му лепкава сперма се изля в мен. Прехапах устни, за да не извикам. Бях толкова възбудена, толкова близо до следващия оргазъм.

Гидиън пусна китките ми и ме прегърна, пръстът на едната му ръка се плъзна в процепа и започна да гали набъбналия ми клитор. Свърших, членът му продължаваше да се движи в мен, мускулите на вагината ми го стискаха, докато той все още се изпразваше. Гидиън допря устни до бузата ми, дишаше тежко, усещах горещия му влажен дъх върху кожата си, от гърдите му се изтръгваха стонове, а той продължаваше да свършва дълго и мощно.

Облегнати един на друг, и двамата дишахме тежко, докато оргазмите ни отминаваха.

Преглътнах и едва успях да промълвя:

— Доколкото разбирам, пръстенът ти хареса.

Смехът му ме изпълни с радост.

* * *

Пет минути по-късно лежах отпусната и задоволена на дивана, нямах сили да помръдна. Гидиън седеше зад бюрото, изглеждаше блестящ и съвършен и излъчваше здравето и жизнеността на току-що задоволен мъжкар.

Видео конференцията мина съвсем гладко, през по-голямата й част Гидиън говореше на английски, но в началото и в края се обърна към колегите си на разговорен японски. Гласът му бе дълбок и равен. От време на време погледът му се отклоняваше към мен и по устните му се появяваше едва забележима усмивка, в която долавях типичен мъжки триумф.

Имаше право да се чувства така, при положение че аз самата бях почти пияна от количеството ендорфини, нахлуло в организма ми след двата оргазма.

Гидиън приключи с разговора, изправи се и отново свали сакото си. Блясъкът в очите му ми подсказа причината. Едва събрах сили да повдигна вежди и да го попитам:

— Няма ли да тръгваме?

— Разбира се, че ще тръгваме, но не точно сега.

— Може би трябва да намалиш приема на витамини, шампионе.

Устните му се раздвижиха, докато разкопчаваше копчетата на елека си.

— Дни наред съм си представял как те чукам на този диван. Дотук не сме покрили и половината от фантазиите ми.

Протегнах се нарочно, за да го съблазня.

— Можем ли все още да сме толкова палави, след като вече сме женени?

По пламъчето, което заигра в красивите му очи, можех да предположа неговата гледна точка по въпроса.

Когато в девет часа най-после си тръгнахме от „Кросфайър“, вече нямах никакви съмнения в отговора.

21

Двамата с Гидиън седяхме по анцузи в хола и ядяхме пица, когато, малко след десет часа, Кари се прибра. Татяна беше с него. Протегнах се пред Гидиън, за да взема пармезана, и прошепнах:

— Майката на бебето.

Той се намръщи.

— Опасна е. Горкото момче.

Точно това си мислех и аз, когато високата блондинка влезе и грубо сбърчи нос при миризмата на пицата ни. След това забеляза Гидиън и веднага му се усмихна съблазнително. Поех дълбоко дъх и си казах, че не трябва да й обръщам внимание.

— Здрасти, Кари! — Гидиън поздрави най-добрия ми приятел и след това ме прегърна през рамото и зарови лице във врата ми.

— Здравейте — отвърна Кари. — Какво гледате?

— „Краят на смяната“ — отговорих. — Много е добър. Искате ли да седнете при нас?

— Разбира се.

Кари хвана Татяна за ръка и я поведе към дивана.

Тя дори не си направи труда да прикрие разочарованието си.

Настаниха се, преплели тела един в друг, очевидно това беше обичайната им поза, когато са заедно.

Гидиън бутна към тях кутията с пица.

— Вземете си, ако сте гладни.

Кари си взе едно парче, а Татяна се оплака, че я бута. Ядосвах се, че не е по-приятна компания. Ако роди бебето на Кари, щеше да се превърне в част и от моя живот, и не ми се искаше отношенията ни да са конфузни.

В крайна сметка двамата не останаха много дълго в хола. Тя се оплака, че й се вие свят от заснетите с ръчна камера кадри във филма, и Кари я заведе в стаята си. Стори ми се, че малко по-късно чух смеха й и това ме накара да помисля, че всъщност проблемът е бил желанието й да задържи Кари само за себе си. Можех да разбера чувството й за несигурност. Аз самата го познавах много добре.

— Отпусни се — каза Гидиън и ме накара да се облегна на гърдите му. — Ще се разберем с тях. Необходимо е само малко време.

Взех лявата му ръка, която висеше на рамото ми и започнах да си играя с пръстена.

Той притисна устни до слепоочието ми и догледахме филма.

* * *

Гидиън спа в съседния апартамент, но дойде при мен достатъчно рано, за да ми помогне да закопчая ципа на роклята си и да направи кафе. Точно си бях сложила перлените обици и излизах в коридора, когато Татяна се появи откъм кухнята с две бутилки вода в ръцете. Беше напълно гола.

Кипнах, но успях да запазя спокоен тон. Бременността не й личеше, но тъй като знаех за нея, се въздържах и не й се развиках.

— Извинявай, но трябва да си облечена, ако смяташ да се разхождаш из апартамента ми.

— Апартаментът не е само твой — сопна ми се тя, отметна дългата си коса през рамо и се опита да ме подмине.

Протегнах ръка и й препречих пътя.

— Съветвам те да не играеш игрички с мен, Татяна.

— Или какво?

— Или ще загубиш.

Тя впери поглед в мен и ме изгледа продължително.

— Той ще избере мен.

— Ако се стигне дотам, ще те намрази и така или иначе ще загубиш — казах и дръпнах ръката си. — Помисли си добре върху това.

Вратата на Кари се отвори зад гърба ми.

— Какво, по дяволите, правиш, Тат?

Извърнах глава и видях най-добрия си приятел застанал само по боксерки до рамката на вратата.

— Дава ти повод да й купиш някой красив халат, Кари.

Той стисна зъби и ми направи знак с ръка да тръгвам, след това отвори широко вратата и мълчаливо прикани Татяна да вкара голия си задник в стаята.

Продължих към кухнята, скърцайки със зъби от яд. Настроението ми още повече се развали, когато заварих Гидиън там. Облегнат на плота, той спокойно пиеше кафето си. Беше облякъл черен костюм и светлосива връзка. Изглеждаше невероятно красив.

— Хареса ли ти шоуто? — попитах нервно.

Беше ми ужасно неприятно, че е видял друга жена гола. И не просто друга жена, а манекенка с високо слабо тяло, към каквито беше известно, че има пристрастия.

Той сви безгрижно рамене.

— Не особено.

— Знам, че харесваш високи и кльощави жени — заявих аз и се протегнах към чашата с кафе, която ме чакаше на плота до него.

Гидиън постави лявата си ръка върху моята. Рубините на венчалната халка заблестяха на ярката светлина в кухнята.

— Доколкото знам, съпругата ми, на която не мога да устоя, е дребничка и пищна. И много привлекателна.

Затворих очи, опитах се да потисна ревността си.

— Знаеш ли защо избрах този пръстен?

— Червеното е нашият цвят — отвърна той тихо. — Червени рокли в лимузини. Червени обувки с високи токове по градинските партита. Червена роза в косата ти, когато се омъжи за мен.

Това, че разбира, ми подейства успокояващо. Обърнах се и притиснах тялото си в неговото.

— Ммм… — измърка той и ме притисна по-силно. — Толкова си мека и прекрасна в ръцете ми, ангелче.

Поклатих глава, ядът ми се стопи до леко раздразнение.

Гидиън потърка нос в бузата ми.

— Обичам те.

— Гидиън.

Наклоних глава и му предложих устните си, исках целувката му да изтрие лошото настроение.

Допирът на устните му до моите винаги ме караше да настръхвам. Чувствах се леко замаяна, когато той се отдръпна от мен и прошепна:

— Тази вечер имам час при доктор Питърсън. Ще ти се обадя, когато приключа, и ще решим какво да правим за вечеря.

— Добре.

Усмихна се, когато чу блажено равнодушния ми отговор.

— Мога да запиша час и да отидем заедно при него в четвъртък.

— Нека бъде следващия четвъртък — отвърнах, бях започнала да идвам на себе си. — Никак не ми е приятно да изпускам още часове при него, но майка ми иска този четвъртък да отидем с Кари на благотворителна вечеря. Даже ми е купила рокля за случая. Страхувам се, че ако откажа, ще ме разбере неправилно.

— Ще отидем заедно.

— Наистина ли?

Гледката на Гидиън във фрак ми действаше като афродизиак. Разбира се, той ме възбуждаше облечен в каквото и да е или пък в нищо. Но във фрак… Господи, направо беше неустоим.

— Да. Моментът би бил подходящ да се появим отново заедно. И да обявим годежа си.

Облизах устни.

— Мога ли да се възползвам от теб в лимузината?

В очите му заиграха пламъчета.

— Непременно, ангелче!

* * *

Когато пристигнах на работа, Мегуми не беше на бюрото си, така че не разбрах как е. Това донякъде можеше да ми послужи като извинение да се обадя на Мартин и да разбера как се развиват нещата между него и Лейси след дивата вечер в „Праймъл“.

Извадих телефона, за да си запиша напомняне да му звънна, и видях, че майка ми е оставила съобщение на гласовата ми поща. Прослушах го, докато вървях към бюрото си. Питаше дали искам да ми направят прическа и да ме гримират преди вечерята в четвъртък, предлагаше да дойде вкъщи с екип козметици и двете заедно да се разкрасим преди събитието.

Седнах зад бюрото и й написах съобщение, че идеята е добра, но ще разполагам с много малко време, тъй като няма да успея да се прибера от работа преди пет часа.

Бях започнала да оглеждам задачите си за деня, когато Уил спря до бюрото ми.

— Имаш ли планове за обяд? — попита той, изглеждаше много сладък в екстравагантната си карирана риза, комбинирана с широка тъмносиня вратовръзка.

— Само да не се тъпчем отново с въглехидрати, моля те! Дупето ми не би могло да го понесе!

— Няма — обеща той и се ухили. — Най-страшната част от диетата на Натали отмина, така че нещата вече са по-добре. Мислех си за супи и салати.

— Съгласна — усмихнах се аз. — Ще попиташ ли Мегуми дали иска да дойде с нас?

— Няма я днес.

— Така ли? Болна ли е?

— Не знам. Разбрах, че я няма, защото трябваше да се обадя в агенцията и да помоля да изпратят някой да я замества.

Облегнах се назад и се намръщих.

— Ще й се обадя в почивката да разбера как е.

— Прати й много поздрави от мен. — Тропна няколко пъти с пръсти по бюрото ми и тръгна.

* * *

Останалата част от деня мина бързо. В почивката оставих съобщение на гласовата поща на Мегуми, след работа отново се опитах да се свържа с нея, докато Кланси ме караше към Бруклин за тренировка по крав мага. „Кажи на Лейси да ми се обади, ако ти не можеш — казах в съобщението. — Искам просто да разбера как си.“

Затворих телефона, облегнах се назад и се насладих на величествената гледка на Бруклинския мост. Когато минавах през огромните каменни арки, които се издигаха високо над Ийст Ривър, винаги имах чувството, че навлизам в някакъв нов, различен свят. Водата под мен бе осеяна с фериботи, които свързваха различните части на града, а една самотна платноходка се бе отправила към оживеното пристанище на Ню Йорк.

Преминахме от другата страна на моста за по-малко от минута и аз отново насочих вниманието си към телефона.

Обадих се на Мартин.

— Ева — отговори той весело, явно бе записал номера ми. — Радвам се да те чуя.

— Как си?

— Добре. А ти?

— Държа се. Трябва някой път отново да излезем заедно.

Усмихнах се на една полицайка, която с умели движения регулираше трафика на натовареното кръстовище в Бруклин. Правеше го със свирка между зъбите и с поредица от плавни движения на ръцете, които бяха доста дръзки и провокативни.

— Можем да излезем да пийнем нещо след работа или да отидем на двойна среща за вечеря — предложих аз.

— С удоволствие. Излизаш ли с някого?

— С Гидиън се опитваме да изгладим нещата.

— Гидиън Крос ли? Е, ако някой изобщо може да го хване, това си ти.

Засмях се и ми се прииска пръстенът да е на пръста ми. За разлика от Гидиън аз не носех моя през деня. Той изобщо не се интересуваше дали някой знае, че е обвързан и с кого, но аз все още не бях казала на близките си.

— Благодаря за доверието. Ами ти? Излизаш ли с някого?

— С Лейси се виждаме. Харесвам я. Много е забавна.

— Това е чудесно. Радвам се за вас. Виж, ако се чуете днес, можеш ли да я помолиш да ми се обади и да ми каже как е Мегуми? Днес не дойде на работа, защото е болна. Искам да се уверя, че всичко е наред, и да я попитам дали има нужда от нещо.

— Разбира се — обеща той и изведнъж в слушалката се чу силен шум, което ме накара да предположа, че сигурно е излязъл на улицата. — Лейси не е в града, но сме се разбрали да ми се обади довечера.

— Много ти благодаря. Явно си в движение, затова няма да те задържам повече. Хайде да се разберем да се видим другата седмица, ще уточним подробностите през следващите дни.

— Чудесно. Много се радвам, че те чух.

— Аз също — усмихнах се.

Затворих телефона, бях в подходящото настроение, затова изпратих съобщения на Шона и на Брет. Нищо специално, само им казах здрасти и пуснах по едно усмихнато личице.

Вдигнах поглед и видях, че Кланси ме наблюдава в огледалото.

— Как е мама? — попитах го аз.

— Ще се оправи — отвърна той с типичния си директен и кратък маниер.

Кимнах и се загледах през прозореца, на една автобусна спирка беше поставен билборд с лицето на Кари.

— Знаеш ли, понякога отношенията в семейството са доста трудни…

— Знам.

— Имаш ли братя или сестри, Кланси?

— Един брат и една сестра.

Какви ли бяха те? Дали бяха решителни и опасни като него? Или може би той беше черната овца в семейството?

— Извинявай, че ти задавам такъв личен въпрос, но близки ли сте помежду си?

— Близки сме. Сестра ми живее в друг щат, така че я виждам рядко, но говорим по телефона поне веднъж седмично. Брат ми е в Ню Йорк, с него се виждаме доста по-често.

— Чудесно.

Опитах се да си представя един спокоен Кланси, който пие бира след бира с някого, който прилича на него. Не ми се получи.

— И той ли е в охранителния бизнес?

— Още не — отвърна Кланси и устните му се изкривиха в нещо подобно на усмивка. — Засега работи във ФБР.

— И сестра ти ли е в силите на реда?

— Тя е морски пехотинец.

— Еха! Страхотно.

— Да, наистина е страхотна!

Вгледах се в него по-внимателно, косата му беше подстригана късо като на военен.

— И ти си бил в армията, нали?

— Бях.

Не каза нищо повече.

Понечих да му задам следващ въпрос, но в този момент завихме и разбрах, че сме стигнали до бившия склад, където се помещаваше клубът на Паркър.

Грабнах сака си и слязох от колата, преди Кланси да успее да ми отвори.

— Ще се видим след час.

— Разбий ги, Ева — каза той и ме проследи с поглед, докато влизах.

Вратата едва се бе затворила зад гърба ми, когато забелязах една позната брюнетка, която бих предпочела да не виждам. Никога вече. Стоеше встрани, точно до тепиха, скръстила ръце. Беше облечена в долнище на черен анцуг с яркосиня ивица на крачолите, която подхождаше на прилепналата й блуза с дълъг ръкав. Къдравата й кестенява коса беше опъната силно назад и вързана на опашка.

Обърна се към мен. Хладните й сини очи ме огледаха от главата до петите.

Подчиних се на неизбежното, поех дълбоко въздух и тръгнах към нея.

— Детектив Грейвс.

— Ева — каза тя и кимна рязко. — Имаш страхотен тен.

— Благодаря.

— Крос ли те заведе някъде за уикенда?

Въпросът й не беше случаен. Изпънах гръб.

— Бях на кратка почивка.

Тънките й устни се изкривиха на една страна.

— Все още си предпазлива. Това е добре. Какво мисли баща ти за Крос?

— Вярва в правилната ми преценка.

Грейвс кимна.

— Ако бях на твое място, щях още да мисля за гривната на Нейтън Баркър. Но аз съм си такава, нерешените загадки ме дразнят.

Потръпнах, обзета от неприятно чувство. Цялата ситуация ме дразнеше, но с кого бих могла да разговарям за това? С никого, освен с Гидиън, а го познавах достатъчно добре, за да съм сигурна, че прави всичко по силите си да разреши тази загадка.

— Имам нужда от спаринг-партньор — каза неочаквано детективът. — Навита ли си?

— Моля? Какво? — изненадах се аз и премигнах срещу нея. — Това означава ли… Можем ли…

— Случаят вече е в архива, Ева — отвърна тя, отиде до тепиха и започна да прави упражнения за разтягане. — Хайде побързай, няма да те чакам цяла вечер.

* * *

Грейвс ми разказа играта. Беше слаба и жилава, но притежаваше неочаквана сила. Беше съсредоточена, точна и безкомпромисна. Всъщност научих доста от нея за този час и половина, в който тренирахме заедно — най-важното беше никога да не свалям гарда. Грейвс беше бърза като светкавица и умееше да се възползва и от най-малкото предимство.

Когато се добрах до вкъщи, минаваше осем. Отправих се директно към ваната. Потопих се във водата с мирис на ванилия и запалих ароматни свещи. Надявах се Гидиън да се появи, преди да съм се набръчкала като стафида.

Пристигна точно когато се завивах с хавлията си, беше обут в джинси и косата му беше влажна, което означаваше, че е взел душ след тренировката с личния си инструктор.

— Здрасти, шампионе!

— Здравей, съпруго моя!

Дойде при мен, разтвори хавлията и наведе глава към гърдите ми.

Останах без дъх, когато обхвана с устни зърното ми и започна да го смуче, докато то се втвърди. Изправи се и се възхити на добре свършената работа.

— Господи, колко си секси.

Повдигнах се на пръсти и го целунах по брадичката.

— Как мина часът при доктор Питърсън?

Погледна ме, изкривил шеговито устни.

— Доктор Питърсън ни поздрави и наблегна на това колко важна е семейната терапия.

— Мисли, че сме прибързали със сватбата.

Гидиън се разсмя:

— Та той дори не искаше да правим секс, Ева.

Сбръчках нос, загърнах се в хавлията и започнах да разресвам мократа си коса.

— Дай на мен — каза Гидиън, взе гребена от ръката ми и ме накара да седна на широкия ръб на ваната. Докато решеше косата ми му разказах за срещата си с детектив Грейвс на тренировката по крав мага.

— Адвокатите ми казаха, чу случаят е приключен — заяви Гидиън.

— Ти какво мислиш по въпроса?

— В безопасност си. Това е най-важното.

Каза го със съвсем равен глас, което ми подсказа, че за него случаят има по-голямо значение, отколкото признаваше. Знаех, че дълбоко в душата му споменът за убийството на Нейтън го измъчва. Аз самата се измъчвах от това, което Гидиън бе направил за мен, а ние бяхме две половини на една и съща душа.

Това беше причината, поради която Гидиън толкова много настояваше да се оженим. Аз бях неговата сигурност. Бях единственият човек, който познаваше всичките му тъмни, мъчителни тайни и въпреки това отчаяно го обичаше. А той се нуждаеше от любов повече от всеки друг човек на света. Усетих някакво вибриране и го подразних.

— Да не би в джоба ти да има някаква нова играчка, шампионе?

— Трябваше да изключа това проклето нещо — измърмори той и извади телефона си. Погледна дисплея и отговори рязко: — Крос.

Чух някакъв женски глас, който възбудено говореше нещо, но не можах да различа думите.

— Кога? — попита той и след като чу отговора, продължи: — Къде? Да. Идвам веднага. — Затвори и прокара ръка през косата си.

— Какво има?

— Корин е в болница. Майка ми казва, че е сериозно.

— Ще се облека. Какво се е случило?

Гидиън ме погледна. По кожата ми полазиха тръпки. Никога не го бях виждала да изглежда толкова… опустошен.

— Хапчета — каза той дрезгаво. — Изпила е цяло шише с хапчета.

* * *

Взехме астон мартина. Докато чакахме момчето от паркинга да го докара, Гидиън се обади на Раул и му каза да е пред болницата, когато пристигнем, за да вземе колата.

Когато Гидиън бе зад волана, караше с железен фокус, всяко завъртане на волана и натискане на газта беше премерено и точно. Вътре в тясното пространство на купето усетих, че се е затворил в себе си напълно. Емоционално бе абсолютно недостижим. Дори не трепна, когато поставих ръка върху коляното му, за да изразя съчувствие и подкрепа. Не знам дали изобщо ме усети.

Раул вече ни чакаше, когато спряхме пред входа на спешното отделение. Отвори ми вратата, след това заобиколи колата и седна на шофьорското място, което Гидиън току-що бе освободил. Блестящата кола изчезна от пътя още преди да стигнем до автоматичните врати на болницата.

Хванах Гидиън за ръка, но не бях сигурна дали усети и това. Вниманието му веднага се прикова в майка му, която се изправи, когато влязохме в частната чакалня, към която ни насочиха. Елизабет Видал едва ме погледна, запъти се право към сина си и го прегърна.

Той не отвърна на прегръдката, но не се и отдръпна. Само стисна ръката ми още по-силно.

Госпожа Видал се направи, че не ме забелязва. Обърна се с гръб към мен и посочи с жест двойката, която седеше наблизо. Очевидно бяха родителите на Корин. Разговаряха с Елизабет, когато двамата с Гидиън влязохме, което ми се стори твърде странно, защото Жан-Франсоа стоеше сам до прозореца и изглеждаше като външен човек, точно както Елизабет ме караше да се чувствам.

Гидиън пусна ръката ми, когато майка му го дръпна към родителите на Корин. Стана ми неудобно да стоя сама до вратата, затова отидох при Жан-Франсоа.

— Много съжалявам — казах тихо.

Погледна ме с невиждащи очи, сякаш беше остарял с десет години от вчерашната ни среща в бара.

— Какво правиш тук?

— Госпожа Видал извика Гидиън.

— Разбира се, че ще го направи. — Той погледна към местата за сядане. — Човек би си помислил, че той е неин съпруг, не аз.

Проследих погледа му. Гидиън беше клекнал пред родителите на Корин и държеше ръката на майка й. Ужасно чувство на страх се разля по тялото ми, стана ми студено.

— Предпочела е да умре, вместо да живее без него — промълви Жиро едва чуто.

Погледнах го отново. Изведнъж всичко ми стана ясно.

— Казал си й, нали? За годежа ни.

— Да, и виж как добре прие новината.

Господи! Тръгнах с треперещи крака към стената, имах нужда от опора. Нима бе възможно Корин да не знае какво би причинил на Гидиън опитът й за самоубийство? Нима е толкова сляпа? Или през цялото време целта й е била да предизвика именно подобна реакция, да го накара да се почувства виновен? Призля ми, като си помислих, че някой може да е толкова манипулативен, но резултатът беше налице. Гидиън отново бе до нея. Поне за сега.

Една лекарка влезе в стаята, беше мила жена с късо подстригана сребърноруса коса и уморени сини очи.

— Господин Жиро?

— Oui.

Жан-Франсоа пристъпи напред.

— Аз съм доктор Стайнбърг, лекуващият лекар на съпругата ви. Може ли да поговорим насаме за момент?

Бащата на Корин се изправи.

— Ние сме нейното семейство.

Доктор Стайнбърг се усмихна мило.

— Разбирам. Но искам да разговарям със съпруга на Корин. Мога да ви кажа, че Корин ще се оправи, нуждае се само от няколко дни почивка.

Двамата с Жиро излязоха от стаята, така че не чувахме разговора им, но ги виждахме през стъклената стена. Жиро беше доста по-висок от лекарката, но това, което тя му каза, видимо го сломи. Напрежението в чакалнята стана непоносимо. Гидиън стоеше до майка си, вниманието му бе съсредоточено върху покъртителната сцена, която се разиграваше пред очите ни.

Доктор Стайнбърг сложи ръка върху рамото на Жиро и продължи да говори. След малко спря и си тръгна. Той остана да стои отвън, вперил поглед в пода, беше превил рамене, сякаш му тежеше огромен товар.

Понечих да отида при него, но Гидиън ме изпревари. В момента, в който излезе от стаята, Жиро се нахвърли върху него. Шумът от сблъсъка на двамата мъже беше потресаващ. Стаята се разтресе, когато Гидиън се блъсна в дебелата стъклена стена.

Някой изпищя от ужас, после се развика за охраната.

Гидиън отхвърли Жиро и блокира удара му. След това се наведе и избегна юмрука, насочен към лицето му. Жан-Франсоа изкрещя нещо, лицето му беше сгърчено от болка и гняв.

Бащата на Корин изтича навън и в същото време се появи охраната с извадени електрошокови палки. Гидиън отново отблъсна Жан-Франсоа, през цялото време се отбраняваше и нито веднъж не посегна да го удари. Лицето му беше каменно, очите студени и почти толкова безжизнени като на Жиро.

Жиро изкрещя нещо на Гидиън. Бащата на Корин беше оставил вратата отворена и част от това, което каза, достигна до мен. Думата enfant не се нуждаеше от превод. Всичко в мен замръзна, не чувах нищо, освен бученето в ушите си.

Всички се втурнаха навън от стаята, когато охраната сложи пластмасови белезници на ръцете на Гидиън и Жиро и ги поведе към служебния асансьор. Премигнах, когато видях Ангъс пред себе си, бях сигурна, че е плод на въображението ми.

— Госпожо Крос — каза той тихо и внимателно се приближи към мен с фуражка в ръка.

Можех да си представя как изглеждах в този момент. В съзнанието ми нямаше нищо друго, освен думата бебе и всевъзможните сценарии, до които водеше тя. В крайна сметка Корин беше в Ню Йорк от момента, в който се бях запознала с Гидиън… а съпругът й не беше тук.

— Дойдох, за да ви прибера вкъщи.

Намръщих се.

— Къде е Гидиън?

— Изпрати ми съобщение и ме помоли да ви взема.

Объркването ми се превърна в болка.

— Но той има нужда от мен.

Ангъс пое дълбоко въздух, в погледа му имаше нещо, което ми заприлича на съжаление.

— Ела с мен, Ева. Късно е.

— Той не иска да съм тук — казах безизразно. Това бе единственото нещо, което постепенно започнах да разбирам.

— Иска да се прибереш вкъщи и да е сигурен, че си добре.

— Това ли ти написа в съобщението?

— Това е, което си мисли.

— Много си мил.

Тръгнах, движех се като на автопилот.

Минах покрай един от санитарите, който събираше разпилените неща, след като Жиро се бе стоварил върху една от болничните колички. Начинът, по който отбягна погледа ми, само потвърди горчивата истина. Бях отстранена.

22

Тази нощ Гидиън не се прибра вкъщи. Когато на сутринта се отбих в апартамента му на път за работа, видях, че всички легла са оправени.

Където и да беше прекарал нощта, не е бил близо до мен. Бях шокирана от факта, че след като разбрахме за бременността на Корин, ме остави сама без никакви обяснения. Имах чувството, че тази огромна бомба е избухнала точно пред краката ми и сега стоя сред развалините, сама и объркана.

Когато излязох навън, видях, че Ангъс и бентлито ме чакат до тротоара. Качих се в колата. Раздразнението ми ставаше все по-силно. Всеки път, когато Гидиън се отдръпваше от мен, пращаше Ангъс да го замества.

— Трябваше да се омъжа за теб, Ангъс — измърморих, докато се намествах на задната седалка. — Ти винаги си до мен.

— Действам според инструкциите на Гидиън — отвърна той, преди да затвори вратата.

„Винаги лоялен“, помислих си с горчивина.

Когато пристигнах на работа, научих, че Мегуми все още е болна, изпитах едновременно загриженост и облекчение. Беше крайно нетипично за нея да отсъства от работа, винаги пристигаше на работното си място много рано, така че поредното й отсъствие означаваше, че има сериозен проблем. Но това, че я няма, означаваше, че няма кой да долови настроението ми и да започне да ми задава въпроси, на които не искам да отговарям. Всъщност — не можех да отговоря. Нямах никаква представа къде е съпругът ми, какво прави или пък как се чувства.

И това ме караше да се чувствам гневна и наранена. Единственото чувство, което не изпитвах, беше страх. Гидиън беше прав, че бракът създава усещане за сигурност. Държах го така здраво, че трудно можеше да се измъкне от ръцете ми. Не можеше просто да изчезне или да продължи да не ми обръща внимание. Независимо от всичко в един момент щеше да му се наложи да ми даде обяснения. Въпросът беше: Кога?

Съсредоточих се върху работата си, искаше ми се времето да мине колкото е възможно по-бързо. Когато в пет часа си тръгнах, Гидиън все още не се бе обадил, аз също не бях направила опит да се свържа с него. Според мен той трябваше да преодолее разрива между нас, защото той бе причината за него.

След работа отидох на крав мага и в продължение на един час тренирах с Паркър.

— Тази вечер си в страхотна форма — каза той, когато за шести или седми път го хвърлих на постелката.

Не му казах, че си представям Гидиън на неговото място.

Прибрах се вкъщи и заварих Кари и Трей, седнали на дивана в хола. Ядяха сандвичи и гледаха някакво комедийно шоу.

— Има много, вземи си — каза Трей и ми подаде половината от сандвича си. — В хладилника има и бира.

Беше страхотен и на външен вид, и като личност. И освен това обичаше най-добрия ми приятел. Погледнах към Кари и за секунда съзрях объркването и болката в очите му. Той бързо ги скри зад прекрасната си широка усмивка. Потупа възглавницата до себе си и каза:

— Ела при нас, бебчо.

— Ще дойда — съгласих се, защото не можех да понеса мисълта да остана сама в стаята си и да се побъркам от притеснение. — Само да си взема един душ.

След като се изкъпах и облякох един стар износен анцуг, отидох при мъжете и седнах до тях на дивана. Питах се защо получавам съобщение, че не мога да проследя телефона на Гидиън, след като бях изпълнила всички инструкции, които ми беше оставил.

В крайна сметка останах да спя в хола. Предпочетох дивана пред собственото си легло, защото там щях да усещам миризмата на изчезналия си съпруг.

Въпреки това се събудих от аромата му, почувствах ръцете, които ме прегърнаха и ме вдигнаха. Отпуснах уморено глава върху гърдите на Гидиън и се заслушах в силния равномерен ритъм на сърцето му. Отнесе ме в стаята.

— Къде беше? — измърморих аз.

— В Калифорния.

— Какво? — стреснах се аз.

Той поклати глава.

— Ще говорим утре сутринта.

— Гидиън…

— Утре сутринта, Ева — повтори той твърдо, остави ме на леглото и ме целуна силно по челото.

Стиснах го за китката, когато понечи да се изправи.

— Да не си посмял да си тръгнеш.

— Не съм спал почти две денонощия.

В гласа му имаше особена нотка, която ме накара да застана нащрек.

Подпрях се на лакти и се опитах да видя лицето му в полумрака, не беше лесно, а и все още бях сънена. Единственото, което видях, бе, че е облечен с дънки и риза с дълги ръкави.

— Е, и? Тук също има легло.

Въздъхна раздразнено и уморено.

— Лягай! Аз ще отида да си взема лекарството.

Едва когато се забави, си спомних, че държи шишенце с лекарството си и в моята баня. Беше си тръгнал и нямаше намерение да се върне. Отметнах завивката и излязох от стаята, отидох в тъмния хол и започнах да търся ключовете си. Стигнах до апартамента на Гидиън и отключих вратата, за малко да се спъна в един куфар, оставен небрежно до нея.

Сигурно го беше хвърлил вътре и веднага бе дошъл при мен. И въпреки това не е имал намерение да прекара нощта в леглото ми. Защо беше дошъл? За да ме погледне, докато спя? Или да ме провери?

По дяволите! Дали някога щях да започна да го разбирам?

Потърсих го и го открих в голямата спалня, заспал по корем с глава на моята възглавница. Беше напълно облечен. Ботушите му лежаха отстрани на леглото, на няколко метра един от друг, като че ли ги беше събул набързо, а телефонът и портфейлът му бяха хвърлени върху нощното шкафче. Телефонът ме привлече неустоимо.

Взех го, въведох паролата „ангел“ и без всякакъв срам започнах да преглеждам съдържанието. Никак не ме интересуваше дали ще ме залови на местопрестъплението. Имах пълно право сама да потърся отговорите, които той отказваше да ми даде.

Последното, което очаквах да намеря, бяха многобройните мои снимки във фотоалбума. Бяха десетки. Някои от тях — на двама ни заедно, бяха правени от папараци; на други бях сама, беше ги правил с телефона си, без да усетя. Тъй като бяха заснети без моето знание, те ми даваха възможност да се погледна през неговите очи.

Вече не се тревожех. Той ме обичаше. Обожаваше ме. Тези снимки не можеха да са заснети от човек, който не изпитва подобни чувства. На тях бях с разрошена коса и без грим и не правех нищо по-интересно от това да чета или да стоя пред отворената врата на хладилника, докато се питам какво ми се хапва. Снимки, на които спях, ядях и се мръщех съсредоточено… Скучни ежедневни неща.

Списъкът с разговорите показваше, че е звънял най-вече на Ангъс, Раул и Скот. В гласовата поща имаше съобщения, оставени от Корин, с които отказах да се самоизмъчвам, но можех да видя, че не е отговарял на повикванията й и не я е набирал през последните дни. Имаше обаждания до бизнес партньори, две-три до Арнолдо и няколко до адвокатската кантора на Гидиън.

И три разговора с Диана Джонсън.

Присвих очи. Бяха с продължителност от няколко минути до четвърт час.

Погледнах изходящите съобщения и открих онова, което беше изпратил на Ангъс, докато бяхме в болницата.

„Трябва да я изведеш оттук.“

Седнах в креслото в ъгъла на стаята и вперих поглед в съобщението. Трябва, а не искам. По някаква причина думата, която бе избрал, промени представата ми за случилото се. Все още не разбирах всичко напълно, но вече не се чувствах така изолирана.

Освен това открих съобщения между него и Айрланд и това ме зарадва. Не ги прочетох, но видях, че последното е получено в понеделник.

Върнах телефона на мястото му и се загледах в мъжа, когото обичах. Беше потънал в дълбокия сън на изтощението. Проснат така на леглото, облечен в тези дрехи, изглеждаше толкова млад, колкото беше в действителност. Носеше на плещите си толкова много отговорности и го правеше да изглежда толкова лесно… почти вродено. Беше лесно човек да забрави, че и Гидиън като всички може да страда от стрес и от преумора.

Моя отговорност като негова съпруга беше да му помогна да се справи с това. Но щеше да е невъзможно да го направя, ако той продължава да се изолира. Опитваше се да ме държи далеч от всички проблеми и допълнително натоварваше себе си.

Налагаше се да поговорим за това веднага щом си отпочине.

* * *

Събудих се със схванат врат и с усещането, че нещо не е както трябва. Размърдах се внимателно, бях заспала свита на стола, и забелязах, че слънцето вече изгрява. През прозорците навлизаше розово-оранжева светлина и един бърз поглед към часовника до леглото ми показа, че вече е ранна сутрин.

Гидиън изпъшка и аз замръзнах на място. Обзе ме ужас, когато чух този звук. Беше потресаващ. Звук на създание, ранено и в тялото, и вътре в душата. Побиха ме тръпки, когато той изстена отново, цялото ми същество реагира на неговото мъчение.

Изтичах до леглото, качих се на него, застанах на колене и бутнах Гидиън по рамото.

— Гидиън. Събуди се.

Той се отдръпна рязко от мен, гушна се във възглавницата ми и я притисна до себе си. Тялото му се разтресе и от гърдите му се откъсна стон. Легнах плътно зад гърба му и го обгърнах през кръста.

— Тихо, миличък — прошепнах. — Аз съм до теб. Тук съм.

Започнах да го люлея, докато той плачеше в съня си, а сълзите ми мокреха ризата му.

* * *

— Събуди се, ангелче — измърмори Гидиън и допря устни до бузата ми. — Имам нужда от теб.

Протегнах се, все още ме болеше тук-там от усилените тренировки през последните две вечери и от няколкото часа, в които бях спала в креслото, преди да се преместя на леглото до него.

Беше вдигнал фланелката ми и гърдите ми лежаха разголени пред ненаситната му уста. Плъзна ръка под ръба на анцуга, а после и на бикините ми, вкара пръст в процепа ми и с бързи умели движения ме възбуди.

— Гидиън…

Усещах копнежа му в начина, по който ме докосваше, желанието бе завладяло цялото му тяло.

Целуна ме и не ми позволи да кажа нищо повече. Бедрата ми се извиха, когато пръстите му проникнаха в мен и започнаха нежно да ме чукат. Готова веднага да откликна на мълчаливото му желание, свалих анцуга надолу и започнах да ритам, докато накрая го събух. Протегнах се към копчетата на дънките му, разкопчах ги и отстраних от пътя си памучните му боксерки.

— Вкарай го — прошепна той, прилепил устни в моите.

Обхванах с пръсти възбудения му пенис и го поставих така, че да мога да поема първите няколко сантиметра от него. Той зарови лице във врата ми, натисна силно и потъна в мен, простена от удоволствие, когато мускулите на вагината ми обвиха плътно пениса му. Обвих ръце и крака около него и го притиснах здраво.

Времето и всичко останало на света загубиха значение. Гидиън поднови отново всички обещания, които ми беше дал на карибския плаж, а аз се опитах да го излекувам, надявах се да успея да му вдъхна силата, необходима, за да посрещне утрешния ден.

* * *

Гримирах се, когато Гидиън дойде при мен в банята и остави горещата чаша с подсладено кафе на мраморния плот. Беше само по долнище на пижама и това ме накара да помисля, че днес няма да ходи до офиса или поне няма да го направи веднага.

Погледнах го в огледалото, помъчих се да разбера дали помни снощния си сън. Никога не го бях виждала така дълбоко разстроен, сякаш сърцето му се късаше.

— Ева — започна той тихо, — трябва да поговорим.

— Напълно съм съгласна с теб.

Облегна се на плота, държеше чашата си с две ръце. Остана дълго време загледан в кафето и накрая попита:

— Когато с Брет Клайн сте правили секс, записвали ли сте го?

— Моля?

Обърнах се към него и стиснах по-здраво четката, с която нанасях грима си.

— Не, по дяволите! Защо ми задаваш подобен въпрос?

Погледна ме право в очите.

— Онази нощ, когато се прибирах от болницата, Диана ме спря във фоайето. След случилото се с Корин, прецених, че не бива да я пренебрегвам.

— Казах ти го.

— Знам. Беше права. Затова я заведох в бара малко по-нагоре по улицата, почерпих я чаша вино и й се извиних.

— Отишли сте да пиете вино — повторих аз.

— Не. Отидох да й се извиня за начина, по който се отнесох с нея. Почерпих я чаша вино, защото не можехме да стоим просто така в онзи проклет бар — отвърна той с раздразнение. — Реших, че ще предпочетеш да разговарям с нея на публично място, вместо да я поканя в апартамента, далече от чужди погледи, което би ми било по-удобно.

Беше прав, оцених факта, че е помислил за мен и се е съобразил с евентуалната ми реакция. Но все още бях ядосана на Диана, че е успяла да си уреди нещо като среща с него. Гидиън сигурно бе разбрал какво си мисля, защото леко изкриви устни.

— Проявяваш такова чувство за собственост, ангелче! Имаш късмет, че това ми харесва.

— Млъкни. Какво общо има Диана със записа на сексуалните ми изпълнения? Тя ли ти каза, че има такъв? Това е лъжа. Лъже.

— Не, не лъже. След като й се извиних, нещата между нас се изгладиха достатъчно, че да ми подхвърли кокала.

— Казвам ти, че всичко това са пълни глупости — възразих.

— Познаваш ли мъж на име Сам Имара?

Всичко около мен замря. Усетих как стомахът ми се сви на топка.

— Да, напъваше се да стане официален фотограф и оператор на групата.

— Точно така — каза Гидиън, отпи от кафето и продължи да ме гледа настойчиво над ръба на чашата си. — Очевидно по време на концертите е инсталирал видеокамери зад сцената, за да събере материал за случващото се зад кулисите. Твърди, че е пресъздал клипа на „Златна“ с истински ексклузивни кадри.

— О, господи! — Закрих устата си с ръка, гадеше ми се.

Беше достатъчно ужасно да си помисля, че чужди хора ще ме гледат как правя секс с Брет, но беше хиляди пъти по-лошо да си представя Гидиън да го види. Ужасеният израз на лицето му, докато гледаше клипа, все още беше ясно запечатан в съзнанието ми. Нещата между нас никога нямаше да са същите, ако види истинските кадри. Знаех, че аз самата никога няма да мога да прогоня от мислите си образа му с друга жена. И че с течение на времето този образ ще ме разяжда като киселина.

— Значи затова отиде в Калифорния — прошепнах.

— Диана ми даде информацията, с която разполага, и успях да издействам временна заповед, която забранява на Имара да продава и разпространява тези кадри.

Нямах представа какво мисли и чувства в този момент. Беше далечен и затворен в себе си, владееше се напълно. Докато аз имах усещането, че се разкъсвам по шевовете.

— Не можеш да го спреш — прошепнах аз.

— В момента имаме временна съдебна забрана.

— Ако попадне в някой от сайтовете за видеообмен, ще се разпространи навсякъде като чума.

Гидиън поклати глава, крайчетата на гарвановочерната му коса докоснаха раменете.

— Имам цял екип от компютърни специалисти, които по двайсет и четири часа в денонощието следят за този файл в интернет. Но Имара няма да получи нищо, ако пусне кадрите безплатно. Ще му донесат пари, само ако бъдат ексклузивно предоставени на някоя медия. Няма да ги качи в Мрежата, докато не пробва всички останали възможности — в това число и да ги продаде на мен.

— Диана ще разкаже на всички. Нейната работа е да разкрива тайни, не да ги пази.

— Обещах й ексклузивни права върху снимките от сватбата ни, ако си замълчи за това.

— И тя се съгласи? — попитах скептично. — Тази жена си пада по теб. Не може да е щастлива от факта, че вече не си на пазара. При това завинаги.

— В един момент ти става ясно, че няма никаква надежда — каза той сухо. — Мисля, че успях да я убедя. Вярвай ми, достатъчно щастлива е от парите, които ще получи от снимките.

Отидох до тоалетната, затворих капака и седнах. Започвах да осъзнавам последствията от това, което ми разказваше.

— Гади ми се от всичко това, Гидиън.

Той остави кафето си до моето и клекна пред мен.

— Погледни ме.

Изпълних заповедта му, но не беше лесно.

— Никога няма да позволя на някого да те нарани — заяви той. — Разбираш ли ме? Ще се погрижа за това.

— Съжалявам — въздъхнах аз. — Толкова съжалявам, че трябва да се занимаваш с всичко това. И с всичко останало, което се случва…

Гидиън взе ръцете ми в своите.

— Някой е нарушил правото ти на личен живот, Ева. Не се извинявай за това. А що се отнася до това да се справя със ситуацията… това е мое право. И чест за мен. Ти винаги ще си на първо място.

— Но в болницата не бях на първо място — възразих аз. Трябваше да излея негодуванието, преди да е пуснало корени в душата ми. Освен това исках да ми обясни защо винаги ме отблъсква, когато се опитва да ме защити. — Всичко отиде по дяволите, а ти изпрати Ангъс да ме отведе, когато исках да съм до теб. Замина за друг щат, без да се обадиш… без да кажеш каквото и да било.

Той стисна зъби.

— И освен това не спах. Вложих всяка една минута и поисках прекалена много услуги, за да успея да издействам тази временна забрана в краткия срок, с който разполагах. Трябва да ми имаш доверие, Ева. Дори да не разбираш какво се случва, трябва да вярваш, че винаги мисля за теб и правя най-доброто за теб. За нас.

Извърнах поглед. Отговорът не ми хареса.

— Корин е бременна.

Той въздъхна тежко:

— Да, била е. В четвъртия месец.

Една дума ме накара да замръзна.

— Била?

— Пометнала е, докато лекарите се отпивали да я спасят. Предпочитам да вярвам, че не е знаела за бебето.

Опитах се да разгадая израза на лицето му, като същевременно се стараех да прикрия облекчението, изписано по моето.

— В четвъртия месец? Това означава, че бебето е на Жиро.

— Надявам се да е така — каза той рязко. — Той явно смята, че детето е било негово и че аз съм виновен, че Корин го е загубила.

— Господи!

Гидиън сложи главата си в скута ми и притисна буза в бедрото ми.

— Сигурно не е знаела, че е бременна. Не е възможно да е рискувала детето си за нещо толкова глупаво.

— Няма да ти позволя да се обвиняваш за това, Гидиън — заявих твърдо.

Прегърна ме през кръста.

— Господи, имам чувството, че съм прокълнат.

В момента мразех Корин толкова много, че ми идваше да я убия. Тя знаеше, че бащата на Гидиън се е самоубил. Ако изобщо познаваше Гидиън, щеше да е наясно, че опитът й за самоубийство ще го съсипе.

— Ти не си отговорен за това — казах и прокарах пръсти през косата му, опитвайки се да го успокоя. — Чуваш ли ме? Единствено Корин е виновна за случилото се. Тя трябва да живее с мисълта за това, което е направила, а не ние с теб.

— Ева.

Прегърна ме, усетих дъха му през копринения халат.

* * *

Четвърт час след като Гидиън ме остави в банята, за да отговори на обаждане на Раул, аз все още седях пред огледалото, вперила поглед в умивалника.

— Ще закъснееш за работа — каза той нежно, когато дойде при мен и ме прегърна през гърба.

— Мисля да се обадя и да кажа, че няма да ходя.

Никога не постъпвах по този начин, но сега се чувствах уморена и безсилна. Не можех да си представя, че ще успея да се съсредоточа и да си върша работата както трябва.

— Можеш да го направиш, но няма да изглежда никак добре, когато се появят снимките ти от официалната вечеря довечера.

Погледнах го в огледалото.

— Няма да ходим.

— Напротив.

— Гидиън, ако този запис с мен и Брет излезе на бял свят, няма да искаш да свързват името ми с твоето.

Изведнъж тялото му замръзна, после той рязко ме извърна към себе си.

— Я повтори.

— Много добре ме чу. Не мислиш ли, че фамилията Крос вече е преживяла достатъчно?

— Никога не ми се е искало толкова много да те нашляпам по дупето както в момента, ангелче. За твое щастие, никога не се държа грубо, когато съм ядосан.

Грубата шегичка не успя да отвлече вниманието ми от факта, че е твърдо решен да брани момичето, което някога бях и от което в момента се срамувах. Беше готов да ме предпази от скандала, да ме защити според силите си и ако се наложи, да поеме удара заедно с мен.

Не мислех, че е възможно да го обичам повече, но той непрекъснато доказваше, че греша. Обхвана лицето ми в ръце.

— Каквото и да се става, ще го посрещаме заедно. И ти ще носиш моето име.

— Гидиън…

— Не можеш да си представиш колко се гордея с това — каза той и докосна с устни челото ми. — Колко много означава за мен, че взе името ми и го направи свое.

— О, Гидиън! — Вдигнах се на пръсти и се притиснах към него. — Толкова много те обичам.

* * *

Отидох на работа с половин час закъснение и заварих заместничка на бюрото на Мегуми. Усмихнах й се и я поздравих, но отново се разтревожих за приятелката си. Надникнах в кабинета на Марк и най-искрено се извиних за закъснението. Когато стигнах до бюрото си, се обадих на Мегуми, но тя не отговори. Тръгнах към работното място на Уил.

— Искам да те попитам нещо — казах, когато го открих.

— Дано да мога да ти отговоря — отвърна той, завъртя се на стола и ме погледна през стилните си очила.

— На кого се обажда Мегуми, когато е болна?

— За всичко докладва на Дафни. Защо?

— Просто се тревожа за нея. Не отговаря на обажданията ми. Питам се дали не ми се сърди за нещо — обясних аз и нервно запристъпвах от крак на крак. — Много ми е неприятно, че не знам нищо и не мога да й помогна.

— Дафни каза, че звучала ужасно, каквото и да означава това.

— Никак не ме успокои, но все пак благодаря.

Тръгнах обратно към бюрото си. Марк ми направи знак да вляза в кабинета му, когато минах покрай него.

— Днес ще пускат шестетажните банери.

— Така ли?

Той се захили.

— Искаш ли да отидем да ги видим?

— Можем ли? — Бях толкова разсеяна, че предпочетох да изляза в горещия и влажен августовски ден, вместо да стоя в прохладния офис. — Би било фантастично!

Марк грабна сакото си от облегалката на стола.

— Да вървим.

* * *

Малко след пет се прибрах вкъщи и заварих хола си, превзет от козметички, фризьорки и гримьорки, облечени в бели престилки. Кари и Трей седяха на дивана с нещо лепкаво и зелено по лицата, а под главите им бяха поставени кърпи, за да не се изцапа бялата дамаска. Майка ми весело бърбореше, докато фризьорката оформяше секси прическата й от спускащи се къдрици.

Ваех един бърз душ и отидох при тях. Само за час успяха да превърнат пораздърпания ми вид в бляскаво произведение, като едновременно с това ме оставиха на спокойствие да разсъждавам за всичко, което цял ден безмилостно потисках — видеото, Корин, Жиро, Диана и Брет.

Някой трябваше да съобщи на Брет. И този някой бях аз.

Когато козметичката се приближи към мен с молив за устни, вдигнах ръка и я спрях:

— Червено, моля.

Тя замълча за миг, след това поклати глава и ме огледа внимателно:

— Права сте.

Задържах дъха си, докато фризьорката впръска в прическата ми последния слой лак за коса, и в този момент усетих, че телефонът в джоба на халата ми вибрира. Видях, че се обажда Гидиън, и вдигнах.

— Здрасти, шампионе!

— Какъв цвят е роклята ти? — попита той вместо поздрав.

— Сребриста.

— Наистина ли? — Гласът му придоби онова топло звучене, от което цялата настръхвах. — С нетърпение чакам да те видя облечена в нея. И съблечена.

— По-добре не чакай — предупредих го аз, — а довлечи прекрасния си задник тук до десет минути.

— Слушам, госпожо.

Присвих очи.

— Побързай или няма да ни остане време за лимузината.

— Ммм… Ще съм при теб след пет минути.

Затвори, а аз задържах телефона си в ръка и продължих да се усмихвам.

— Кой беше? — попита майка ми и застана до мен.

— Гидиън.

Очите й проблеснаха.

— Ще те придружи ли тази вечер?

— Да.

— О, Ева! — възкликна тя и ме прегърна. — Толкова се радвам.

Прегърнах я и реших, че моментът е достатъчно подходящ да започна да разпространявам новината за годежа. Знаех, че Гидиън няма да чака дълго, преди да съобщи новината за сватбата ни на целия свят.

— Поискал е разрешение от татко да се ожени за мен — казах аз тихо.

— Наистина ли? — Отдръпна се от мен и се усмихна. — Разговарял е и с Ричард, което според мен е много мило от негова страна, нали? Вече започнах да правя планове. Мислех си за следващия юни, разбира се, в „Пиер“. Ще…

— Предлагам да планираш сватбата най-късно през декември.

Майка ми ахна и очите й се разшириха.

— Не ставай смешна! Невъзможно е да се организира сватба за толкова кратко време. Просто няма начин.

Свих рамене:

— Кажи на Гидиън, че планираш да е юни, и ще видиш как ще реагира.

— Всъщност ще трябва да изчакам първо да ти предложи официално.

— Точно така — съгласих се и я целунах. — Отивам да се облека.

23

Бях в стаята си и точно обличах роклята без презрамки върху бюстието към нея, когато Гидиън влезе. Дъхът ми буквално спря, изпивах с поглед образа, който се отразяваше в двойното огледало пред мен. Беше направо зашеметяващ, застанал зад гърба ми, облечен във фрак, ушит по поръчка, и с прекрасна сива вратовръзка, която чудесно подхождаше на роклята ми. Никога не бе изглеждал по-прекрасен.

— Еха! — прошепнах, изпаднала в транс. — Тази вечер определено ще ти излезе късметът.

Той се усмихна.

— Значи ли това, че мога да прескоча закопчаването на роклята ти?

— Значи ли това, че можем да прескочим вечерята?

— Няма да стане, ангелче. Тази вечер искам да покажа съпругата си на всички.

— Никой не знае, че съм ти съпруга.

— Аз знам. — Приближи към мен и закопча ципа ми. — И скоро — наистина скоро — ще го узнае целият свят.

Облегнах се на гърдите му и се възхитих на образа ни в огледалото. Двамата изглеждахме като за снимка. Което ме накара да си спомня за едни други снимки…

— Обещай ми, че никога няма да гледаш онова видео — помолих го аз.

Не ми отговори, затова се обърнах и го погледнах в очите. Започнах да изпадам в паника, когато видях израза на лицето му.

— Гидиън! Гледал ли си го вече?

Той стисна зъби:

— Само минута-две. Нищо специално. Колкото да се уверя, че е истинско.

— О, господи! Обещай ми, че няма да го гледаш — почти изпищях, бях на ръба на истерия. — Обещай ми!

Гидиън хвана китките ми и за момент ги стисна толкова силно, че останах без дъх. Отворих широко очи и вперих поглед в него, объркана от неочакваната проява на агресия.

— Успокой се — каза той тихо.

Най-странното беше, че в този момент от мястото, където ме бе стиснал, по цялото ми тяло се разля топлина. Сърцето ми започна да бие по-бързо, но и по-равномерно. Погледнах ръцете ни и вниманието ми бе приковано от рубинения му пръстен. Червен. Също като белезниците, които беше купил за мен. В момента също се чувствах овързана и пленена. И това ме успокояваше по начин, който не разбирах.

Гидиън обаче очевидно разбираше.

Едва сега осъзнах защо се страхувах да се омъжа за него толкова прибързано. Беше ме повел на пътешествие, чиято крайна точка беше неизвестна, а аз го бях последвала слепешката. Проблемът не беше в това какво ще стане с нас като двойка, нямах никакви съмнения по този въпрос. Бяхме напълно обладани и зависими един от друг, по онзи безмилостен начин, по който наркоманът е зависим от своята дрога. Но къде щях да се озова самата аз, в какво щях да се превърна накрая, това беше въпросът, чийто отговор не знаех.

Промяната, настъпила в Гидиън, беше почти насилствена. Беше се случила в един-единствен миг на остро прозрение, в който той осъзна, че не иска — не може — да живее без мен. Промяната в мен бе постепенна, настъпваше толкова бавно и премерено, че дори бях започнала да вярвам, че няма да се наложи да се променя.

Грешах.

Преглътнах бучката, заседнала в гърлото ми, и заговорих по-спокойно:

— Чуй ме, Гидиън. Каквото и да си видял на онези кадри, то няма нищо общо с онова между нас. Единствените спомени, които искам да пазиш, са тези, които създаваме ние. Това, което е между нас двамата… само то съществува. И само то има значение. Затова, моля те… обещай ми.

Затвори за миг очи и кимна:

— Добре. Обещавам.

Въздъхнах от облекчение.

— Благодаря ти.

Той вдигна ръцете ми и ги целуна.

— Моя си, Ева.

* * *

По мълчаливо взаимно съгласие се въздържахме да се поразрошим в лимузината преди първата ни публична поява като семейство. Бях нервна и въпреки че един-два оргазма биха ме успокоили, щеше да е още по-лошо, ако не изглеждах перфектно. Освен това хората щяха да забележат. Не само защото сребристата ми рокля привличаше погледите с блясъка и късия си шлейф, а и защото прекрасният ми съпруг беше аксесоар, който нямаше как да бъде пропуснат.

Вниманието на всички щеше да е насочено към нас и Гидиън беше твърдо решен да го задържи. Помогна ми да сляза от лимузината, когато пристигнахме на Пето авеню и Сентръл парк саут и за миг допря устни до слепоочието ми.

— Тази рокля ще изглежда изключително на пода в спалнята ми.

Засмях се на изтърканата реплика, каквато бе и целта му, когато светкавиците на фотоапаратите избухнаха пред нас с ослепителна светлина. Погледът му се откъсна от мен и изражението на лицето му загуби всякаква топлота, красивите черти се изпънаха в непроницаема маска. Сложи ръка ниско на кръста ми и ме поведе по червения килим към „Киприани“.

След като влязохме, Гидиън избра подходящо място и останахме там в продължение на час, докато бизнес партньорите и познатите му кръжаха около нас. Искаше да съм до него и бе готов да е до мен. Доказа го малко по-късно, когато се бяхме запътили към дансинга.

— Представи ме — каза простичко.

Когато проследих погледа му, разбрах, че има предвид Кристин Фийлд и Уолтър Лийман от „Уотърс Фийлд & Лийман“, които стояха встрани и се смееха на нещо заедно с компанията около тях. Кристин изглеждаше сдържана и елегантна, облечена в черна рокля с мъниста, която отпред я покриваше от шията до петите, но имаше широко изрязано деколте на гърба. Уолтър, който беше едър мъж, изглеждаше самоуверен и преуспяващ в елегантния си фрак с папионка.

— Много добре знаят кой си — посочих аз.

— А знаят ли кой съм за теб?

Сбърчих нос, знаех, че целият ми свят ще се преобърне в мига, в който моето неомъжено Аз се предаде изцяло на новата ми идентичност като Ева Крос.

— Хайде, шампионе.

Запътихме се натам, проправяйки си път между кръглите маси, застлани с бели покривки и украсени със свещници и гирлянди от цветя, които изпълваха залата с приятен аромат.

Шефовете ми, разбира се, забелязаха първо Гидиън. Мисля, че дори не ме разпознаха в началото, докато Гидиън съвсем съзнателно не ме остави да заговоря първа.

— Добър вечер — поздравих аз и се ръкувах с Кристин и Уолтър. — Вероятно и двамата познавате Гидиън Крос, моя…

Спрях, мозъкът ми блокира.

— Годеник — завърши изречението Гидиън и се ръкува с тях.

Последваха поздравления, усмивките им станаха още по-широки, а очите на всички заблестяха.

— Нали това не означава, че ще те загубим? — попита ме Кристин и капковидните й диамантени обици заблестяха на меката светлина на свещите.

— Не. Нямам намерение да ходя никъде.

При тези думи Гидиън силно ме ощипа по дупето.

В някакъв момент щеше да се наложи да се разберем окончателно по въпроса за работата ми, но реших, че мога да отложа този разговор поне до следващата ни сватба.

Известно време разговорът се въртеше около рекламната кампания на водка „Кингсман“, най-вече за да се изтъкне колко добре са свършили работата си „Уотърс Фийлд & Лийман“ с цел агенцията да получи и други поръчки от „Крос индъстрис“. Разбира се, Гидиън познаваше играта и я играеше добре. Беше любезен, чаровен и ясно показваше, че не е човек, който лесно се поддава на влияние.

След това темите за разговор се изчерпаха. Гидиън се извини и ме отведе.

— Хайде да танцуваме — прошепна в ухото ми. — Искам да те прегърна.

Отидохме на дансинга, където Кари събираше погледите с една ослепителна червенокоса жена. От време на време през дръзката цепка на яркозелената й рокля се подаваше бледият й, добре оформен крак. Кари я завъртя, след това я наведе назад. Много изискано.

Съжалявах, че Трей не успя да дойде с нас, тъй като имаше часове. Съжалявах и за това, че изпитвам задоволство от факта, че Кари не покани Татяна вместо него. Тази мисъл ме накара да се почувствам като кучка, а аз определено не обичах заядливите кучки.

— Погледни ме.

Вдигнах глава по заповед на Гидиън и видях, че е впил поглед в мен.

— Здравей, шампионе!

Сложи ръка на гърба ми, поех другата му ръка и двамата леко се понесохме по дансинга.

— Кросфайър — прошепна той и ме погледна пламенно.

Докоснах бузата му с върха на пръстите си.

— Учим се от грешките си.

— Прочете ми мислите.

— Хубаво е.

Усмихна ми се, очите му бяха така сини, а косата толкова секси, че ми се прииска още тази минута да прокарам пръсти през нея. Притисна ме по-близо до себе си.

— Не толкова хубаво, колкото теб.

Изтанцувахме следващите две песни. След това музиката спря и диригентът на оркестъра съобщи, че вечерята ще бъде сервирана. Седнахме на една маса заедно с майка ми и Ричард, Кари, един пластичен хирург и съпругата му и още един мъж, който каза, че току-що е приключил със заснемането на пилотния епизод на ново телевизионно шоу, което се надява да задържи по-дълго на екран.

Храната представляваше някакъв азиатски фюжън и аз си изядох всичко, защото беше вкусно и порциите не бяха много големи. Гидиън беше поставил ръка на бедрото ми под масата и палецът му описваше малки кръгчета, които ме караха да се гърча.

— Стой мирно — прошепна той, като се наведе над мен.

— Спри — прошепнах аз в отговор.

— Продължавай да се въртиш и ще вкарам пръстите си в теб.

— Няма да посмееш.

Той се ухили.

— Не ме предизвиквай.

Подчиних се, тъй като от него мажеше да се очаква всичко, но това направо ме убиваше.

— Извинете — каза неочаквано Кари и стана от масата.

Наблюдавах го, докато се отдалечаваше, и забелязах, че задържа поглед върху съседната маса. Когато след минута червенокосата жена го последва, не се изненадах, но бях разочарована. Знаех, че в момента е под огромно напрежение заради положението на Татяна, знаех, че за него безразборният секс е универсално лекарство, но това лекарство го караше да губи самоуважението си и обикновено причиняваше повече проблеми, отколкото решаваше.

Хубавото бе, че съвсем скоро щяхме отново да се видим с доктор Травис. Облегнах се на Гидиън и му прошепнах:

— С Кари ще ходим в Сан Диего този уикенд.

Той рязко извърна главата си към мен.

— И ми го казваш сега!

— Ами… при всички тези проблеми с твоите бивши гаджета и с моето бивше гадже, с родителите ми, с Кари и всичко останало, все ми се изплъзваше от ума. Реших да ти го кажа, преди отново да съм забравила.

— Ангелче… — Той поклати глава.

— Чакай малко.

Станах. Трябваше да му напомня, че групата на Брет ще бъде в Сан Диего по същото време, но се налагаше първо да се опитам да спра Кари. Гидиън ме изгледа озадачено, когато се изправих.

— Веднага се връщам — казах аз и добавих съвсем тихо: — Трябва да изиграя ролята си на пазач.

— Ева…

Усетих предупреждението в гласа му, но предпочетох да не му обръщам внимание, вдигнах полата на роклята си и се забързах след Кари. Точно бях стигнала до входа на залата, когато видях насреща си познато лице.

— Магдалин — казах и спрях изненадана, — не знаех, че си тук.

— Гейдж беше зает с проекта, по който работи, затова закъсняхме малко. Пропуснахме цялата вечеря, но поне успях да се добера до шоколадовия мус, който сервират за десерт.

— Страхотен е — съгласих се аз.

— Така е — отвърна тя с усмивка.

Помислих си, че изглежда наистина добре. Беше станала някак по-мека, по-сладка. Но беше все така красива и предизвикателна в червената си дантелена рокля с едно рамо и тъмната коса, прецизно оформена около нежното лице и яркочервените устни. Раздялата с Кристофър Видал й се бе отразила положително. А това, че в живота й има нов мъж, със сигурност беше помогнало. Спомних си, че когато преди няколко седмици дойде при мен на работа, спомена за някого име Гейдж.

— Видях ви с Гидиън — каза тя. — И забелязах пръстена.

— Трябваше да ни се обадиш.

— Точно си ядях десерта.

Засмях се.

— Една жена трябва да си знае приоритетите.

Магдалин протегна ръка и леко докосна рамото ми.

— Радвам се за теб, Ева. Радвам се и за Гидиън.

— Благодаря ти. Отбий се на масата ни и му го кажи сама.

— Ще го направя. Ще се видим по-късно.

Тя си тръгна, а аз останах загледана след нея, все още бях нащрек, но вече започвах да мисля, че може и да не е чак толкова лоша.

Лошото в момента обаче беше, че заради разговора с Магдалин загубих следите на Кари. Опитах се да го потърся, но той вече бе изчезнал някъде.

Тръгнах обратно към Гидиън и мислено подготвях лекцията, която щях да изнеса на Кари. Спрях, защото Елизабет Видал застана точно пред мен.

— Извинявай — казах, след като за малко не се блъснах в нея.

Тя ме стисна за лакътя и ме поведе към един тъмен ъгъл. След това взе ръката ми и се загледа в страхотния ми диамант.

— Този пръстен е мой.

Издърпах ръката си.

— Бил е твой. Сега е мой. Синът ти ми го даде, когато ме помоли да се омъжа за него.

Погледна ме, сините й очи толкова много приличаха на очите на сина й. И на очите на Айрланд. Беше красива жена, обаятелна и елегантна. Беше не по-малка красавица от майка ми, но имаше същото ледено излъчване като Гидиън.

— Няма да ти позволя да ми го отнемеш — изсъска тя през снежнобелите си зъби.

— Погрешно си ме разбрала — отвърнах аз и скръстих ръце. — Всъщност искам двамата да се съберете и най-после да сложим всички карти на масата.

— Пълниш главата му с лъжи.

— О, господи? Нима? Следващия път, когато ти разкаже какво му се е случило, а аз ще направя всичко възможно да го направи, ще трябва да му повярваш. Ще му се извиниш и ще намериш начин да направиш така, че да му е по-лесно да живее с това. Защото искам да е здрав, излекуван и цял.

Елизабет продължаваше да ме гледа втренчена, очевидна вбесена. Беше ясно, че не е съгласна с плана ми.

— Свърши ли? — попитах, отвратена от това, че съзнателно отказва да погледне истината.

— Съвсем не — изсъска тя и се надвеси над мен. — Знам за теб и онзи певец. Следя те.

Поклатих глава. Дати Кристофър е разговарял с нея? Какво би могъл да й каже? След като знаех как бе постъпил с Магдалин, мисля, че беше способен на всичко.

— Невероятно. Повярвала си на лъжите, а отказваш да видиш истината. — Понечих да си тръгна, но се спрях. — Много ми е интересно защо след последния ни разговор не попита Гидиън какво се е случило. „Ей, синко, твоята луда приятелка ми разказа някаква абсурдна история“. Не мога да разбера защо не му зададе подобен въпрос. Но сигурно няма да искаш да ми обясниш?

— Майната ти!

— Да, така си и мислех.

Тръгнах си, преди да успее да си отвори устата отново и съвсем да развали вечерта.

За нещастие, когато се отправих към масата, видях, че Диана Джонсън се е настанила на мястото ми и разговаря с Гидиън.

— Не е истина — измърморих, докато наблюдавах как репортерката непрекъснато докосва ръката на Гидиън.

Кари беше изчезнал да върши неща, които не трябваше да върши. Майка ми и Стантън бяха на дансинга. А Диана се беше промъкнала като змия. Каквото и да си мислеше Гидиън, беше съвсем очевидно, че тя още си пада по него. И макар че той не я окуражаваше по никакъв начин, а само слушаше какво му разказва, дори фактът, че й отделя внимание, ме караше да побеснея.

— Сигурно е страхотна в леглото. Чука я много често.

Замръзнах и се обърнах към жената, която ми беше казала това. Беше червенокосата на Кари, бузите й горяха, очите й блестяха и изобщо имаше вид на жена, която току-що е преживяла страхотен оргазъм. Едва сега забелязах, че е доста по-възрастна, отколкото ми се бе сторило отдалече.

— Трябва много да внимаваш — предупреди ме тя, вперила поглед в Гидиън. — Той използва жените. Виждала съм го. Повече отколкото трябва.

— Мога да се справя.

— Всички така казват. — Изпълнената й със съчувствие усмивка ме ядоса още повече. — Познавам две жени, изпаднали в тежка депресия след връзка с него. Със сигурност няма да са последните.

— Не трябва да обръщате внимание на клюки — срязах я аз.

Усмихна се ведро, което още повече ме ядоса, и се отдалечи. Протегна ръка да пооправи косата си и мина между масите, за да стигне до своята. Беше стигнала до средата на залата, когато най-после се сетих коя е.

— По дяволите!

Забързах към Гидиън, който се изправи, когато видя, че се приближавам.

— Диана, какво удоволствие.

Престори се, че не усеща присмеха ми.

— Здравей, Ева. Точно си тръгвах…

Но аз вече напълно я бях изключила от съзнанието си. Хванах ръката на Гидиън и го дръпнах.

— Ела!

— Добре, чакай малко.

Каза нещо на Диана, но не разбрах какво, защото бях заета да го дърпам след себе си.

— За бога, Ева, защо е цялото това бързане?

Спрях до стената и огледах залата, търсех комбинацията от зелено и червено. Мислех си, че вече трябва да е забелязал бившата си любовница, освен ако тя съвсем съзнателно не го отбягваше. Разбира се, изглеждаше доста различно, след като бе променила късата си прическа, а и не бях видяла белокосия й съпруг, иначе щях да я разпозная много по-лесно.

— Знаеш ли, че Ани Лукас е тук?

Той стисна ръката ми още по-здраво.

— Не съм я виждал. Защо?

— Яркозелена рокля, дълга червена коса. Не си ли забелязал такава жена?

— Не.

— Танцуваше с Кари.

— Не съм обърнал внимание.

Погледнах го, започвах да се вбесявам.

— За бога, Гидиън, как е възможно да не си я забелязал?

— Извини ме, че не мога да откъсна очи от съпругата си — отвърна той сухо.

Стиснах ръката му.

— Извинявай. Просто искам да съм сигурна, че е тя.

— Обясни ми защо. Да не би да ти е казала нещо?

— Да, каза ми. Наговори ми куп мръсотии и след това си тръгна. Мисля, че Кари се измъкна с нея. Нали се сещаш, за да я изчука набързо.

Лицето на Гидиън се промени. Извърна се към залата и започна внимателно да оглежда присъстващите един по един.

— Не я виждам. Не виждам и жена, която да отговаря на твоето описание.

— Ани психоаналитик ли е?

— Психиатър.

Станах неспокойна, обзе ме лошо предчувствие.

— Може ли да си тръгваме?

Гидиън ме изгледа внимателно.

— Кажи ми какво ти каза.

— Нищо, което да не съм чувала до този момент.

— Това е успокоително — измърмори той. — Хайде да тръгваме.

Върнахме се обратно на масата, за да си взема чантата и да се сбогуваме с останалите.

— Мога ли да си тръгна с вас? — попита Кари, след като прегърнах майка ми за довиждане.

Гидиън кимна:

— Идвай!

* * *

Ангъс затвори вратата на лимузината.

Кари, Гидиън и аз се настанихме на седалките и минута след това колата се отдели от бордюра и се вля в трафика. Най-добрият ми приятел ми хвърли многозначителен поглед.

— Моля те, не започвай.

Мразеше, когато осъждам поведението му, и не можех да му се сърдя за това. Не му бях майка. Но го обичах и исках да му се случват само хубави неща. Знаех какво може да си причини, ако остане без наблюдение. Но точно в момента това не беше най-голямата ми грижа.

— Как се казваше тя? — попитах с надеждата, че знае името й, за да мога веднъж завинаги да разбера коя е червенокосата жена.

— Кого го интересува?

— Господи! — възкликнах аз и стиснах нервно чантата си. — Знаеш ли как се казва или не?

— Не я попитах — тросна се той. — Стига вече.

— Внимавай с тона, Кари — предупреди го тихо Гидиън. — Всички знаем, че имаш проблем. Не си го изкарвай на Ева, само защото е загрижена за теб.

Кари стисна зъби и се загледа през прозореца. Облегнах се, Гидиън прехвърли ръка през рамото ми и започна да го гали.

През останалата част от пътуването всички мълчахме.

* * *

Когато се прибрахме, Гидиън отиде в кухнята, за да си вземе бутилка вода, и в това време телефонът му звънна. Погледите ни се срещнаха през барплота, който ни разделяше. Кари тръгна с бавна крачка към спалнята си, след това изведнъж се обърна, дойде при мен и ме прегърна. Силно. Зарови лице в рамото ми и прошепна:

— Извинявай, бебчо.

И аз го прегърнах.

— Не заслужаваш да се отнасяш така към себе си.

— Не съм я чукал — каза той тихо и се отдръпна, за да ме погледне в лицето. — Щях да го направя. Струваше ми се, че искам да го направя. Но когато се стигна дотам, изведнъж ми мина през ума, че чакам дете. Дете, Ева. И не искам един ден, когато то порасне, да си мисли за мен по същия начин, по който аз мисля за майка ми. Трябва да се стегна и да оправя живота си.

Прегърнах го отново.

— Гордея се с теб.

— Е — той се отдръпна от мен и ме погледна смутено, — потърках я, докато свърши, защото така или иначе бяхме стигнали дотам, но пишката ми си остана в гащите.

— Не ме интересуват подробностите, Кари — заявих аз. — Никак не ме интересуват!

— Нали няма да отменяме пътуването си до Сан Диего?

Погледът му беше изпълнен с такава надежда, че сърцето ме заболя.

— Разбира се, че няма. Нямам търпение.

Долових облекчение в усмивката му.

— Добре. Запазил съм билети за осем и половина.

В този момент Гидиън дойде при нас и начинът, по който ме погледна, ми даде ясно да разбера, че разговорът ни за пътуването през уикенда съвсем не е приключил. Кари тръгна към стаята си, аз стиснах ръката на Гидиън, целунах го силно и отложих обясненията. Както се и надявах, той не се поколеба, а започна да ме целува страстно и дълбоко.

Простенах и се изгубих в обятията му. Тази нощ не ме интересуваше нищо. Новият ден така или иначе щеше да настъпи скоро и отново да ни принуди да се изправим лице в лице с проблемите.

Хванах Гидиън за вратовръзката.

— Тази нощ си мой.

— Всяка нощ съм твой — отвърна той с топъл дрезгав глас и в главата ми се завъртяха какви ли не фантазии.

— Започвай веднага — казах аз и тръгнах с гръб към стаята си, като го теглех подире си. — И не спирай.

И той не спря. До сутринта.

Бележка на автора

Да, драги ми читателю, напълно си прав. Това не може да е краят.

Пътешествието на Гидиън и Ева все още не е завършило. Очаквам с нетърпение да видя къде ще ни заведат от тук нататък.

С най-добри чувства, Силвия

ОБСЕБЕНА ОТ ТЕБ

(книга 4 от "Кросфайър")

Посвещавам този роман на читателите, които изчакаха търпеливо следващата част от историята на Гидиън и Ева.

Надявам се, че ще го обикнете толкова, колкото и аз.

Благодарности

Има безкрайно много хора, които стоят зад гърба ми и правят всичко, за да мога да пиша, да спазвам ангажиментите си и да не загубя здравия си разум.

Благодаря на Хилъри Сеърс, която невероятно много помага на работата ми, редактирайки книгите ми, докато ги пиша. Разчитам на теб много повече, отколкото си мислиш. Благодаря на Кимбърли Уейлън, един необикновен агент, за всичко, което прави, но най-вече за подкрепата. Благодарна съм ти всеки ден.

Благодаря на Самара Дей за целия стрес, който сваля от раменете ми. Дори не мога да си представя колко много бих изостанала без теб. Благодаря на децата си, които понасят липсата ми през дългите периоди от време, през които работя (както и всички неудобства, свързани с това). Не бих могла да свърша работата си без вашата подкрепа. Обичам ви.

Благодаря на целия забележителен екип на "Пенгуин рандъм хаус": Синди Хуонг, Лесли Гелбман, Алекс Кларк, Том Уелдън, Рик Паскочело, Крейг Бърк, Ерин Галоуей, Франческа Ръсел, Кимбърли Аткинс... и това са само някои от членовете му в САЩ и Великобритания. Освен тях има екипи, които работят здраво в Австралия, Ирландия, Канада, Нова Зеландия, Индия и Южна Африка. Благодарна съм на всички вас за времето и усилията, посветени на издаването на книгите ми.

Благодаря на Лиз Пиърсънс и екипа на "Брилянс аудио" за това, че накараха любителите на аудиокнигите да се влюбят в тях.

Освен това благодаря и на всичките ми международни издатели, които работят неуморно в страните си. Бих искала да мога да благодаря лично на всеки един от тях. Искам да знаете, че се чувствам благословена за това, че имам възможността да работя с вас.

1.

Ледени водни иглички обстрелваха прегрялата ми кожа, острата болка прогонваше лепкавите сенки на кошмара, който дори не помнех. Затворих очи и застанах точно под струята на душа, искаше ми се остатъците от страха и гаденето да изтекат в канала под краката ми. Спазъм разтърси тялото ми и мислите ми се насочиха към жена ми. Моето ангелче, което спеше спокойно в съседния апартамент. Имах спешна нужда от нея, исках да се изгубя в нея и ми беше ужасно неприятно, че не мога да го направя. Не можех да я прегърна силно. Не можех да притисна сочното ѝ тяло под себе си и да потъна в него, така че допирът ѝ да прогони всички спомени.

– По дяволите!

Подпрях длани в студените плочки и оставих студа на бичуващите ме водни струи да проникне в костите ми. Бях егоистичен гадняр.

Ако бях по-добър човек, щях да подмина Ева Крос в момента, в който я видях.

Вместо това я направих своя съпруга. Освен това исках новината за брака ни да бъде разпространена по всички възможни канали, вместо да остане тайна, споделена само между шепа хора. И още по-лошо, тъй като нямах никакво намерение да я пусна да си отиде, трябваше да намеря начин да компенсирам факта, че бях такава развалина, че дори не можех да спя в една стая с нея. Насапунисах се и бързо отмих от себе си лепкавата пот, с която се бях събудил. След минути се отправих към спалнята, където нахлузих един анцуг, преди да отида в домашния си кабинет. Беше едва седем сутринта. Само преди няколко часа бях напуснал апартамента, в който Ева живееше с най-добрия си приятел Кари Тейлър, исках да я оставя да поспи малко преди работа. Бяхме правили секс цялата нощ – и двамата бяхме незадоволени и ненаситни. Но имаше и още нещо. Усещах в Ева някаква припряност, която ме терзаеше и ме караше да се притеснявам.

Нещо тревожеше жена ми.

Погледът ми се плъзна към прозореца и гледката към Манхатън, която се разкриваше от него, след това се спря на стената, където бяха закачени нейни и наши общи снимки; те висяха на същото място, както и в кабинета ми в дома ни – мезонета на Пето авеню. Можех съвсем ясно да си представя колажа, тъй като през последните няколко месеца бях прекарал безброй часове в изучаването му. Преди, гледайки навън през прозореца, определях границите на своя свят. Сега постигах същото, наблюдавайки Ева. Седнах зад бюрото си, раздвижих мишката и събудих компютъра, бавно си поех дълбок дъх, когато лицето на жена ми изпълни екрана на монитора. На снимката, която ми служеше за фон на десктопа, тя беше без грим и няколкото светли лунички по носа ѝ я караха да изглежда по-млада от своите двайсет и четири години. Погледът ми се плъзна по чертите на лицето ѝ: по извивката на веждите ѝ, по блясъка в сивите ѝ очи, по плътните ѝ устни. В моментите, в които си позволявах да мисля за тях, почти можех да усетя устните ѝ върху кожата си. Целувките ѝ бяха за мен истинска благословия, обещание на ангелчето ми, което придаваше смисъл на живота ми.

Издишах шумно и решително, взех телефона и с натискането на един бутон набрах номера на Раул Херера. Въпреки ранния час той отговори веднага, гласът му звучеше съвсем бодро.

– Госпожа Крос и Кари Тейлър ще пътуват днес за Сан Диего – започнах аз и при тази мисъл неволно свих ръка в юмрук.

Не беше необходимо да казвам нищо повече.

– Разбрах.

– Искам до обяд на бюрото ми да има актуална снимка на Ани Лукас, както и подробна справка за това къде е била снощи.

– Ще ги имате най-късно до обяд – потвърди той.

Затворих телефона и вперих поглед в пленителното и красиво лице на Ева. Бях я снимал, без да ме забележи, в момент, в който бе щастлива, и бях твърдо решил да направя така, че до края на живота си да се чувства по същия начин. Но снощи тя беше разстроена, най-вероятно се бе сблъскала случайно с една жена, която навремето използвах. Пътищата ми отдавна не се бяха пресичали с тези на Ани, но ако тя по някакъв начин притесняваше жена ми, щеше отново да се сблъска с мен. Скоро.

Отворих пощата и започнах да преглеждам имейлите си, отговорих набързо на най-неотложните и постепенно напредвах към писмото, което привлече вниманието ми от самото начало.

Почувствах присъствието на Ева още преди да я видя.

Вдигнах глава и пръстите ми забавиха движението си по клавиатурата. Неочаквано появилото се желание успокои напрежението, което изпитвах, когато не бях с нея. Облегнах се назад, за да мога по-добре да се насладя на гледката.

– Станала си рано, ангелчето ми.

Ева стоеше до вратата с ключовете в ръка, русата ѝ коса бе секси разрошена и падаше до раменете, бузите и устните ѝ бяха поруменели от съня, а пищното ѝ тяло беше облечено в потник и шорти. Не носеше сутиен, сочните ѝ гърди образуваха мека извивка под памучната материя. Дребна и с фигура, която караше мъжете да падат на колене, тя често ми напомняше колко различна е от жените, с които бях сниман, преди да се срещна с нея.

– Събудих се и веднага усетих, че ми липсваш – отвърна тя с онзи гърлен глас, който винаги ми действаше възбуждащо. – Кога стана?

– Преди малко. – Бутнах клавиатурата, за да ѝ направя място да седне на бюрото.

Доближи до мен с босите си крака, прелъстявайки ме без каквото и да е усилие. В момента, в който я видях, разбрах, че тя ще ме унищожи. Видях това обещание в очите ѝ и в начина, по който се движеше. Където и да отидеше, мъжете се обръщаха след нея. Желаеха я. Също както я желаех и аз.

Хванах я за китката, когато се приближи, и реших да я придърпам да седне в скута ми. Наведох глава и обхванах с устни зърното на гърдата, започнах да го смуча с дълги силни движения. Чух как пое дълбоко въздух, усетих как тялото ѝ се изви и вътрешно се усмихнах. Можех да правя с нея каквото си поискам. Тя ми беше дала това право. Това бе най-големият подарък, който някога бях получавал.

– Гидиън.

Сложи ръце на главата ми и прокара пръсти през косата ми.

Вече се чувствах безкрайно по-добре.

Вдигнах глава и я целунах, усетих аромата на канела от пастата ѝ за зъби, както и още един, който можеше да бъде единствено неин.

– Хм?

Докосна лицето ми и ме изгледа изпитателно.

– Пак ли имаше кошмар?

Въздъхнах шумно. Винаги успяваше да разбере какво е станало. Не съм сигурен, че някога ще свикна с това. Прокарах палеца си по влажната памучна материя, залепнала за зърното ѝ.

– Бих предпочел да говоря за мокрите сънища, за които ме вдъхновяваш в момента.

– Какъв беше кошмарът ти?

Свих устни, подразнен от настоятелността ѝ.

– Не помня.

– Гидиън...

– Зарежи това, ангелче.

Ева настръхна.

– Искам само да ти помогна.

– Знаеш как да го направиш.

– Сексманиак.

Гушнах я по-силно. Не можах да намеря думите, с които да ѝ обясня какво изпитвах, когато я прегръщах, затова зарових глава в извивката на врата ѝ и вдишах аромата на кожата ѝ, който така много обичах.

– Шампионе.

Нещо в тона ѝ ме накара да застана нащрек. Отдръпнах се бавно и плъзнах поглед по лицето ѝ.

– Кажи ми какво има.

– Става въпрос за Сан Диего... – Сведе поглед и прехапа долната си устна.

Стоях неподвижно в очакване да разбера накъде води този разговор.

– "Сикс-Найнтс" ще бъдат там – изрече тя най-накрая.

Не се бе опитала да скрие това, което и бездруго знаех, и това ми подейства успокояващо. Но усетих как постепенно ме обзема друг вид напрежение.

– Искаш да ми кажеш, че това е проблем за теб. – Гласът ми беше равен, но далеч не бях спокоен.

– Не, не е проблем – отвърна тя тихо, а пръстите ѝ неспокойно подръпваха косата ми.

– Не ме лъжи.

– Не те лъжа. – Пое дълбоко дъх и ме погледна право в очите. – Нещо не е както трябва. Чувствам се объркана.

– Какво по-точно те обърква?

– Не ми говори по този начин – каза тя тихо. – Не искам изведнъж да ставаш студен към мен и да ме изолираш.

– Ще трябва да ме извиниш. Когато чувам как съпругата ми казва, че се чувства объркана по отношение на друг мъж, не мога да бъда в добро настроение.

Тя се извъртя и стана от скута ми, оставих я да го направи, за да мога да я наблюдавам – да вперя поглед в нея, – докато се намирахме на известно разстояние един от друг.

– Не знам как да го обясня. Съзнателно не обърнах внимание на ледената топка в стомаха ми.

– Опитай.

– Просто... – Тя продължи да гледа надолу и да дъвче устната си. – Има нещо... незавършено.

Стана ми горещо, нещо притисна гърдите ми.

– Той възбужда ли те, Ева?

Тя застина.

– Не е това.

– А какво е? Гласът му? Татуировките? Магическата му пишка?

– Престани. И без това не ми е лесно да говоря за него. Не го прави още по-трудно.

– На мен също ми е ужасно трудно – срязах я и се изправих.

Огледах я от глава до пети, исках да я изчукам и накажа в същото време. Исках да я завържа, да я заключа, така че да е далеч от всеки, който би могъл да застраши влиянието ми над нея.

– Той се отнесе към теб като към боклук, Ева. Да не би да си го забравила, след като видя клипа на "Златна"? Нуждаеш ли се от нещо, което аз не мога да ти дам?

– Не ставай глупак.

Тя скръсти ръце и застана в отбранителна поза, което ме ядоса още повече.

Обичах я открита и нежна. Нуждаех се изцяло от нея. Понякога полудявах от това, че означаваше толкова много за мен. Тя беше единственото нещо, което не можех да си представя да загубя. А тя казваше единственото нещо, което нямах сили да чуя.

– Моля те, не се дръж грозно по този повод – прошепна тя.

– Държа се невероятно цивилизовано, като се има предвид колко бесен се чувствам в момента.

– Гидиън.

Чувството за вина помрачи сивите ѝ очи и след малко в тях заблестяха сълзи.

Отместих поглед.

– Недей!

Но тя както винаги прозря в мен.

– Не исках да те нараня. Диамантеният пръстен на безименния ѝ пръст – моят знак, че я притежавам – отрази светлината и хвърли по стената множество искри в различни нюанси.

– Никак не ми е приятно, че си разтревожен и сърдит. Мен също ме боли, Гидиън. Не го искам. Кълна се, че е така.

Чувствах се неспокоен, отидох до прозореца и се опитах да намеря онзи покой, който щеше да ми помогне да се справя със заплахата Брет Клайн. Бях направил всичко по силите си. Бях изрекъл клетвата, сложил пръстена на пръста ѝ. Бях я обвързал по всякакъв възможен начин. И въпреки всичко това не беше достатъчно.

Градът се простираше пред мен, но гледката бе закрита от по-високите сгради. От мезонета си виждах километри напред. Но от апартамента ми в Горен Уест Сайд, който бях наел в съседство с този на Ева, изгледът беше ограничен. Не можех да видя безкрайната плетеница от улици, задръстени с жълти таксита, или отблясъците, които слънцето хвърляше по безбройните стъкла на небостъргачите.

Можех да дам на Ева Ню Йорк. Можех да ѝ дам света. Невъзможно бе да я обичам повече, това чувство изцяло ме поглъщаше. И въпреки това някакъв глупак от миналото ѝ се опитваше да ме измести.

Спомних си я в прегръдките на Клайн, целуваше го отчаяно – така, както би трябвало да целува само мен. Като си представех възможността все още да изпитва страст към него, ми идваше да унищожа нещо пред себе си.

Стиснах юмруци така силно, че кокалчетата ми изскочиха.

– Необходимо ли е вече да си дадем почивка един от друг? Да отделиш известно време на Клайн, за да изясниш чувствата си? Може би и аз трябва да постъпя по същия начин и да помогна на Корин да се справи със своето объркване?

Ева пое тежко въздух, когато чу да споменавам името на бившата си годеница.

– Сериозно ли говориш?

Настъпи ужасно мълчание.

След това тя каза:

– Поздравления, мръснико. Току-що ме нарани повече, отколкото той някога го е правил.

Обърнах се точно навреме, за да видя как тя излиза от стаята, ходеше вдървено, гърбът ѝ беше напрегнат. Ключовете, които бе използвала, за да влезе в апартамента, бяха на бюрото и като видях, че ги е оставила там, усетих, че ме обхваща отчаяние.

– Спри!

Хванах я, а тя започна да се съпротивлява, случващото се между нас ми беше толкова познато – Ева бягаше, а аз я преследвах.

– Пусни ме!

Затворих очи и притиснах лице в нея.

– Няма да му позволя да те отнеме от мен.

– В момента съм ти толкова бясна, че ми идва да те ударя.

Исках да го направи. Исках да усетя болката.

– Хайде, давай.

Тя впи нокти в ръцете ми.

– Пусни ме, Гидиън.

Обърнах я и я притиснах в стената на коридора.

– Какво очакваш да направя, когато ми казваш, че се чувстваш объркана заради Брет Клайн? Имам чувството, че вися на ръба на скала и ръцете ми постепенно се изплъзват.

– Значи се нахвърляш върху мен, за да успееш да се задържиш? Защо най-после не проумееш, че нямам намерение да ходя никъде?

Стоях, вперил поглед в нея, и се опитвах да измисля какво да кажа, така че да оправя нещата между нас. Долната ѝ устна започна да трепери и аз... се предадох.

– Кажи ми как да се справя с това – казах аз дрезгаво, хванах я за китките и леко я притиснах. – Кажи ми какво да направя.

– Искаш да кажеш, как да се справиш с мен, така ли? – попита тя и изпъна рамене. – Защото аз съм сбърканата тук. Познавах Брет в онзи период от живота си, когато се мразех, но исках другите да ме обичат. А сега той се държи с мен точно така, както ми се искаше тогава, и това ме побърква.

– Господи, Ева. – Притиснах тялото си по-силно към нея. – Как да не се чувствам заплашен при това положение?

– Би трябвало да ми имаш доверие. Казах ти го, защото не искам да се въртят разни глупости из главата ти и да почнеш да си правиш изводи. Исках да бъда честна с теб, така че да не се чувстваш застрашен. Знам, че има някои неща, които трябва да изясня сама за себе си. Този уикенд ще се срещна с доктор Травис и...

– Психоаналитиците не могат да решат всеки проблем!

– Не ми викай.

Опитах се да потисна желанието си да забия юмрук в гипсовата стена зад гърба ѝ. Сляпата вяра на жена ми, че терапевтите могат да решат всеки проблем, направо ме вбесяваше.

– Не можем да ходим при проклетия доктор всеки път, когато имаме някакъв проблем. В този брак сме само ти и аз. А не всички психиатри на този свят!

Тя вирна брадичка, стисна челюст и прие онова решително изражение, което ме влудяваше. Никога не отстъпваше, освен когато бях вкарал члена си в нея. Тогава се оставяше изцяло в ръцете ми.

– Ти може и да си мислиш, че нямаш нужда от помощ, шампионе, но аз знам, че имам.

– Това, от което се нуждая, си ти – отвърнах аз и обхванах главата ѝ с ръце. – Имам нужда от жена си.

Имам нужда тя да мисли за мен, а не за друг мъж.

– Започвам да си мисля, че щеше да е по-добре да не ти бях казала нищо.

Извих подигравателно устни.

– Знам какво чувстваше. Видях го със собствените си очи.

– Господи. Ти, луд ревнивец... – простена тя тихо. – Защо не можеш да разбереш колко много те обичам? Брет изобщо не може да се сравнява с теб. Изобщо. Но, честно казано, в момента въобще не ми се спори с теб.

Усетих съпротивата ѝ, опитваше се да се освободи от мен. Държах се за нея, сякаш бе спасителен пояс.

– Не виждаш ли какво ми причиняваш?

Ева омекна в ръцете ми.

– Не те разбирам, Гидиън. Как можеш просто да натиснеш ключа и да изключиш чувствата си? След като знаеш какво изпитвам към Корин, как можеш да ми говориш такива неща за нея?

– Ти си причината, поради която дишам, не мога да изключа това – казах аз и плъзнах устни по бузата ѝ. – Мисля само за теб. През целия ден. Всеки ден. Каквото и да правя, все ти си ми в ума. Там няма място за никой друг. Това, че ти можеш да мислиш и за него, просто ме убива.

– Изобщо не ме слушаш.

– Просто стой далеч от него.

– Това означава да избегна проблема, а не до го реша – заяви тя и впи пръсти в кръста ми. – На парчета съм, Гидиън, много добре го знаеш. Сега се опитвам отново да ги събера.

Обичах я точно такава, каквато си беше. Защо това не ѝ беше достатъчно?

– Благодарение на теб сега съм по-силна отвсякога – продължи тя, – но в мен все още има пукнатини и когато ги открия, трябва първо да разбера какво ги е причинило, а после да се опитам да ги запълня. Завинаги.

– Какво, по дяволите, означава това?

Мушнах ръце под потника ѝ, исках да усетя голата ѝ кожа.

Тя настръхна и ме бутна назад, отхвърляше ме.

– Гидиън, не...

Впих устни в нейните. Вдигнах я и я сложих да легне на пода. Започна да се бори с мен, а аз изръмжах:

– Не се съпротивлявай.

– Не можем да решим проблемите си с чукане.

– Само искам да те изчукам.

Вкарах палци в ластика на шортите ѝ и ги смъкнах. Изпитвах неистово желание да проникна в нея, да я обладая, да усетя, че се предава. Бях готов да направя всичко, само и само да заглуша гласа, който ми казваше, че съм прецакал всичко. Отново. И този път нямаше да ми бъде простено.

– Пусни ме – каза тя и се завъртя по корем.

Обвих ръце около бедрата ѝ, когато тя се опита да изпълзи далеч от мен. Можеше да ме отблъсне, използвайки наученото по време на тренировките, както и да ме отреже само с една дума. Нейната кодова дума за сигурност...

– Кросфайър.

Ева замръзна, когато чу гласа ми и тази единствена дума, която трябваше да предаде силата на емоциите, бушуващи в мен.

И тогава – точно в окото на бурята – нещо като че ли се пречупи. Усетих как в мен избухна жестока позната тишина, която заглуши паниката, унищожаваща самоувереността ми. Замрях, готов да поема неочаквано появилото се спокойствие. Много отдавна не бях изпитвал това зашеметяващо преминаване от състояние на хаос към пълен контрол. Само Ева можеше да ме разтърси така дълбоко и да ме върне обратно във времето, когато бях оставен на благоволението на всичко и всеки.

– Ще спреш да ми се съпротивляваш – казах съвсем спокойно. – А аз ще ти се извиня.

Тя се отпусна в ръцете ми. Подчини се незабавно и безусловно. Контролът отново беше в мои ръце. Вдигнах я и я придърпах към себе си, така че да седне на бедрата ми. Ева се нуждаеше от контрола, който упражнявах над нея. Когато се колебаех, тя се опитваше да ме отхвърли, което още повече ме вадеше от равновесие. Получаваше се порочен кръг и трябваше да се постарая да овладея ситуацията по-добре.

– Съжалявам.

Съжалявах, че я нараних. Съжалявах, че загубих контрол над нещата. Чувствах се напрегнат след кошмара – нещо, което тя интуитивно беше усетила, – и тъй като непосредствено след това ме бе бомбардирала с приказките си за Клайн, не бях имал достатъчно време да дойда отново на себе си.

Щях да се справя с него. По никакъв начин нямаше да я изпусна. Точка. Нямаше други варианти.

– Имам нужда от подкрепата ти, Гидиън.

– Трябва на всяка цена да му кажеш, че си се омъжила.

Облегна глава на бузата ми.

– Ще го направя.

Преместих я така, че да седне в скута ми, облегнах се на стената и я притиснах до себе си. Тя обви ръце около врата ми и всичко отново си дойде на мястото.

Плъзна ръка по гърдите ми.

– Шампионе...

Познавах тази нотка в гласа ѝ, като че ли се опитваше да ме придума за нещо. Моментално се възбудих, горещата ми кръв закипя. Подчинението винаги възбуждаше Ева, а нищо друго не ме възпламеняваше така, както тази нейна реакция.

Прокарах ръка през косата ѝ и стиснах в юмрук меките златисти кичури, забелязах как клепачите ѝ натежават в резултат от нежното подръпване. Движенията ѝ бяха ограничени, беше изцяло под мой контрол и това ѝ харесваше. Нуждаеше се от това усещане точно толкова, колкото и аз.

Впих устни в нейните.

След това я обладах.

***

Докато Ангъс ни караше към службата, прегледах ангажиментите си за деня и се замислих за полета на жена ми тази вечер в осем и половина.

Хвърлих поглед към нея.

– Ще летиш с един от самолетите ми до Калифорния.

През това време тя гледаше през прозореца на бентлито и изучаваше града с обичайния си жив интерес. Сега извърна поглед към мен.

Аз съм роден в Ню Йорк. Израснал съм в този град и в околностите му и след време започнах да го чувствам като свое родно място. В някакъв момент просто престанах да го забелязвам. Но Ева бе привлечена и очарована от родния ми град и това ме накара да го преоткрия отново. Не го изучавах със страстта, която тя проявяваше, но въпреки това започнах да гледам на него по нов начин.

– Така ли? – попита тя с тон, който предизвикваше, но погледът ѝ издаде привличането, което изпитваше към мен.

Погледът ѝ, който сякаш казваше "Ела ме изчукай", ме държеше в непрекъсната готовност.

– Точно така – отговорих аз и затворих калъфа на таблета си. – Така ще пътуващ по-бързо, по-комфортно и по-безопасно.

Тя изви устни.

– Добре.

Начинът, по който едновременно ме дразнеше и развеселяваше, направо ме побъркваше; караше ме да искам да се държа лошо и грубо е нея, докато почувствам, че напълно ми се е подчинила.

– Ти ще кажеш на Кари – продължи тя, прехвърли единия си крак върху другия, така че се видя дантеленият ръб на чорапите ѝ, и за миг мернах част от жартиера ѝ.

Беше облякла червена блуза без ръкави, бяла пола и сандали на висок ток е много каишки. Облеклото ѝ бе напълно подходящо за офиса, но тялото ѝ го правеше невероятно секси. Между нас сякаш протичаше ток, съвсем ясен знак, че двамата бяхме създадени един за друг и си пасвахме идеално.

– Покани ме да дойда с теб – казах аз, никак не ми беше приятна мисълта, че ще прекара целия уикенд далеч от мен.

Усмивката изчезна от лицето ѝ.

– Не мога. Щом ще започна да съобщавам на хората, че с теб сме женени, ще трябва да започна с Кари, а не мога да го направя, ако ти си наоколо. Не искам да го карам да се чувства изхвърлен от живота, който започвам да създавам с теб.

– И аз не искам да се чувствам изхвърлен.

Тя стисна ръката ми.

– Това, че всеки един от нас прекарва известно време с приятели, не омаловажава факта, че сме двойка.

– Предпочитам да прекарвам времето си с теб. Ти си най-интересният човек, когото познавам.

Тя отвори широко очи и впери поглед в мен. След това най-неочаквано се раздвижи, преди изобщо да разбера какво прави, вдигна полата си и седна в скута ми, като ме яхна. Взе лицето ми в ръце, притисна покритите си с гланц устни до моите и започна да ме целува, докато загубих ума и дума.

– Ммм – простенах аз, когато тя се отдръпна от мен, останала без дъх. Пръстите ми обвиха пищната извивка на прекрасното ѝ дупе.

– Направи го отново.

– Толкова те желая в момента – каза тя, докато изтриваше с пръст гланца от устните ми.

– Това ми харесва.

Дрезгавият ѝ смях се плъзна по цялото ми тяло.

– В момента се чувствам страхотно.

– По-добре, отколкото се чувстваше в коридора?

Доброто ѝ настроение беше заразно. Ако можех да спра времето, бих го направил точно в този момент.

– Това е по-друг вид страхотно усещане.

Започна да барабани с върховете на пръстите си по раменете ми. Когато беше щастлива... тя направо сияеше и щастието ѝ озаряваше всичко около нея. Дори мен.

– Това беше най-добрият комплимент, шампионе. Особено като се има предвид, че идва от устата на знаменития Гидиън Крос. Ти всеки ден срещаш невероятни хора.

– И искам веднага да си тръгнат, за да бъда отново с теб.

Очите ѝ блестяха.

– Господи, толкова много те обичам, че чак изпитвам болка. Ръцете ми се разтрепериха и стиснах силно бедрата ѝ, за да го прикрия. Погледът ми започна да се движи наоколо, търсех нещо, което да ме върне обратно на земята.

Само ако знаеше какво ми причиняваше с тези думи.

Прегърна ме.

– Искам да направиш нещо за мен.

– Каквото пожелаеш.

– Хайде да организираме парти. Възползвах се от възможността да сменя темата на разговора...

– Добре, ще закача люлката.

Ева се отдръпна и ме бутна по рамото.

– Не такова парти, маниак такъв.

– Колко жалко – въздъхнах аз.

Тя ми се усмихна палаво.

– Искаш ли да ти обещая люлката в замяна на партито?

– А, това вече е друга приказка. – Облегнах се назад, беше ми страшно приятно, че сме заедно. – Кажи ми какво имаш предвид.

– Пиене и приятели: твои и мои.

– Добре – съгласих се аз и обмислих възможностите. – Приемам пиенето и приятелите и предлагам да те изчукам набързо в някой тъмен ъгъл.

Тя преглътна бързо, а аз се усмихнах вътрешно. Много добре познавах ангелчето си. Задоволяването на скрития ѝ ексхибиционизъм беше нещо абсолютно необичайно за мен и въпреки че все още се удивлявах, когато си помислех за това, нямах нищо против да го правя. Бих направил абсолютно всичко, за да стигна до онзи момент, когато единственото, което я интересува, бе да бъде изцяло изпълнена от члена ми.

– Предлагаш ми твърде тежка сделка – каза тя.

– Точно това и възнамерявах.

– Добре тогава – съгласи се тя и облиза устни. – Приемам бързото изчукване и предлагам да те обработя с ръка под масата.

Вдигнах учудено вежди.

– Облечен – отвърнах на предизвикателството ѝ аз.

Чу се звук, подобен на котешко мъркане.

– Мисля, че трябва отново да си помислите, господин Крос.

– Смятам, че трябва да положите повече усилия, за да ме убедите, госпожо Крос.

Както винаги договарянето с нея бе най-приятният разговор, който трябваше да проведа през деня.

***

Разделихме се на двайсетия етаж, където тя излезе от асансьора и влезе във фоайето на "Уотърс Фийлд и Лийман". Бях твърдо решен да я взема в моя екип, за да работи за мен. Всеки ден разсъждавах върху стратегията за постигането на тази цел.

Когато стигнах в офиса си, асистентът ми вече беше на бюрото си.

– Добро утро – поздрави ме Скот и стана, щом видя, че приближавам. – Пиарът се обади преди няколко минути. Получават необичайно голям брой запитвания относно слух, че сте се сгодил за госпожица Трамел. Искат да знаят как да отговарят.

– Кажи им да потвърдят.

Минах покрай него и отидох до закачалката в ъгъла зад бюрото ми.

Той ме последва.

– Поздравления.

– Благодаря.

Свалих сакото си и го закачих. Когато погледнах Скот отново, видях, че се усмихва.

Скот Рейд се справяше с огромния брой задачи, които му поставях, с внимание и без много шум, поради което останалите често го подценяваха и той оставаше някак незабелязан. Не бяха малко случаите, когато наблюденията му върху някои хора се бяха оказали изключително проницателни и сега му плащах прекалено много за позицията, която заемаше, само и само да не реши да отиде да работи другаде.

– С госпожица Трамел ще се оженим до края на тази година – продължих аз. – Всички заявки за интервюта на когото и да е от двама ни трябва да минават през "Крос индъстрис". Кажи същото и на охраната долу. Никой не трябва да стигне до нея, преди първо да е говорил с мен.

– Ще ги уведомя. Освен това господин Мейдани искаше да му съобщя, когато пристигнете. Моли да му отделите няколко минути преди събранието тази сутрин.

– Готов съм да го приема, когато пожелае.

– Чудесно – заяви Араш Мейдани и влезе в кабинета ми. – Беше време, когато идваше тук преди седем часа. Започваш да се отпускаш, Крос. Хвърлих към адвоката един предупредителен поглед, но не му се ядосах. Араш живееше, за да работи, и беше невероятно добър в професията си, тъкмо това бе причината, поради която го измъкнах от предишния му работодател. Беше най-упоритият адвокат, който някога бях срещал, и с годините не се бе променил.

Посочих с жест един от двата стола пред бюрото ми, седнах и го наблюдавах как се намества в него. Тъмносиният му костюм беше семпъл, но изработен по поръчка, къдравата му черна коса бе подстригана в идеална линия. Острите му интелигентни очи проблясваха, а в усмивката му се четеше по-скоро предупреждение, отколкото поздрав. Освен че работеше за мен, двамата бяхме приятели и аз високо ценях прямотата и искреността му.

– Получихме интересно предложение за имота на Трийсет и шеста – каза той.

– О!

Изпитвах смесени чувства по въпроса и това ме накара да забавя отговора си. Хотелът, който Ева толкова много мразеше, щеше да продължава да е проблем, докато бе моя собственост.

– Това е много добре.

– Това е доста любопитно – натърти той и подпря глезена на единия си крак на коляното на другия, – като се има предвид колко бавно се възстановява пазарът. Трябваше доста да се поровя, за да открия, че предложението идва от фирма, свързана с "Ланкорп".

– Интересно.

– Твърде нахално от тяхна страна.

Ландън знае, че следващата оферта е много по-ниска от тяхната – с около десет милиона по-точно. Предлагам да изтеглим имота от пазара и да пробваме отново след година-две.

– Не. – Облегнах се назад и махнах с ръка, за да покажа, че отхвърлям предложението му. – Нека го вземе. Араш премигна.

– Будалкаш ли ме? Защо толкова бързаш да се отървеш от този хотел?

"Защото не мога да продължа да го притежавам, без да наранявам съпругата си."

– Имам си причини.

– Точно така ми отговори и преди няколко години, когато те посъветвах да го продадеш, а ти предпочете да налееш милиони в реновирането му. А сега, когато най-после започваш да печелиш от него, искаш да го изтъргуваш, при положение че пазарът все още не се е стабилизирал, и то на човека, който иска да те унищожи.

– Няма неподходящ момент за продажба на недвижим имот в Манхатън.

"И определено няма неподходящ момент да се отърва от нещо, което Ева нарича моята секс квартира."

– Ще дойдат и по-добри времена, знаеш го. И Ландън също го знае. Ако сега му го продадеш, само ще го окуражиш.

– Чудесно. Може би така ще започне да действа по-мащабно.

Райън Ландън отдавна ми имаше зъб и аз не го обвинявах за това. Баща ми беше унищожил цялото състояние на семейството му и сега той искаше някой от фамилия Крос да плати за това. Той не беше нито първият, нито последният бизнесмен, който ме преследваше заради баща ми, но беше най-упоритият. Освен това бе достатъчно млад и разполагаше с твърде много време, за да се посвети на това начинание.

Погледнах снимката на Ева върху бюрото си. Всички други съображения идваха след нея.

– Е – каза Араш и вдигна ръце, като че ли се предаваше, – бизнесът си е твой. Единственото, което трябва да знам, е дали правилата са се променили.

– Нищо не се е променило.

– Ако щеш вярвай, Крос, но си извън играта в много по-голяма степен, отколкото си представях. Докато Ландън прави планове как да те унищожи, ти се препичаш на някакъв плаж.

– Престани да ми натякваш за това, че съм си взел един свободен уикенд, Араш.

Бих го направил отново още в този момент. Дните, които прекарах с Ева на Аутър Банкс, бяха най-невероятният еротичен сън, който някога си бях позволявал да имам. Изправих се и отидох до прозореца. Офисите на "Ланкорп" се намираха в небостъргача на две пресечки оттук, а от кабинета на Райън Ландън се виждаше директно сградата на "Кросфайър" Предполагам, че всеки ден прекарваше по няколко часа в планиране на следващия си ход, вперил поглед в кабинета ми. Понякога и аз отправях поглед натам и го предизвиквах да действа по-решително.

Баща ми бе престъпник, унищожил живота на безброй много хора. Освен това той бе човекът, който ме научи да карам колело и да подписвам името си е гордост Не можех да спася репутацията на Джефри Крос, но, по дяволите, можех да спася онова, което бях създал от пепелта му.

Араш дойде при мен до прозореца.

– Не казвам, че ако можех, и аз не бих изчезнал някъде с мацка като Ева Трамел. Но бих си взел и проклетия мобилен телефон. Особено когато съм по средата на преговори за такава важна сделка.

Спомних си прекрасния вкус на разтопен шоколад върху кожата на Ева и си помислих, че дори ураган да събаряше покрива над главата ми, пак не бих му обърнал особено внимание.

– Караш ме да те съжалявам.

– "Ланкорп" придобиха онази софтуерна разработка, чието проучване и развитие ти от години подкрепяш. И това ги прави самоуверени и нахални.

Ето това беше истинският проблем, който вбесяваше Араш – удоволствието, което Ландън изпитваше от собствения си успех.

– Този софтуер не струва пукната пара без хардуера на "Позит".

Погледна ме косо.

– И какво от това?

– Точка три в плана за действие.

Обърна се с лице към мен.

– В моето копие пише "Предстои да се реши".

– Е, в моето пък пише "Позит". Сега още ли смяташ, че съм извън играта?

– По дяволите.

Телефонът на бюрото ми изпищя, последван от гласа на Скот, който прозвуча по уредбата:

– Имам няколко съобщения, господин Крос. Госпожица Трамел е на първа линия.

– Благодаря ти, Скот.

Отправих се към телефона, тръпката на ловеца вече се бе пробудила в кръвта ми. Ако успеехме да се сдобием с "Позит", тогава Ландън отново се връщаше на изходна позиция.

– Свържи ме с Виктор Рейъс в момента, в който се освободя.

– Разбрано. Освен това госпожа Видал е в приемната – продължи той и ме спря в крачка. – Искате ли да отложа сутрешното съвещание?

Погледнах през стъклената стена, която отделяше кабинета ми от останалата част на офиса, макар че не можех да видя майка си от това разстояние. Стиснах ръце в юмруци. Според часовника имах още десет минути, а жена ми ме чакаше на телефона. Много ми се искаше да накарам майка си да ме чака, докато успея да я вместя в програмата си, а не тя мен в своята, но потиснах това желание.

– Дай ми двайсет минути – казах на Скот. – Първо ще разговарям с госпожица Трамел и Рейъс, а след това можеш да поканиш госпожа Видал да влезе.

– Разбрано.

Изчаках една секунда. След това вдигнах слушалката и натиснах бързо премигващия бутон.

2.

– Ангелчето ми.

Гласът на Гидиън все още въздействаше така силно на сетивата ми, както когато го чух за първи път. Гласът му, глас на образован човек, но едновременно с това много чувствен, винаги ме оставяше без дъх, независимо дали бях в затъмнената си спалня, или говорехме по телефона и нямаше как да се разсейвам от невероятно красивото му лице.

– Здрасти – поздравих аз и придърпах стола си на колела по-близо до бюрото. – В неудобен момент ли се обаждам?

– Тук съм, щом имаш нужда от мен. Нещо в гласа му ми подсказа, че не всичко е наред.

– Мога да се обадя по-късно.

– Ева. – Властният начин, по който изговори името ми, ме накара да присвия пръсти в бежовите си обувки без пети с марка "Кристиан Лубутен". – Кажи от какво имаш нужда.

"От теб" – за малко да кажа, което беше твърде откачено, като се има предвид, че само преди няколко часа ме бе изчукал така, че видях звезди посред бял ден. А беше правил същото почти през цялата нощ.

Вместо това отговорих:

– Искам една услуга.

– С удоволствие ще очаквам отплатата за нея.

Част от напрежението ме напусна. Беше ме наранил, като спомена името на Корин, а и все още не можех да забравя скандала, който последва. Но трябваше да избутам случилото се настрана, да не мисля за него.

– Охраната има ли домашните адреси на всички, които работят в "Кросфайър"?

– Имат копия от личните карти. Защо питаш?

– Момичето на рецепцията в нашия офис ми е приятелка и цяла седмица отсъства по болест. Безпокоя се за нея.

– Ако възнамеряваш да отидеш до дома ѝ, за да провериш как е, би трябвало да получиш адреса от нея самата.

– Щях да го направя, ако отговаряше на обажданията ми.

Прокарах пръст по ръба на чашата си за кафе и вперих поглед в колажа от снимки с мен и Гидиън, който красеше бюрото ми.

– В момента не си ли говорите?

– Не, но не сме се карали, няма нищо такова. Никак не е в стила ѝ да откаже да говори с мен, особено след като винаги се обажда, за да каже, че е болна. Тя е много общително момиче, нали разбираш?

– Не – отвърна той провлечено. – Нямам представа.

Ако някой друг ми беше отговорил по този начин, щях да реша, че проявява сарказъм. Но не и Гидиън. Мисля, че никога не бе водил смислен разговор с жена. Много често, когато разговаряше с мен, установявах, че изобщо няма представа за какво става въпрос, като че ли имаше проблеми с комуникацията, особено що се отнася до представителите на противоположния пол.

– Тогава ще трябва просто да ми повярваш, шампионе. Само... Искам да се уверя, че е добре.

– В момента адвокатът ми е тук до мен, но не е необходимо да го питам дали е законно да ти дам информацията, която искаш, и то по начина, по който предложи. Обади се на Раул. Той ще я открие.

– Наистина? – попитах аз и си представих тъмнокосия тъмноок специалист по сигурността. – Той няма ли да има нещо против?

– Ангелчето ми, плаща му се да няма нищо против.

– О! – въздъхнах аз и започнах да играя с химикалката си.

Знаех, че не трябва да се чувствам неудобно да се възползвам от възможностите на Гидиън, но това създаваше в мен чувството, че в отношенията ни липсва равновесие и везните се накланят в негова полза. Макар да бях убедена, че той никога не би се възползвал от това преимущество, разбирах, че никога не би ме приел като равна, а това бе изключително важно за мен.

Вече сам се бе погрижил за някои проблеми, в чието решаване би трябвало да участвам и аз. Като например ужасната касета на Сам Имара, на която бе записано как правим секс с Брет. И Нейтън.

Въпреки това го попитах:

– Как мога да се свържа с него?

– Ще ти изпратя номера му като есемес.

– Добре. Благодаря.

– Искам, когато отидеш да я видиш, да бъдеш придружена от мен, Ангъс или Раул.

– И това изобщо няма да е неудобно.

Хвърлих поглед към кабинета на Марк, за да се уверя, че шефът ми не се нуждае от мен. Опитвах се да не водя лични разговори в работно време, но Мегуми отсъстваше вече четвърти ден и не отговаряше нито на обажданията, нито на есемесите ми.

– Не ми излизай с онези изтъркани приказки за женското приятелство, Ева. Трябва да направиш крачка назад.

Разбрах какво искаше да ми каже. Пътуването ми до Сан Диего го тревожеше, но се опитваше да преглътне решението ми. В замяна на това аз трябваше да отстъпя за друго нещо.

– Добре, добре. Ако не се появи в офиса до понеделник, ще помислим как да постъпим.

– Добре. Има ли нещо друго?

– Не. Това е.

Погледът ми отново се спря на една негова снимка и усетих лека болка в сърцето, винаги ставаше така, когато го гледах.

– Благодаря ти. Желая ти прекрасен ден. Знаеш, че те обичам до полуда. И не, не очаквам да ми отговориш по същия начин, щом като адвокатът ти се мотае някъде наоколо.

– Ева. – В гласа му имаше такава болка, че тя ме накара да се развълнувам повече от всякакви думи. – Ела да ме видиш, когато свършиш работа.

– Разбира се. Не забравяй да се обадиш на Кари, за да му кажеш, че ще пътуваме с твоя самолет.

– Няма никакъв проблем.

Затворих телефона и се облегнах на стола.

– Добро утро, Ева.

Обърнах се и пред мен стоеше Кристин Фийлд, изпълнителният директор на фирмата.

– Добро утро.

– Исках още веднъж да те поздравя по случай годежа ти – каза тя, погледът ѝ се плъзна зад рамото ми и се спря на снимките зад мен. – Съжалявам, че до този момент не бях разбрала, че двамата е Гидиън Крос имате връзка.

– Няма нищо. Опитвам се да не говоря за личния си живот на работа.

Казах го съвсем небрежно, защото не исках да създавам лошо впечатление у един от съдружниците във фирмата. Въпреки това мисля, че схвана намека ми. Гидиън беше центърът на живота ми и исках част от него да принадлежи единствено на мен.

Тя се засмя.

– Това е чудесно! Но то просто показва, че не обръщам достатъчно внимание на ставащото около мен.

– Съмнявам се, че пропускате нещо важно.

– Ти ли си причината, поради която Крос се обърна към нас за рекламната кампания на "Кингсман"?

Трепнах вътрешно. Тя, разбира се, си беше помислила, че съм препоръчала шефа на гаджето си, защото бе решила, че връзката ми с Гидиън продължава достатъчно дълго, за да доведе до годеж. Ако ѝ кажех, че работя тук повече време, отколкото бях прекарала с Гидиън – а аз бях постъпила в компанията само преди няколко месеца, – това щеше да доведе до твърде много приказки по мой адрес.

Още по-лошо – бях почти сигурна, че Гидиън бе използвал рекламната кампания на водката, за да ме направи част от своя свят, и то по своите правила. Това не означаваше, че Марк не си бе свършил прекрасно работата по изготвянето на офертата. Не исках вниманието на шефовете да се насочи към връзката ми с Гидиън, вместо върху шефа ми и постиженията му.

– Господин Крос сам реши да се обърне към агенцията – отвърнах аз, което си беше самата истина. – Това беше страхотно решение. А Марк представи невероятна оферта.

Кристин кимна.

– Така е. Добре. Ще те оставя да се върнеш към работата си. Между другото Марк също не спира да те хвали. Радваме се, че си част от нашия екип.

Успях някак си да се усмихна, но днешният ден не започваше никак добре. Първо Гидиън ми нанесе жесток удар с глупостите си за Корин. След това установих, че Мегуми все още е в болнични. А сега се озовах в ситуацията да получавам специално отношение на работното си място поради факта, че бях обвързана с Гидиън.

Отворих пощата си и започнах да преглеждам имейлите. Разбирам, че Гидиън искаше да ме накара да почувствам това, което изпитваше и той, затова използва Корин срещу мен. Знаех си, че разговорът за Брет няма да бъде никак лесен, и това беше причината, поради която го отлагах толкова дълго, но нямах никакъв скрит мотив, когато отворих тази тема, нито когато целунах Брет. Да, с това нараних Гидиън, но с ръка на сърцето мога да кажа, че не го направих нарочно.

От друга страна, Гидиън съвсем съзнателно ме нарани. Досега не бях осъзнала, че може и има желание да направи подобно нещо. Тази сутрин между нас се бе случило нещо много важно. Имах чувството, че основната колона, на която се крепеше доверието между нас, се разтресе.

Той дали знаеше това? Разбираше ли колко значим беше този проблем?

Телефонът на бюрото ми иззвъня и аз го вдигнах с обичайния поздрав.

– Колко още щеше да чакащ преди да ми съобщиш за годежа си?

От гърдите ми се откъсна въздишка, преди да успея да я потисна.

– Здрасти, мамо. Щях да ти се обадя по време на обедната почивка.

– Знаела си за това още снощи! – започна тя с обвиненията. – Кога ти предложи, като отивахте на вечеря ли? Защото не спомена нищо за предложението, когато с теб си приказвахме, че би трябвало да поиска ръката ти и от баща ти, и от Ричард. Видях пръстена, когато бяхме в "Киприани", и бях почти сигурна, но ти не каза нищо, а аз не исках да те притискам, защото напоследък си толкова докачлива. И...

– И ти нарушаваш правилата напоследък – не ѝ останах длъжна.

– Гидиън също носеше пръстен, затова реших, че може би е знак за някакво обещание или нещо подобно...

– Така е.

– И след това прочетох за годежа в интернет! Наистина не може така, Ева! Нито една майка не заслужава да разбере от интернет, че дъщеря ѝ ще се омъжва.

Вперих празен поглед в монитора, пулсът ми рязко се ускори.

– Какво? Къде в интернет?

– Където си пожелаеш. "Шеста страница", "Хъфинггън пост"... И нека ти го кажа още веднъж, по никакъв начин не бих могла да организирам прилична сватба преди края на годината!

Все още не бях получила ежедневното си съобщение от Гугъл, затова реших да проверя, написах името си толкова бързо, че допуснах грешка. Това нямаше особено значение.

Представителката на елита Ева Трамел надяна златните окови.

Разбира се, не буквално.

Мултимилиардерът Гидиън Крос, чието име е синоним на богатство и лукс, не би поставил нищо по-малко от платинен пръстен на ръката на жената, която ще носи името му (виж снимката вляво). Източник от "Крос индъстрис" потвърди значението на огромния диамант на лявата ръка на Трамел. Не беше направен никакъв коментар относно пръстена, който Крос носи (виж снимката вдясно). Планирано е сватбата да се състои преди края на годината. Можем само да се питаме каква е причината за цялото това бързане. Започваме да дебнем за появата на издуто коремче.

– О, господи! – въздъхнах ужасено. – Трябва веднага да се обадя на татко.

– Ева, чакам те непременно да дойдеш вкъщи след работа. Трябва да разговаряме за сватбата.

Слава богу, че баща ми беше на Западния бряг, което – в зависимост от работния му график – ми даваше поне три часа.

– Не мога. Този уикенд заминавам с Кари за Сан Диего.

– Мисля, че за известно време трябва да отложиш всякакви пътувания. Нужно е да...

– Започни без мен, мамо – прекъснах я аз и погледнах отчаяно към часовника. – Нямам нищо специално предвид.

– Не може...

– Трябва да затварям. Имам работа. Затворих телефона и дръпнах чекмеджето, в което държах мобилния си телефон.

– Здрасти. – Марк Герити се надвеси над преградата на бюрото ми и чаровната му усмивка разкри кривите му зъби. – Готова ли си да започваме?

– Ааа...

Пръстът ми спря, преди да натисне бутона на телефона ми. Разкъсвах се между задължението да свърша това, за което ми плащаха – да работя, – и да направя така, че баща ми да разбере за годежа от мен. При други обстоятелства това изобщо не би представлявало дилема. Обичах работата си прекалено много, за да я рискувам по този начин. Но баща ми беше разстроен, след като забърка онази каша с майка ми, и аз се тревожех за него. Не беше от хората, които приемаха лековато прегрешението да спиш с омъжена жена, дори и когато си влюбен в нея. Прибрах телефона обратно в чекмеджето.

– Разбира се – отвърнах аз, станах от бюрото и грабнах таблета си.

След като се настаних на обичайното си място пред бюрото на Марк, изпратих на татко съобщение от таблета си, в което му казвах, че имам да споделя с него нещо важно и ще му се обадя по обяд.

Това беше най-доброто, което можех да направя в момента. Можех само да се надявам, че ще е достатъчно.

3.

– Само как приказваш!

Оставих слушалката на мястото ѝ и вдигнах поглед към Араш.

– Още ли си тук?

Адвокатът се засмя и се намести по-удобно на дивана в кабинета ми. Гледката по никакъв начин не можеше да се сравни с онази, която жена ми представляваше, неотдавна настанила се на същото място.

– Колко мазен и любезен беше с тъста, впечатлен съм – продължи той. – Предполагам, че Ева също ще бъде. Но ти сигурно разчиташ тъкмо на това за уикенда, а?

Беше абсолютно прав. Когато се срещнех е Ева в Сан Диего, щях да имам нужда от всички точки, които можех да спечеля.

– Тя ще заминава извън града. А ти влизай в конферентната зала, преди останалите да са станали прекалено неспокойни. Ще дойда веднага, щом мога.

Той се изправи.

– Да, чух. Майка ти е тук. Нека сватбената лудост да започне. Щом си свободен този уикенд, какво ще кажеш да се обадя на обичайните заподозрени и да се съберем у нас тази вечер? Доста отдавна не сме го правили, а и ергенските ти дни са преброени. Е, формално погледнато те вече свършиха, но никой друг не знае това.

А той бе обвързан от професионалната тайна между адвоката и неговия клиент.

Трябваше ми само секунда, за да взема решение.

– Добре. В колко часа?

– Около осем.

Кимнах, след това улових погледа на Скот. Той веднага разбра какво исках да му кажа, стана от бюрото си и отиде в приемната.

– Чудесно – ухили се Араш. – Ще се видим на събранието.

През двете минути, в които останах сам, изпратих съобщение на Ангъс относно пътуването ми до Калифорния. Все още имах някои недовършени задачи там и решаването им, докато Ева бе на гости на баща си, ми даваше идеално извинение да замина и аз за Сан Диего. Не че непременно имах нужда от извинение.

– Гидиън.

Майка ми влезе и усетих, че стискам ръцете си в юмруци.

Скот я последва и попита:

– Сигурна ли сте, че не искате да ви донеса нещо, госпожо Видал? Може би кафе? Или вода?

Тя поклати глава.

– Не, благодаря. Няма нужда.

– Както обичате – усмихна се той и излезе, като затвори вратата след себе си.

Натиснах бутона на бюрото си, който контролираше прозрачността на стъклената стена, така че никой от другата ѝ страна да не можеше да види какво става в кабинета. Майка ми приближи към мен, изглеждаше стройна и елегантна в тъмносините си панталони и бяла блуза. Беше прибрала косата си назад в стегнат абаносов кок, открояващ безупречното ѝ лице, което баща ми бе обожавал. Някога и аз го обожавах. Сега ми беше трудно да я гледам.

И тъй като двамата толкова много си приличахме, понякога ми беше трудно да се погледна в огледалото.

– Здравей, майко. Какво те води в града?

Остави чантата си на ръба на бюрото ми.

– Защо Ева носи пръстена ми?

Ако досега в известна степен ми беше приятно да я видя, то в този момент това чувство моментално изчезна.

– Този пръстен е мой. А отговорът на въпроса ти е съвсем очевиден: носи пръстена, защото ѝ го дадох, когато ѝ направих предложение.

– Гидиън – започна майка ми и изпъна рамене, – не знам дали съзнаваш в какво се забъркваш, като се обвързваш с нея.

Наложих си да остана с лице към нея. Мразех, когато ме гледаше с такава болка в очите. В сините очи, които толкова приличаха на моите.

– Нямам време за това. Отложих едно важно събрание, за да се видя с теб.

– Нямаше да се налага да идвам в офиса ти, ако отговаряше на обажданията ми или поне от време на време идваше у дома!

Хубавите ѝ розови устни се свиха неодобрително.

– Това не е моят дом.

– Тя те използва, Гидиън.

Взех сакото си.

– Вече сме говорили за това.

Скръсти ръце пред гърдите си като защитна преграда. Много добре познавах майка си, тя едва сега започваше.

– Тя има връзка с онзи певец, Брет Клайн. Знаеше ли това? Освен това не познаваш грозната ѝ страна. Снощи се държа направо отвратително с мен.

– Ще говоря с нея – казах аз, опънах сакото си, като дръпнах бързо реверите му, а след това се отправих към вратата. – Ще ѝ кажа да не си губи времето.

За момент като че ли не знаеше какво да каже.

– Опитвам се да ти помогна.

– Не мислиш ли, че малко късно си се сетила?

Изгледах я така, че тя отстъпи колебливо назад.

– Знам, че смъртта на Джефри беше тежък удар за теб. Тогава на всички ни беше трудно. Опитах се да ти дам...

– Не го прави тук! – срязах я аз, бях бесен, че повдига въпроса за самоубийството на баща ми, докато работех; че изобщо повдига този въпрос. – Дойде, отне ми времето сутринта и ме ядоса. Разбери ме веднъж завинаги. Няма вариант, в който да се противопоставиш на Ева и да излезеш победител.

– Изобщо не ме слушаш!

– Каквото и да кажеш, нищо няма да се промени. Ако Ева искаше парите ми, щях да ѝ дам и последния си цент. Ако искаше друг мъж, щях да я накарам да го забрави.

Ръката ѝ потреперваше, когато я вдигна към косата си и я приглади, макар че всеки блестящ кичур беше на мястото си.

– Искам само най-доброто за теб, а тя започна да се рови в помията и да вади неща, които отдавна сме забравили. Тази връзка не може да бъде здравословна за теб. Тя създава пропаст в семейството ти, която...

– Ние с теб отдавна сме се отчуждили, майко. Ева няма нищо общо с това.

– Не искам да е така!

Приближи се до мен и протегна ръка. Изпод реверите на блузата ѝ се подаваше колие от черни перли, а китката ѝ красеше един покрит със сапфири часовник "Патек Филип". Тя не беше рестартирала живота си, а бе изтрила всичко и го бе преинсталирала отново. И никога не бе погледнала назад.

– Липсваш ми. И те обичам.

– Не е достатъчно.

– Не е честно, Гидиън. Не ми даваш никаква възможност.

– Ако имаш нужда някой да те закара, Ангъс е на твоите услуги – казах аз, хванах дръжката на вратата и спрях. – Повече не идвай тук, майко. Не искам да се карам с теб. Ще бъде най-добре и за двама ни, ако просто стоиш настрана.

Оставих вратата зад гърба си отворена и се отправих към конферентната зала.

***

– Днес ли направи тази снимка?

Вдигнах поглед към Раул, който стоеше пред бюрото ми. Облечен в семпъл черен костюм, той имаше твърдия и проницателен поглед на човек, който изкарва прехраната си, като вижда и чува всичко.

– Да – отвърна той, – преди не повече от час.

Отново насочих внимание към снимката пред себе си. Трудно ми беше да гледам Ан Лукас. Лисичето ѝ лице с остра брадичка и още по-остър поглед ми навяваше спомени, които бих искал да изтрия от съзнанието си завинаги. Те бяха свързани не само с нея, но и с брат ѝ, с когото доста си приличаха, което ме караше да настръхвам.

– Ева каза, че жената е имала дълга коса – измърморих аз и погледнах снимката на Ан, която все още носеше косата си късо подстригана. Спомням си, че на допир приличаше на пластмаса, острите ѝ намазани с гел връхчета деряха бедрата ми, докато тя поглъщаше члена ми и отчаяно опитваше да го направи достатъчно твърд, за да мога да я изчукам.

Върнах таблета на Раул.

– Разбери коя е била.

– Слушам.

– Ева обади ли ти се?

Той се намръщи.

– Не. – Но извади мобилния си телефон и го провери. – Не – повтори отново.

– Може да изчака, докато излетите за Сан Диего. Иска да откриеш една нейна приятелка.

– Няма проблем. Ще се погрижа за това.

– Погрижи се за нея – казах аз и вперих настойчив поглед в него.

– Не е необходимо да ми го казвате.

– Знам. Благодаря ти.

Излезе от кабинета ми, а аз се отпуснах отново на стола. Имаше няколко жени от миналото ми, които биха могли да направят проблеми на жена ми заради мен. Жените, с които спях, бяха агресивни по природа, с тях винаги трябваше да полагам усилие, за да им се наложа. Ева беше единствената, която бе взела нещата в свои ръце, но на мен това ми се искаше да продължи завинаги.

Вместо да ми става по-лесно, ми беше все по-трудно да я оставя да се отдалечи от мен.

– Хората от "Енвой" са тук – чу се гласът на Скот от микрофона.

– Покани ги да влязат.

***

Отмятах задачите си за деня, завършвах седмичната си програма и подготвях предстоящата си работа. Трябваше да свърша много неща, преди да се освободя, за да прекарам известно време с Ева. Еднодневният ни меден месец беше прекрасен, но прекалено кратък. Исках да прекарам с нея поне две седмици, за предпочитане месец. Да заминем някъде, където аз да съм далеч от работата и от всякакви други ангажименти, а тя да е само моя, без никой да ни пречи.

Мобилният ми телефон започна да вибрира на бюрото, погледнах го и с изненада видях лицето на сестра ми. По-рано бях изпратил съобщение на Айрланд, за да ѝ кажа за годежа. Отговорът ѝ беше кратък и прост: "Да! Много яко! Поздравления, братле!".

Едва успях да ѝ кажа здравей, преди да ме прекъсне.

– Егати, не можеш да си представиш колко се вълнувам!

– Внимавай как говориш.

– Стига бе, аз съм на седемнайсет, не на седем. Това е страхотно. Винаги съм искала да имам сестра, но си мислех, че ще остарея и ще се пенсионирам, преди вие с Кристофър да спрете да тичате по мацки и да решите да се ожените.

Отпуснах се на стола си.

– Винаги можеш да разчиташ на мен.

– Да, бе! Но знаеш ли, много добре си направил. Ева не е за изпускане.

– Да, знам.

– Благодарение на нея сега мога да ти досаждам. А това е любимият ми момент от деня.

Усетих болка в гърдите си, беше ми необходимо известно време, преди да успея да ѝ отговоря по същия непринуден начин:

– Колкото и странно да ти звучи, на мен това също ми е любимият момент от деня.

– И така би трябвало да бъде – заяви тя и продължи по-тихо: – Чух преди малко какви ги наприказва мама по въпроса. Каза на татко, че е идвала при теб в работата и двамата сте се скарали или нещо подобно. Мисля, че тя просто ревнува. Ще ѝ мине.

– Не се тревожи, всичко е наред.

– Знам. Просто е гадно, че точно днес не успя да си замълчи. Както и да е, исках само да ти кажа, че много се зарадвах на новината.

– Благодаря.

– Но да знаеш, че на сватбата няма да нося цветята. Вече съм прекалено голяма за това. Готова съм обаче да бъда шаферка. Дори да бъда кума или както там се нарича.

– Добре – отвърнах аз с усмивка. – Ще предам на Ева.

Точно затворих телефона, когато Скот ми позвъни по вътрешната линия.

– Госпожица Трамел е тук – съобщи ми той и ме накара да осъзная колко късно е станало. – Искам само да напомня, че след пет минути имате видеоконференция с творческия екип в Калифорния.

Станах от мястото си и видях Ева точно в момента, в който завиваше зад ъгъла. Часове наред можех да я гледам как ходи. Въртеше бедрата си така, че до болка ми се искаше да я изчукам, а вирнатата ѝ брадичка моментално предизвикваше в мен желание да я подчиня.

Исках да стисна с юмрук конската ѝ опашка, да я целуна силно и да се отъркам в нея. Точно както ми се искаше да направя първия път, когато я видях. И всеки път след това.

– Изпрати им материалите по предложението – наредих на Скот. – Кажи им, че ще се включа след малко, а те междувременно да ги прегледат.

– Да, сър.

Жена ми отвори вратата и влезе.

– Ева – започнах аз и се изправих, – как мина денят ти?

Тя заобиколи бюрото ми, дойде до мен и стисна вратовръзката ми. Моментално се възбудих, цялото ми внимание бе насочено към нея.

– Безумно те обичам – каза тя, след това ме придърпа към себе си и впи устни в моите.

Обвих ръка около кръста ѝ, а с другата се опитвах да намеря бутона, контролиращ прозрачността на стъклената стена, като през цялото време се оставях да ме целува така, сякаш бях нейна собственост. Което си беше точно така. Напълно.

Точно от това се нуждаех след тежкия ден – да усещам устните ѝ върху своите и да я гледам как се държеше, все едно ѝ принадлежах. Обърнах се и се подпрях на ръба на бюрото, като я притисках плътно до себе си, след това я придърпах между бедрата си. Бих могъл да кажа, че така я държах по-здраво, но истината е, че коленете ми се огъваха. Целувките ѝ ме караха да се чувствам по този начин. Така, както не се чувствах и след тричасов спаринг с личния си треньор.

Усещах как желанието се надига у мен, поех дълбоко въздух, вдишвайки аромата ѝ, оставих се да бъда опиянен от лекото ухание на парфюма ѝ, както и от предизвикателния аромат, който беше само неин. Устните ѝ, притиснати в моите, бяха меки и влажни, но настойчиви по един много фин начин. Езикът ѝ нежно проникваше в мен и ми се наслаждаваше, дразнеше ме и ме възбуждаше без всякакво усилие.

Ева ме целуваше така, сякаш бях най-вкусното нещо, което е опитвала някога, лакомство, за което бе мечтала и към което бе ужасно пристрастена. Това усещане ме замайваше, беше се превърнало в необходимост за мен. Живеех за целувките ѝ.

Когато ме целунеше, усещах, че най-после съм попаднал на мястото си.

Тя изви глава и простена, допряла устни до моите, нежният звук издаваше едновременно удоволствие и подчинение. Прокарваше пръсти през косата ми и я подръпваше леко.

Това усещане, че ме е хванала – че ме притежава, – представляваше за мен предизвикателство на едно по-дълбоко ниво. Придърпах я по-близо до себе си, докато стегнатият ѝ корем се притисна в твърдия ми пенис. Членът ми пулсираше болезнено.

– Ще ме накараш да свърша – измърморих аз.

Всички усилия, които някога полагах, за да се възбудя достатъчно и да стигна до оргазъм, вече не бяха необходими, когато бях със съпругата си. Фактът, че тя съществуваше, вече караше кръвта ми да кипи. Силата на желанието ѝ ме караше да се възбудя. Тя леко се отдръпна назад, беше останала без дъх също като мен.

– Нямам нищо против това.

– Аз също, ако не ме чакаха за заседание.

– Не искам да те задържам. Просто ти благодаря за това, което си казал на баща ми.

Усмихнах се и стиснах дупето ѝ с две ръце.

– Адвокатът ми каза, че това е начин да спечеля много точки.

– Имах толкова много работа, че не успях да му се обадя преди обедната почивка. Тревожех се, че ще научи за годежа, преди да успея да му го съобщя лично – каза тя и ме побутна леко по рамото. – Можеше да ме предупредиш, че ще съобщиш новината на целия свят!

Свих рамене.

– Не го бях планирал по този начин, но не исках да отричам, когато ме попитаха директно.

Тя изви сърдито устни.

– Така е, разбира се. Видя ли онзи нелеп коментар за издутото коремче?

– Тази мисъл ме плаши засега – опитах се да ѝ отвърна небрежно въпреки неочаквания страх, който изпитах. – Възнамерявам за известно време да те запазя единствено за себе си.

– Много добре знам това. – Тя поклати глава. – Побеснях, защото баща ми можеше да си помисли, че съм едновременно сгодена и бременна, а въобще не съм си направила труда да му го съобщя. Изпитах огромно облекчение, когато му се обадих и разбрах, че ти вече си разговарял е него и си му обяснил всичко.

– За мен беше удоволствие.

Ако се налагаше, бях готов да изпепеля целия свят, за да си проправя път към нея.

Тя раздвижи ръце и започна да разкопчава жилетката на костюма ми. Вдигнах вежди, мълчаливо питайки какво възнамерява да прави, но нямах намерение да я спра.

– Още не съм заминала, а вече започваш да ми липсваш – каза тя тихо и оправи вратовръзката ми.

– Не ходи там.

– Ако трябваше само да се усамотя за известно време с Кари, за да поприказвам с него, щях да го направя у дома, а нямаше да ходим чак до Сан Диего – каза тя и вдигна поглед към мен. – Но той се побърква от факта, че Татяна е бременна. Освен това искам да навестя за известно време татко. Особено сега, при това положение.

– Има ли нещо, което би трябвало да ми кажеш?

– Не. Звучеше съвсем добре, когато разговарях с нега, но според мен се надяваше да прекараме известно време заедно, преди да се омъжа. Той смята, че с теб сме се запознали прекалено скоро.

Знаех, че трябва да си държа устата затворена, но не се въздържах.

– А да не забравяме, че и Клайн ще бъде там.

Тя стисна зъби. Отново насочи внимание към пръстите си, които закопчаваха жилетката ми.

– Заминавам след малко. Не искам отново да започваме да се караме. Стиснах ръцете ѝ.

– Ева, погледни ме.

Вперих поглед в буреносните ѝ очи и усетих болка в гърдите си, сякаш нещо ме стискаше отвътре и извиваше така, че можеше да ме обърне наопаки. Не беше престанала да ми се сърди и това ме измъчваше.

– Така и не можеш да разбереш какво ми причиняваш. Как ме влудяваш.

– Не ми говори по този начин. Не трябваше изобщо да споменаваш името на Корин.

– Може би наистина не трябваше. Но нека да бъдем честни, ти започна да говориш за Клайн, защото се безпокоиш, че може да се срещнете.

– Не се безпокоя!

– Ангелчето ми – започнах аз и я изгледах търпеливо, – ти наистина се безпокоиш. Мисля, че няма да преспиш с него, но според мен тревогата ти идва от това, че те е страх да не преминеш границата, която не би трябвало да прекрачваш. Трябваше да реагирам бурно, за да го осъзнаеш, и точно това направих. Трябваше да разбереш какво би ми причинила. Как само мисълта, че си с него, ме кара да полудявам.

– Гидиън – тя стисна ръцете ми, – нищо няма да се случи.

– Не се опитвам да ти пробутам извинения – казах аз и прокарах пръст по бузата ѝ. – Нараних те и съжалявам за това.

– Аз също съжалявам. Исках да избегна проблема, а ето какво се случи.

Знаех, че съжаляваше за караницата ни. Виждах го в очите ѝ.

– Учим се в движение. Не може от време на време да не прецакваме нещата. Просто трябва да ми имаш доверие, ангелчето ми.

– Вярвам ти, Гидиън. Именно заради това стигнахме толкова далеч. Но фактът, че ти изобщо можеш да ми причиниш болка, при това съзнателно...

Поклати глава и ми стана ясно как казаното от мен продължаваше да я тормози.

– Очаквах, че ти винаги ще бъдеш човекът, на когото мога да разчитам никога да не ме нарани съзнателно.

Нанесе ми тежък удар, като ми каза, че се съмнява дали може да ми има доверие. Поех удара, а след това ѝ обясних постъпката си така, както само пред нея бих могъл да го направя. Бях готов да ѝ обясня всичко, да разговарям с нея часове наред, да напиша клетва с кръвта си... ако това бе необходимо, за да я накарам да повярва в мен.

– Има разлика между това да направиш нещо съзнателно и нарочно да причиниш някому зло, не си ли съгласна с мен? – попитах аз и обхванах лицето ѝ в ръце. – Обещавам, че никога не бих ти причинил болка само за да те нараня. Не виждаш ли, че и аз съм не по-малко уязвим от теб? Ти също би могла да ме нараниш.

Чертите на лицето ѝ омекнаха и тя стана още по-красива.

– Не бих го направила.

– Но аз го направих. И ти ще трябва да ми простиш.

Тя отстъпи крачка назад.

– Мразя, когато ми заговориш с този тон.

Обзет от чувство за самосъхранение, не си позволих да се усмихна, макар че много ми се искаше.

– Но този тон те кара да се овлажняваш.

Ева ме изгледа ядно през рамо, отиде до прозореца и застана на същото място, на което и аз бях стоял сутринта. Вързаната ѝ на конска опашка коса разкриваше красотата ѝ и не ѝ даваше възможност да прикрива емоциите си. По бузите ѝ запълзя руменина.

Знаеше ли, че когато беше ядосана по този начин, много често си представях как я връзвам? Не за да ѝ попреча да се движи или за да я обуздая, а за да задържа енергията, която трептеше в нея, тази страст към живота, която аз така и не се научих да изпитвам. Тя ми даваше всичко това, отдаваше ми се напълно.

– Не се опитвай да ме контролираш чрез секс, Гидиън – заяви тя с гръб към мен.

– Изобщо не искам да те контролирам.

– Манипулираш ме. Правиш някои неща... изричаш други... само за да предизвикаш в мен определена реакция.

Скръстих ръце, когато си спомних как целуваше Клайн.

– Ти правиш съвсем същото, нали точно това обсъждахме преди малко.

Извърна се е лице към мен.

– На мен ми е позволено. Аз съм жена.

– А – усмихнах се аз, – знаех си.

– Такава загадка си за мен – въздъхна тя и видях как се изпари и остатъкът от неприятното чувство, което изпитваше. – Но ти здравата си ме разучил. Знаеш точно кое копче в кой момент да натиснеш.

– Ако смяташ, че не прекарвам голяма част от времето си всеки ден в опит да те разгадая, значи не обръщаш достатъчно внимание. Помисли добре върху това, докато проведа съвещанието, а после ще си вземем довиждане както трябва.

Седнах на мястото си, а тя ме проследи с поглед. Наместих слушалките си и спрях, защото осъзнах, че Ева ме наблюдава внимателно. Обичаше да го прави. И бе единственият човек, чийто ненаситен глад към мен ме караше да се чувствам добре. Никога не бях проявявал към сексуалния ѝ апетит онази първосигнална защитна реакция, която другите хора провокираха у мен. Караше ме да се чувствам обичан и желан, без изобщо да изпитвам чувството, че съм заплашен.

– Възбуждам се само като те гледам колко делово си настроен – обясни тя, гласът ѝ бе станал леко дрезгав и това веднага отвлече вниманието ми от работата. – Страшно си секси.

Свих сърдито устни.

– Дръж се прилично в следващите петнайсет минути, ангелчето ми.

– И какво толкова забавно има в приличното държание? Освен това ти обичаш да съм лошо момиче. Абсолютно вярно.

– Петнайсет минути – повторих аз. Това бе огромна отстъпка от моя страна, като се има предвид, че бях планирал видеоконференцията да продължи около час.

– Върши си работата – заяви Ева и се наведе над стола ми като модел от плакат, дишайки в ухото ми. – Ще намеря с какво да се забавлявам, докато ти разговаряш по телефона и играеш е милионите си.

Изведнъж получих силна болезнена ерекция. Беше казала нещо подобно още в началото на връзката ни и седмици след това в главата ми се въртяха какви ли не фантазии.

Можех да ѝ кажа да почака, но знаех, че няма да ме послуша. Заобиколи бюрото ми е решителен поглед и предизвикателно полюшване на бедра. Бях се държал като пълен гадняр и сега тя искаше да ми го върне. Някои двойки се наказват взаимно с болка и пренебрежение. Ние е Ева се наказвахме един друг, доставяйки си удоволствие.

В момента, в който тя излезе от обсега на камерата, аз се включих в конференцията, но без да пускам микрофона или камерата си. Всичките половин дузина участници в съвещанието обсъждаха разгорещено материалите, които Скот им бе предоставил. Дадох им няколко секунди, за да разберат, че съм на линия...

И използвах това време, за да се изправя и разкопчая ципа на панталона си.

Ева събу високите си обувки.

– Добре. Ще ти бъде по-лесно, ако ми съдействаш

– Едва ли си въобразяваш, че може да ми е лесно да провеждам видеоконференция, докато пишката ми се намира в устата ти.

И тогава чух в слушалките как хората от екипа в Калифорния започнаха весело да ме поздравяват. За момент не им обърнах внимание, мислех само за онова, което предстоеше да се случи тук, в кабинета ми.

Само допреди няколко седмици изобщо не можех да си представя, че е възможно да се забавлявам, докато работя. Ако Ева не си беше такава по природа, сигурно щях да я накарам да изчака, докато получа възможност да посветя цялото си внимание на нея. Но моето ангелче обичаше опасностите в любовта, възбуждаше се от мисълта, че всеки момент може да бъде хваната, докато прави секс. Ако не беше тя, никога нямаше да разбера колко много ми харесва тази тръпка. Имаше моменти, в които ми се искаше да я изчукам пред целия свят, така че всички веднъж завинаги да разберат, че ми принадлежи изцяло.

Усмихна ми се палаво и порочно.

– Ако обичаше лесните неща, нямаше да се ожениш за мен.

А аз щях да се оженя за нея отново, и то колкото е възможно по-скоро. И това нямаше да е последният път, в който щях да го направя. Щяхме често да възобновяваме клетвите си и по този начин да си напомняме, че сме си обещали да бъдем заедно завинаги, независимо какво щеше да ни поднесе животът.

Ева се отпусна грациозно на колене в далечната част на бюрото ми и запълзя към мен като лъвица, излязла на лов. Наблюдавах я през опушеното стъкло в горната част на работния плот как се намества и облизва устни с език.

Обзе ме нетърпеливо очакване, бях изправен пред предизвикателството на невероятно еротично преживяване. Всичко, свързано с жена ми, ми доставяше удоволствие, но устата ѝ беше нещо наистина специално. Смучеше ме така, сякаш жадуваше за спермата ми, като че ли беше пристрастена към вкуса ѝ. Ева обожаваше оралната любов. Да ме гледа как свършвам, за нея не беше нищо повече от бонус.

Разтворих панталоните си и дръпнах надолу ластика на боксерките, сетне вперих поглед в лицето ѝ, докато ѝ демонстрирах как ми е въздействала. Тя разтвори устни, дишането ѝ се учести, изправи тялото си назад и седна на петите си, заела молитвена поза.

Наместих се на стола си и се опитах да възприема необичайното усещане, че нещо притиска бедрата ми, а ластикът подпира тестисите ми. Настъпилата реакция бе бърза и неприятна, чувството, че съм завързан, събуди в мен спомени, които безмилостно бях потъпкал. Премислих и отдръпнах назад стола си, сърцето ми биеше като лудо...

Ева ме погълна.

– По дяволите! – просъсках и забих своите пръсти в облегалките на стола, когато нейните се забиха в бедрата ми.

Усетих силен прилив на гореща влага около чувствителната главичка на члена ми. Ева я засмука мощно и мекият ѝ като коприна език започна да масажира точно онази точка, която трябваше. Въпреки ударите на сърцето си успях да чуя членовете на екипа, които ме питаха дали микрофонът и камерата ми бяха в изправност...

Изправих гръб, придърпах стола напред и ги включих.

– Извинете за закъснението – започнах аз делово, докато Ева продължаваше да поглъща члена ми. – След като вече имахте възможност да се запознаете с материалите, да обсъдим мерките, които ще предприемете за осъществяване на направените препоръки.

Ева измърмори нещо в знак на одобрение и звукът отекна в цялото ми тяло. Членът ми беше толкова твърд, че можех да кова пирони с него, а нежните ѝ пръсти го притискаха точно толкова, колкото да ме накарат да искам още.

Пръв заговори Тим Хендерсън, мениджър на проекта и ръководител на екипа. Едва успявах да се съсредоточа, виждах го по-скоро по спомен, отколкото на монитора пред мен. Висок, болезнено слаб мъж с бледа кожа и буйна черна къдрава коса, той обичаше да говори, което в момента бе добре дошло за мен, като се има предвид, че устата ми бе съвсем пресъхнала.

– Бих искал да имам повече време, за да прегледам документите – започна той, – но на първо четене ми се струва, че графикът е прекалено напрегнат. Някои от предложенията са чудесни и с нетърпение очаквам да видя какво бихме могли да направим с тях, но навлизането във фазата на бета тестването може да се извърши след не по-малко от година, а не след шест месеца.

– Точно това ми каза и преди половин година – напомних му и стиснах юмрук, когато Ева пое члена ми дълбоко в гърлото си.

По врата ми изби пот, щом тя го придърпа, устата ѝ беше като меко кадифе, което ме изсмукваше.

– Изгубихме най-добрия си дизайнер, който отиде в "Ланкорп"...

– Предложих ви друг човек на негово място, а вие го отхвърлихте.

Хендерсън стисна зъби. Беше гений в областта на програмирането, имаше невероятен творчески потенциал, но не умееше да работи с останалите и се съпротивляваше при всяка външна намеса. Това можеше да бъде предимство... стига да не пилееше времето и парите ми.

– При създаването на творчески екип е необходимо да се постигне деликатно равновесие – възрази той. – Не можеш просто да вземеш един човек и да го изпратиш да запълни някоя дупка. Сега, след като сме намерили точния човек...

– Благодаря – прекъсна го Джеф Симънс и при тази похвала ъгловатото му лице се разля в усмивка.

– Продължаваме да отбелязваме напредък – продължи Тим. – Ние...

– Вие продължавате да не спазвате поставените от самите вас срокове.

Тонът ми беше по-рязък, отколкото възнамерявах, но това се дължеше на палавия и пъргав език на жена ми. Лижеше члена ми бавно и нежно от корена чак до върха и това ме подлудяваше. Бедрата ме боляха от напрежение, мускулите ми се стягаха от усилието да не помръдна от стола. С върха на езика си тя проследяваше всяка чувствителна вена, галеше пулсиращия ръб на главичката е целия си език.

– Като в същото време създаваме изключителен, невиждан досега потребителски опит – не ми остана длъжен той. – Вършим си работата, и то както трябва.

Исках да наведа Ева над бюрото и да я изчукам. Силно.

Но за да го направя, трябваше първо да приключа с проклетата видеоконференция.

– Чудесно. Сега просто трябва да действате по-бързо. Изпращам ви един екип, който ще ви помогне да постигнете целите навреме. Те ще...

– Чакай малко, Крос – прекъсна ме Хендерсън и се наведе над камерата. – Ако ни изпратиш някакви чиновничета, които да ни дишат във врата, единственото, което ще постигнеш, е да забавиш работата ни! Трябва да оставиш разработката на нас. Ако ни е необходима помощ, ще те помолим да ни я изпратиш.

– Ако мислите, че ще ви дам парите си и само ще стоя отстрани да наблюдавам, дълбоко сте се излъгали.

– Ммм – измърмори Ева, а очите ѝ весело блестяха под стъклото. Протегнах се под бюрото, хванах главата ѝ за тила и леко я притиснах.

– Има голяма конкуренция в сферата за разработване на приложения. Това е причината, поради която се обърнахте към мен. Представихте уникална и интересна концепция за създаване на игри със срок от една година за разработването и пускането ѝ на пазара, което според моя екип беше разумно и постижимо. – Спрях да си поема дъх, измъчван от горещите устни, които се движеха нагоре-надолу по побеснелия ми член. Сега Ева работеше съвсем целенасочено, движеше бързо ръката си и ме тласкаше напред. Вече не се опитваше да ме дразни и възбужда. Искаше да свърша. И то веднага.

– Гледате на това от съвсем погрешен ъгъл, господин Крос – намеси се Кен Харада и прокара ръка по брадичката си във форма на катинарче. – Формално наложените времеви граници не позволяват развитието на истински творчески процес. Не разбирате как...

– Моля ви, не ме карайте да играя ролята на лошия.

Бях напълно обзет от нуждата да го вкарам и да я изчукам. Агресията в мен непрекъснато се покачваше и трябваше да проявя неимоверни усилия, за да се държа що-годе възпитано.

– Гарантирахте, че ще изготвите всички елементи съгласно график, който вие сами създадохте, а сега не удържате на думата си. Принуден съм да ви помагам, за да изпълните условията, които сами поставихте.

Художникът се отпусна на стола си и измърмори нещо под нос.

Стиснах по-силно врата на Ева и се опитах да я накарам да забави темпото. След това се предадох и започнах да я движа, подканвах я грубо да смуче все по-бързо. По-силно. Да ме изцеди до капка.

– Ето какво ще стане от тук нататък. Ще работите е екипа, който ви изпращам. Ако не спазите и следващия срок, ще назнача някой друг на мястото на Тим.

– Глупости! – изкрещя той. – По дяволите, това си е моето приложение! Не можеш да ми го отнемеш.

Трябваше да действам по-меко и по-тактично, но не можех да го направя, съзнанието ми бе замъглено от животинската нужда да се съвкупявам.

– Прочетете договора по-внимателно. Направете го още тази вечер и утре, след като новият екип пристигне, ще поговорим отново.

След като свърша...

По гръбнака ми преминаха тръпки. Тестисите ми се повдигнаха нагоре. Бях съвсем близо и Ева го знаеше. Бузите ѝ се движеха при силното засмукване, езикът ѝ потрепваше по чувствителната долна част на главичката на пениса ми. Сърцето ми биеше до пръсване, дланите ми бяха потни.

Вперил поглед в половин дузина гневни лица и слушайки протестите в слушалката, бях връхлетян от оргазма, който ме повали със силата на товарен влак. Едва успях да натисна копчето, с което се изключва микрофона, и от гърдите ми се изтръгна стон; изпразних се мощно в ненаситната уста на Ева, която продължаваше да се движи. Тя простена и с две ръце ме изцеди до последна капка, дърпаше и стискаше, а аз продължавах да изливам поток от сперма, който не можех да спра. Усетих как гореща вълна облива лицето ми. Гледах като закован в монитора и се опитвах да се преборя с желанието да затворя очи и да отметна глава, да се освободя и изцяло да се потопя в удоволствието, че съм се изпразнил заради жена си. Че тя бе причината за това.

Когато напрежението постепенно започна да отминава, пуснах косата ѝ и докоснах бузата ѝ с върха на пръстите си.

Включих отново микрофона.

– Администраторът ми ще ви се обади след няколко минути – заявих с дрезгав глас – и ще уговори с вас среща за утре. Надявам се да стигнем до взаимно приемливо решение. До утре.

Изключих компютъра и свалих слушалките.

– Ела тук, ангелчето ми.

Бутнах стола си назад и я измъкнах изпод бюрото, преди тя да успее да го направи сама.

– Ти си абсолютна машина! – възкликна тя, гласът ѝ беше дрезгав като моя, устните – червени и подути. – Не мога да повярвам, че дори не трепна! Как е възможно... О!

Малкото парче дантела, което ѝ служеше за бельо, падна на пода на парчета.

– Харесвах тези бикини! – промълви тя задъхано.

Вдигнах я и поставих голото ѝ дупе върху хладното стъкло, така че членът ми лесно да проникне в нея.

– Това ще ти хареса повече.

***

– Ангелчето ми.

Ева премигна срещу мен като поспаливо коте, когато излязох от банята до кабинета ми.

– Ммм.

Усмихнах се, когато я видях все още отпусната в стола до бюрото ми.

– Предполагам, че си добре.

– Никога не съм била по-добре. Протегна се и прокара ръка по косата си.

– След това чукане все още не мога да си събера акъла, но иначе съм добре, благодаря, че попита.

– Няма защо.

Отправих се към нея с топла влажна кърпа в ръка.

– Да не би да се опитваш да поставиш рекорд за постигнати най-много оргазми в един ден?

– Това е интересно предложение. Нямам нищо против да пробвам.

Протегна ръка, като че ли искаше да ме спре.

– Стига вече, маниак такъв. Ако решиш да ме чукаш още веднъж, накрая ще се превърна в идиот, на когото му текат лигите от устата.

– Кажи ми, ако промениш решението си.

Коленичих пред нея и разтворих краката ѝ. Напълно обезкосмена и прекрасно розова, катеричката ѝ изглеждаше чудесно. Идеално.

Ева ме гледаше, докато я почиствах, протегна ръка и прекара пръсти през косата ми.

– Не работи прекалено много през уикенда, разбра ли?

– Като че ли има какво друго да правя, когато те няма – промърморих аз.

– Наспи се. Почети някоя книга. Планирай събиране с приятели.

Свих саркастично устни.

– Не съм забравил. Ще поканя момчетата тази вечер.

– Така ли?

Леността изчезна от погледа ѝ. Успях да се отдръпна, преди да затвори краката си.

– Кои момчета?

– Тези, с които искаш да се запознаеш.

– Ти ли ще им се обадиш?

Изправих се.

– Ще се съберем тази вечер.

– И какво ще правите?

– Ще пийнем. Ще се помотаем. Отидох обратно в банята, хвърлих кърпата в коша и измих ръцете си.

Ева ме последва.

– В някой клуб ли ще ходите?

– Може би да, може би не.

Тя се облегна на рамката на вратата и скръсти ръце.

– Някой от тях женен ли е?

– Да – отвърнах и прехвърлих кърпата обратно на поставката. – Аз.

– Само ти ли? А Арнолдо там ли ще бъде?

– Може би. Сигурно.

– Защо ми отговаряш така едносрично?

– А ти защо ме разпитваш?

Зададох ѝ този въпрос, но много добре знаех отговора. Съпругата ми беше ревнива, обсебваща жена. За щастие и на двама ни, това ми харесваше. И то много.

Сви рамене, но жестът ѝ беше отбранителен.

– Просто искам да знам какво ще правиш това е.

– Ако настояваш, ще си остана вкъщи.

– Не те карам да правиш подобно нещо.

Под очите ѝ имаше малко размазан черен грим. Обичах да я разрошвам и да ѝ придавам този вид на току-що изчукана жена. Страшно много ѝ отиваше.

– Хайде тогава, кажи какво искаш.

Тя издаде някакъв отчаян звук.

– Защо отказваш да ми кажеш какво сте замислили с момчетата?

– Защото не знам, Ева. Обикновено се срещаме в дома на някой от нас и пием. Играем карти. Понякога излизаме.

– И сваляте мацки. Група готини секси пичове, излезли да се кефят и да си прекарат добре.

– Няма лошо. А кой каза, че са готини?

Тя ме погледна косо.

– Тръгнали са с теб да свалят мацки. Това означава, че или са достатъчно секси, за да не се загубят напълно в сянката ти, или са твърде самоуверени, за да се безпокоят от това.

Вдигнах лявата си ръка. Кървавочервените рубини на венчалната ми халка заблестяха на светлината. Никога не свалях пръстена от ръката си и не възнамерявах да го правя в бъдеще.

– Помниш ли това?

– Не се тревожа за теб – измърмори тя и отпусна ръце. – Ако чукането днес не ти стига, значи имаш нужда от лекарска помощ.

– И това го казва жената, която не можа да изчака петнайсет минути.

Тя се изплези.

– Ето това ме накара да те изчукам още тук.

– Арнолдо ми няма доверие, Гидиън. Не иска да бъдеш с мен.

– Решението не е негово. Някои от твоите приятели също няма да ме харесат. Знам, че Кари все още се колебае.

– Ами ако Арнолдо каже на останалите какво е отношението му към мен?

– Ангелчето ми. – Отидох до нея и я хванах за бедрата. – Обикновено жените са тези, които споделят чувствата си с приятелки.

– Не говори като сексист.

– Знаеш, че съм прав. Освен това Арнолдо знае как стоят нещата. Преди време и той беше влюбен.

Ева вдигна поглед към мен и ме изгледа с невероятно красивите си очи.

– А вие влюбен ли сте, господин Крос?

– Безвъзвратно.

***

Мануел Алкоа мина зад гърба ми и ме плесна по рамото.

– Заради теб току-що загубих хиляда долара, Крос.

Облегнах се на кухненския остров, мушнах ръка в джоба на дънките си и стиснах мобилния си телефон. Ева вече летеше към Калифорния и очаквах е нетърпение известие от нея или Раул. Никога не се бях страхувал от пътуване със самолет, нито се бях безпокоил за безопасността на някой друг. До този момент.

– Как така? – попитах аз и отпих от бирата си.

– Мислех, че ти ще си последният, който ще надене брачните окови, а ти се оказа първият – заяви Мануел и поклати глава. – Направо ме уби. Оставих бутилката.

– Искаш да кажеш, че си заложил срещу мен?

– Точно така. Макар че подозирам, че някой е разполагал е вътрешна информация.

Финансовият аналитик присви очи и погледна към Арнолдо Ричи, който стоеше от другата страна на масата. Той само повдигна рамене.

– Ако това може да те утеши – отвърнах, – аз също бих заложил срещу себе си.

Мануел се ухили.

– Латиноамериканките са върхът, приятелю. Пищни, секси. Има какво да ти напълни ръцете и в леглото, и извън него. Горещи. Страстни – продължи да изрежда той. – Добър избор.

– Мануел – извика Араш откъм хола. – Донеси най-после тези лимони.

Наблюдавах как Мануел излиза от кухнята с купа нарязани лимони. Апартаментът на Араш беше модерен и просторен, с прекрасна гледка към Ийст ривър. Най-забележителното нещо в него беше липсата на стени, като изключим тези, които отделяха банята.

Заобиколих покрития с гранитен плот остров и приближих Арнолдо.

– Как си?

– Добре – отвърна той и сведе поглед към кехлибарената течност, която полюшваше в чашата си. – Бих ти задал същия въпрос, но ти изглеждаш страхотно. Радвам се, че е така.

Не исках да си губя времето в празни приказки.

– Ева се тревожи, че си настроен зле към нея.

Той ме погледна.

– Никога не съм се отнасял неуважително към съпругата ти.

– Тя и не твърди подобно нещо.

Арнолдо отпи, спря за момент, за да се наслади на качественото питие, след което го преглътна.

– Доколкото разбирам, ти си, каква е точната дума?... Пленен от тази жена.

– Обсебен съм от нея – подсказах му аз, чудейки се защо просто не говореше на италиански.

– А, да – усмихна се той едва забележимо. – Добре знаеш, че и аз съм преживявал подобно нещо, приятелю. Затова не те съдя.

Бях сигурен, че Арнолдо ме разбираше. Когато го открих във Флоренция, той се възстановяваше от загубата на една жена, тогава той буквално се давеше в пиене и готвеше като луд, създаваше толкова много шедьоври на кулинарното изкуство, че направо ги раздаваше. Бях силно впечатлен от пълното отчаяние, в което бе изпаднал, и от неспособността му да сподели с някого.

Тогава бях напълно убеден, че никога няма да изпитам подобно нещо. Усещанията ми за живота бяха притъпени, все едно се намирах зад матовата звукоизолирана стъклена врата на кабинета си. Знам, че никога нямаше да мога да обясня на Ева как ми подейства първия път, когато я видях, беше толкова топла, така изпълнена с живот. Цветна експлозия насред черно-белия пейзаж.

– Voglio che sia felice. – Това просто изречение изразяваше цялата същност на проблема: "Искам тя да бъде щастлива".

– Ако щастието ѝ зависи от това, което аз мисля – отвърна ми той на италиански, – значи искаш прекалено много. Никога не бих казал и дума против нея. Докато сте заедно, винаги ще се отнасям към нея с уважението, което изпитвам към теб. Но имам правото на избор какво да мисля за нея, Гидиън.

Погледнах към Араш, който подреждаше чашки за шотове на бара в хола. Като мой адвокат той знаеше както за брака ми, така и за секс записа на Ева, но нито едно от двете не го притесняваше ни най-малко.

– Връзката ни е... сложна – опитах се да обясня аз тихо. – Нараних я не по-малко, отколкото тя мен, а може би и повече.

– Не се изненадвам да чуя това, но въпреки всичко съжалявам – каза Арнолдо и ме изгледа внимателно. – Не можа ли да избереш някоя от другите жени, които те обичаха и не биха ти създали никакви проблеми? Някое удобно украшение, което безпроблемно би се вписало в живота ти?

– Както би казала Ева, какво му е забавното на това? – отвърнах аз, но усмивката изчезна от лицето ми. – Тя ме предизвиква, Арнолдо. Кара ме да виждам нещата... да мисля за тях по начин, по който никога не съм мислил преди. Освен това ме обича. Не като останалите.

Отново се протегнах за телефона.

– Ти не позволи на другите да те обичат.

– Не можех да го направя. Чаках нея.

Лицето му изведнъж стана замислено и аз добавих:

– Не мога да си представя, че твоята Бианка не ти е създавала проблеми.

Той се засмя.

– Така е. Но моят живот е прост. Мога да се справя с някои усложнения.

– А моят живот беше подреден. Сега обаче се превърна в приключение.

Тъмните очи на Арнолдо ме изгледаха сериозно.

– Именно тази нейна необузданост ме тревожи най-много.

– Спри да се тревожиш.

– Ще го кажа само веднъж и никога повече няма да го споменавам. Можеш да се ядосваш на думите ми, но разбери, че ги казвам с цялото си сърце.

Стиснах зъби.

– Кажи какво ти тежи.

– Седях на масата на Ева и Брет Клайн, докато вечеряха. Наблюдавах ги заедно. Между тях има химия също като тази между Бианка и мъжа, заради когото ме напусна. Много ми се иска да вярвам, че Ева няма да обърне внимание на това, но тя вече доказа, че не може да го направи.

Погледнах го право в очите.

– Имаше своите основания за това. Основания, които аз ѝ дадох.

Арнолдо отпи отново.

– Тогава ще се моля да не ѝ даваш повече основания.

– Ей – провикна се Араш, – спрете с този италиански и си довлечете задниците тук.

Арнолдо допря чашата си в бутилката ми, след което отмина. Допих бирата си сам, искаше ми се за момент да обмисля това, което Арнолдо току-що ми беше казал.

След това отидох при останалите.

4.

– Защо се мръщиш, бебчо? – попита Кари. Гласът му беше тих и сънлив от лекарството против повръщане, което бе взел още при излитането на самолета.

Бях вперила поглед във вариантите, които падащото меню предлагаше, и курсорът се чудеше къде да спре, докато се колебаех кой от тях да избера. "Сгодена" или "сложно е"? Тъй като вариантът "омъжена" също бе подходящ реших, че най-добре би било да посоча "всички, изброени по-горе".

Нямаше ли да е забавно да се опитам да обясня избора си? Погледнах към другия край на луксозно обзаведения салон на частния самолет на Гидиън и видях най-добрия си приятел, излегнат върху белия кожен диван и пъхнал ръце под главата си. Беше висок и слаб, изглеждаше прекрасно с вдигнатата нагоре риза и смъкнатите надолу спортни панталони, под които се виждаха идеално оформените му коремни мускули, с помощта на които "Грей айлс" продава дънките, бельото и другите мъжки артикули от колекцията си. Кари нямаше абсолютно никакъв проблем с това да привикне към лукса, осигурен от огромното богатство на Гидиън. Веднага се бе настанил удобно сред елегантната обстановка на свръхмодерния салон. И колкото и да е странно, макар и небрежно облечен изглеждаше съвсем на мястото си сред мебелите от полиран метал и сив орех.

– Опитвам се да си направя акаунт в някои социални мрежи – отговорих аз.

– Леле!

Изправи се грациозно и без всякакво усилие, изненадващото беше, че по позата, която зае, личеше, че е нащрек.

– Това е голяма стъпка.

– Така е.

Досега се бях крила заради Нейтън, страхувах се да си създам профил и по този начин да го улесня да ме издири.

– Но вече е време да го направя. Чувствам се... Няма значение. Просто време е вече.

– Наистина.

Облегна лакти на коленете си, събра пръстите на ръцете си и започна да барабани.

– Тогава защо се мръщиш така?

– Ами, има много неща, които трябва да обмисля. Искам да кажа, до каква степен бих могла да споделям?

Вече не трябва да се безпокоя за Нейтън, но Гидиън през цялото време е обект на внимание.

Мисълта ми се насочи към Гидиън, затова реших да проверя неговия профил. Появи се на екрана и ясно видях малката синя отметка, която показваше, че този профил със сигурност е автентичен. При вида на снимката му, на която беше облечен в черен костюм с жилетка и любимата ми синя вратовръзка, веднага изпитах болезнено желание да бъда с него. Беше сниман на покрива на някоя сграда и зад гърба му се виждаха неясните очертания на Манхатън, докато той самият бе съвсем живо и контрастно уловен от фотоапарата.

В действителност обаче той излъчваше много по-силна жизнена енергия. Вперих поглед в очите на Гидиън и потънах в това невероятно синьо. Черната коса служеше като идеална рамка за лицето му, напомнящо лице на паднал ангел, като го обгръщаше с лъскави кичури от тъмна коприна.

Може би бях поетично настроена? Да. Но видът му можеше да послужи за вдъхновение на сонет. Да не говорим за взето на мига решение за женитба.

Кога беше правена тази снимка?

Преди да се срещнем? Гидиън имаше надменния сдържан вид, каращ го да изглежда като недостижима мечта.

– Омъжена съм – изтърсих аз, откъсвайки поглед от най-невероятния мъж, когото бях срещала. – Разбира се, за Гидиън. За кого друг бих могла да се омъжа?

Кари замръзна на мястото си, докато аз продължавах да бръщолевя.

– Моля?

Изтрих длани в клина си. Опитвах да се измъкна, като му съобщавах новината, докато съзнанието му бе замъглено от лекарството против повръщане, но в този момент бях готова да се възползвам от всяка предоставена ми възможност.

– Когато заминахме заедно миналия уикенд. Сключихме тайно брак.

Кари мълча в продължение на една безкрайна напрегната минута. След това неочаквано се изправи на крака.

– Будалкаш ли ме?

Раул извърна глава към нас. Направи го съвсем небрежно и спокойно, но от погледа му веднага стана ясно, че е нащрек. Седеше в далечния край, мрачното му присъствие бе неочаквано ненатрапчиво за такъв набиващ се на очи мъж.

– Защо, по дяволите, е цялото това бързане? – тросна се Кари.

– Ами... просто така се случи.

Не можех да го обясня. И аз си мислех, че е прекалено рано. Все още мисля така. Но Гидиън е единственият мъж, когото мога да обичам така всеотдайно. Когато се замислих за това, установих, че той е бил прав – само отлагахме неизбежното. Освен това Гидиън изпитваше нужда да му обещая, че ще бъда негова завинаги. Моят невероятен съпруг, на когото му беше толкова трудно да повярва, че може да бъде обичан.

– Не съжалявам.

– Все още не – заяви Кари и прокара ръце през косата си. – Господи, Ева! Не можеш просто ей така да се омъжиш за първия мъж, с когото имаш сериозна връзка.

– Не се омъжих просто ей така – възразих аз и смутено се опитвах да не поглеждам към Раул. – Знаеш какви чувства изпитваме един към друг.

– Разбира се. Вие и двамата сте откачалки поотделно. Съберете ли се заедно, става истинска лудница. Показах му среден пръст.

– Ще се справим. Надяването на пръстена не означава, че сме престанали да работим върху взаимоотношенията си.

Кари се отпусна в стола точно срещу мен.

– Какъв ще е мотивът му да се опитва да работи върху себе си? Наградата вече му е в кърпа вързана. Сега вече никога няма да се отървеш от психопатските му сънища и от непрекъснатите резки промени в настроението му.

– Чакай малко – възразих аз напрегнато, съзнавайки горчивата истина в думите му. – Когато ти казах, че сме сгодени, изобщо не се разтревожи така.

– Защото предполагах, че ще мине най-малко година, преди Моника да успее да организира сватбата. Може би дори година и половина. Така поне щяхте да имате известно време да се опитате да поживеете заедно.

Оставих го да продължи да нарежда. По-добре бе да го направи на десет хиляди метра над земята, отколкото на някое обществено място, където целият свят можеше да го чуе.

Наведе се по-близо към мен, зелените му очи бяха изпълнени с ярост.

– Ще имам бебе и няма да се женя. И знаеш ли защо? Защото съм прекалено прецакан и съм напълно наясно с това. Не трябва да карам някой друг да търпи щуротиите ми. Ако те обичаше, той щеше да мисли единствено за теб и за това кое е най-добро за теб.

– Щастлива съм, че се радваш за мен, Кари. Това означава много. – Думите ми бяха изпълнени със сарказъм, но сами по себе си бяха съвсем честни. Имах приятелки, на които можех да се обадя, за да ми кажат какъв невероятен късмет съм извадила. Кари беше най-добрият ми приятел, защото винаги ми говореше напълно откровено, дори когато отчаяно исках да чуя захаросани приказки.

Но Кари мислеше само за тъмната страна на нещата. Не разбираше колко светлина бе внесъл Гидиън в живота ми. Одобрението и любовта. Сигурността. Гидиън ми беше върнал свободата, живот, който вече не бе изпълнен с ужас. Клетвата, която бях изрекла в замяна, беше най-малката отплата, която можех да му дам.

Насочих отново вниманието си към профила на Гидиън, забелязах, че последният му пост беше един линк към статия за годежа ни. Съмнявам се, че го бе споделил самият той, беше прекалено зает, за да се занимава с подобни неща. Но предполагам, че го бе одобрил. Ако не беше така, то по някакъв друг начин бе показал ясно, че съм достатъчно значима за него, за да се превърна в единствената част от личния му живот, която можеше да бъде споделена в иначе твърде професионалния му профил.

Гидиън се гордееше с мен. Гордееше се, че ще се ожени за мен – една объркана жена, допуснала много грешки в миналото си. Каквото и да си мислеха другите, бях убедена в себе си, че аз съм тази, на която наградата ѝ бе в кърпа вързана.

– По дяволите! – изруга Кари и се отпусна в стола си. – Караш ме да се чувствам като пълен глупак.

– Търколило се гърнето... – измърморих аз и кликнах на линка, за да видя и други снимки на Гидиън. Беше грешка.

Всички снимки, поствани от администратора на страницата му, бяха свързани с бизнеса на Гидиън, но неофициалните, на които бе отбелязан, не бяха. Това бяха цветни снимки на Гидиън, придружен от различни жени. И тази гледка ми подейства като удар. Стомахът ми се сви от ревност.

Господи, изглеждаше страхотно в смокинг. Тъмен и опасен. Първичната красота на лицето му, издяланите като с длето идеални скули и устни, самоуверената стойка и твърде изявената арогантност. Алфа мъжкар в разцвета на силите си.

Знаех, че снимките са стари. Знаех, че жените на тях нямат никаква представа за невероятните му умения в леглото, той имаше твърдо установено правило в това отношение. Но това не попречи да се подразня при вида им.

– Аз ли съм последният, който научава? – попита Кари.

– Ти си единственият – отвърнах аз и хвърлих поглед към Раул. – Поне от моя страна. Гидиън иска да каже на целия свят, но ще го задържим в тайна.

Той ме изгледа внимателно.

– За колко дълго време?

– Завинаги. Що се отнася до всички останали, следващата ни сватба ще бъде първата.

– Изпитваш ли някакви колебания?

Убиваше ме това, че Кари изобщо не се притесняваше, че не бяхме сами. През цялото време болезнено съзнавах, че всяка моя дума и всяко мое действие бяха наблюдавани.

Не че присъствието на Раул повлия по някакъв начин на отговора ми.

– Не. Щастлива съм, че се омъжих за него. Обичам го, Кари.

Бях щастлива, че Гидиън ми принадлежи. Освен това ми липсваше. След като видях снимките, дори още повече.

– Знам, че го обичаш – въздъхна Кари.

Не можах да се въздържа, отворих лаптопа си и изпратих на Гидиън съобщение: "Липсваш ми".

Отговори ми моментално: "Обърни самолета".

Усмихнах се. Съобщението беше съвсем в стила му. И съвсем не в моя. Да губя времето на пилота, горивото... струваше ми се прекалено лекомислено. Нещо повече, това щеше да бъде доказателство колко зависима съм станала от Гидиън. Което щеше да е смъртоносно за връзката ни. Той можеше да има всичко, която жена си пожелае, когато си я пожелае. Ако някога станех прекалено лесно достижима за него, и двамата щяхме да изгубим уважение към личността ми. А не след дълго щях да изгубя и любовта му.

Върнах се обратно към профила си и качих от телефона едно селфи, което си бяхме направили с Гидиън. Реших това да бъде профилната снимка. След това тагнах Гидиън и добавих следния коментар към снимката: "Любовта на живота ми".

В края на краищата, ако на неговите снимки се появяваха други жени, исках да има поне една, на която да присъствам и аз. А тази, която бях избрала, беше несъмнено интимна. И двамата лежахме по гръб и слепоочията ни се докосваха, по лицето ми нямаше никакъв грим, а той бе отпуснат и спокоен и в очите му грееше усмивка. Предизвиквах всеки да погледне снимката и да установи, че между нас имаше такава здрава връзка, каквато светът не познаваше.

Изведнъж ми се прииска да му се обадя. Толкова много ми се щеше да чуя този невероятно секси глас, опияняващ като най-качествена напитка, спокоен, с едва доловима заядлива нотка. Исках да бъда с Гидиън, да поставя ръката си в неговата, да долепя устни до врата му и да усетя мириса на кожата му, който предизвикваше някакъв първичен глад в мен.

Понякога се плашех от това колко много се нуждаех от него. До такава степен, че нямах нужда от абсолютно нищо друго. Нямаше друг човек, с когото да искам да бъда повече – включително най-добрия ми приятел, който в момента се нуждаеше почти толкова силно от мен.

– Всичко е наред, Кари – уверих го аз. – Не се тревожи.

– Щях да се тревожа повече, ако си мислех, че наистина вярваш в това – каза той и нетърпеливо отметна кичурите коса от челото си. – Прекалено скоро е, Ева.

Кимнах.

– Но ще видиш, че ще се получи. Трябваше да се получи. Не можех да си представя живота без Гидиън.

Кари отпусна глава назад и затвори очи. Можех да си помисля, че се поддава на ефекта на хапчетата против повръщане, но забелязах, че кокалчетата на ръцете му бяха побелели от стискане на подлакътниците. Трудно му беше да приеме новината. Не знаех какво да кажа, за да го ободря.

"Все още се движиш в неправилната посока" – гласеше съобщението на Гидиън.

За малко щях да го попитам откъде знае това, но се спрях. "Добре ли си прекарвате с момчетата?"

"По-приятно ми е, когато съм с теб."

Усмихнах се. "Надявам се, че е така. – Пръстите ми спряха за момент, след това написах: – Казах на Кари."

Отговорът пристигна моментално. "Все още ли сте приятели?"

"Засега не се е отказал от мен."

Не отговори нищо на това и аз си казах, че не трябва да търся някакъв дълбок подтекст в мълчанието му. Беше излязъл с приятелите си. Дори фактът, че ми отговори, вече означаваше прекалено много.

Въпреки това бях ужасно щастлива, когато десет минути по-късно получих следното съобщение: "Не спирай да си мислиш колко ти липсвам".

Погледнах към Кари и забелязах, че ме наблюдава. Дали и Гидиън беше подложен на същото неодобрение от страна на приятелите си?

"Не спирай да ме обичаш" – отвърнах му аз.

Отговорът му беше кратък и съвсем в негов стил: "Имаме сделка".

***

– Южна Калифорния, любов моя, колко много ми липсваше – каза Кари, докато слизаше по стълбите на самолета, след това наклони глава назад и погледна нощното небе. – Господи, колко е хубаво да избягаш от влагата на Източния бряг Спуснах се по стълбата след него, нямах търпение да стигна до високата тъмна фигура, която чакаше до лъскавия черен джип. Виктор Рейъс беше от мъжете, които моментално привличат вниманието. До известна степен това се дължеше на факта, че е ченге. Останалото се дължеше изцяло на него.

– Татко!

Спуснах се с все сила към него, той се отдръпна от джипа, на който се беше облегнал, и протегна ръце да ме прегърне.

Пое удара на тялото ми в неговото, вдигна ме от земята и ме притисна толкова силно, че не можах да си поема дъх.

– Радвам се да те видя, рожбо – каза той с дрезгав глас.

Кари бавно пристъпи към нас. Татко ме остави обратно на земята.

– Здрасти, Кари.

Сграбчи ръката на Кари, дръпна го към себе си и го прегърна бързо, след това го плесна сърдечно по рамото.

– Добре изглеждаш, момчето ми.

– Старая се.

– Взехте ли си всичко? – попита татко.

Погледна Раул, който пръв бе слязъл от самолета, а сега стоеше мълчаливо и в очакване до един черен мерцедес наблизо.

Гидиън ми беше казал да забравя за присъствието на Раул. Никак не ми беше лесно да го направя.

– Да – отговори Кари и намести дръжката на сака на рамото си. Носеше в ръка чантата ми, която бе по-лека от неговата. Въпреки грима и трите чифта обувки, които бях взела, багажът му беше по-голям от моя. Обичах този негов навик.

– Гладни ли сте? – попита татко и ми отвори предната врата на колата.

В Калифорния беше малко след девет, но в Ню Йорк минаваше полунощ. Обикновено не вечерях в такъв късен час, но не бяхме яли нищо.

Кари отговори, преди още да успея да се кача в колата:

– Умирам от глад.

– Ти винаги си гладен – засмях се аз.

– Ти също, сладурано – не ми остана длъжен той, вмъкна се на задната седалка, седна по средата и се наведе напред, за да не се чувства изолиран. – Аз просто не изпитвам вина от това.

Започнахме да се отдалечаваме от самолета, гледах го как става все по-малък, докато ние се движехме по пистата към изхода. Хвърлих бърз поглед към баща си, опитвах се да разбера какво мислеше за начина ми на живот като съпруга на Гидиън. Частните самолети. 24-часовата охрана. Знам какво беше отношението му към богатството на Стантън, но той ми беше втори баща. Надявах се, че към съпруга ми щеше да се отнесе по-благосклонно. Въпреки това съзнавах, че имаше огромна разлика с предишния ми начин на живот. Преди щяхме да кацнем на пристанището в Сан Диего. Щяхме да се отправим към района на "Гасламп", да намерим някоя свободна маса в "Дикс ласт ризорт" и в следващия час да се смеем на глупости и да пием бира, докато вечеряме.

Сега между нас се чувстваше напрежение, каквото никога не бе имало преди. Нейтън. Гидиън. Мама. Сякаш всички те се бяха настанили помежду ни.

Беше ужасно. Наистина ужасно.

– Какво ще кажете да отидем в онова заведение на "Оушънсайд" с отвратителната бира и черупките от фъстъци по пода? – предложи Кари.

– Точно така – заявих аз, обърнах се и му се усмихнах благодарно. – Ще бъде много забавно.

Непретенциозно и познато. Идеално.

Когато погледнах към баща ми и видях, че се усмихва, разбрах, че и той мисли същото.

– Дадено.

Летището остана далеч зад гърба ни. Извадих телефона от чантата си и го включих, исках да пусна музика по уредбата на колата, така че тя да ни напомни за отминалите и не чак толкова сложни времена.

Есемесите започнаха да се появяват един след друг и скоро запълниха целия екран на телефона ми. Последният беше от Брет: "Обади ми се, когато пристигнеш в града".

И като по даден знак по радиото зазвуча "Златна".

***

На следващия ден тъкмо изкачвах стълбите на малката веранда пред къщата на баща ми, когато телефонът ми започна да вибрира. Извадих го от джоба на шортите си и затрептях от щастие, когато видях снимката на Гидиън на екрана.

– Добро утро – започнах аз и се настаних близо до вратата, в единия от покритите с възглавници столове от ковано желязо. – Добре ли спа?

– Достатъчно добре. – Любимият ми леко дрезгав глас премина като ласка през мен. – Раул каза, че кафето на Виктор Рейъс може да събуди и мечка от зимния ѝ сън.

Хвърлих поглед към мерцедеса, паркиран от другата страна на тясната уличка. Прозорците бяха така плътно затъмнени, че мъжът вътре не се виждаше. Имаше нещо малко плашещо в това, че преди още да успея да се прибера вътре, Раул някак си бе успял да каже на Гидиън за кафето, което току-що му бях занесла.

– Да не се опитваш да ме сплашиш, като ми демонстрираш, че ме наблюдаваш през цялото време?

– Ако целта ми беше да те сплаша, нямаше да го правя толкова фино.

Взех чашата си от малката масичка, където я бях оставила, преди да занеса кафето на Раул.

– Нали знаеш, че като ми говориш с този тон, на мен веднага ми се приисква да ти отвърна по същия начин?

– Защото ти харесва как реагирам на предизвикателствата ти – измърка той и въпреки горещия летен ден по кожата ми пробягаха тръпки.

Извих устни.

– И какво точно правихте снощи с приятелчетата ти?

– Обичайното. Пийнахме. Заяждахме се един е друг.

– Излязохте ли?

– Да, за няколко часа.

Стиснах по-здраво телефона, като си представих група секси пичове, тръгнали да свалят мацки.

– Надявам се, че си прекарал добре.

– Да, не беше толкова лошо. Кажи ми какви са плановете ти за днес. – Усетих в гласа му същото напрежение, което изпитвах и аз. За нещастие, бракът не можеше да излекува ревността.

– Ще хапнем набързо с татко, когато Кари най-после надигне задника си от дивана. След това ще идем в Сан Диего, за да се видим с доктор Травис.

– А вечерта?

Отпих от кафето и се подготвих за предстоящия спор. Знам, че мислеше за Брет.

– Мениджърът на групата ми изпрати имейл, в който обяснява откъде да взема билетите за ВИП местата, но реших, че няма да ходя на концерта. Кари може да заведе някой приятел, стига да иска. Това, което искам да кажа на Брет, няма да отнеме много време, затова или ще го видя утре, преди да замина, или ще си поговорим по телефона.

Чу се лека въздишка.

– Предполагам, че знаеш какво точно искаш да му кажеш.

– Ще бъда съвсем ясна. След песента "Златна" и след обявяването на годежа ми мисля, че не е подходящо да ни виждат заедно на обществени места. Надявам се, че ще останем приятели и ще продължим да поддържаме връзка, но по-добре е да контактуваме чрез имейли и есемеси, освен ако и ти не присъстваш.

Последвалото мълчание беше толкова дълго, че реших, че връзката се е разпаднала.

– Гидиън?

– Трябва да ми кажеш дали се страхуваш от срещата с него.

Отпих притеснено от чашата си. Кафето беше изстинало, но аз и без това не усещах вкуса му.

– Не искам да се караме заради Брет.

– Значи си решила да го избягваш

– Ние с теб имаме достатъчно проблеми да решаваме, така че не е необходимо да замесваме и него. Не заслужава това.

Гидиън отново замълча. Този път изчаках търпеливо.

Когато заговори отново, гласът му беше уверен и решителен.

– Това е нещо, което мога да приема, Ева.

Отпуснах рамене и усетих вътрешно облекчение. И след това, колкото и да е абсурдно, сърцето ми се сви. Спомних си, че веднъж ми бе казал, че може да приеме факта, че обичам друг мъж, стига да принадлежа единствено на него.

Обичаше ме много повече, отколкото държеше на самия себе си. Сърцето ми се късаше, когато виждах как се подценява. Затова ми беше абсолютно невъзможно да се въздържа.

– Ти си всичко за мен – прошепнах аз. – Мисля за теб през цялото време.

– И при мен е така.

– Наистина ли? – сниших още повече глас. – Защото толкова много те желая. И се... ами, възбуждам се. Като че ли съм завладяна от непреодолима потребност да те докосна. Мислите ми се разпиляват и ми трябва известно време да дойда на себе си, но това никак не е лесно. Толкова много пъти ми е идвало да изоставя това, което правя, за да съм с теб.

– Ева...

– Представям си как нахлувам по време на някое от съвещанията ти и веднага се нахвърлям върху теб. Казвала ли съм ти го преди? Когато желанието ми стане непоносимо, имам чувството, че едва ли не започваш да ме дърпаш. – Продължих да говоря забързано, когато чух как той тихо изпъшка. – Оставам без дъх всеки път, когато те видя. Мога да чуя гласа ти, ако затворя очи. Тази сутрин се събудих и за малко да изпадна в паника, защото си толкова далеч от мен. Бих дала абсолютно всичко, за да мога да бъда с теб. Доплака ми се, защото нищо не можех да направя.

– Господи! Ева, моля те...

– Ако трябва да се тревожиш за нещо, Гидиън, то трябва да е за мен. Защото не мога да разсъждавам рационално, когато става въпрос за теб. Луда съм по теб. Буквално. Не мога да си представя бъдещето без теб и това направо ме побърква.

– По дяволите! Никога няма да останеш без мен. Ще остареем един до друг. Ще умрем заедно. Няма да преживея и един ден без теб.

Една сълза се плъзна от крайчеца на окото ми. Изтрих я.

– Трябва да разбереш, че никога няма да ти се наложи да се примиряваш, получавайки само част от вниманието ми. Изобщо не трябва да се примиряваш. Заслужаваш много, много повече. Би могъл да имаш всяка...

– Стига...

Подскочих, когато чух укора в гласа му.

– Никога повече не си и помисляй дори да ми говориш такива неща – сряза ме той, – или, кълна се в бога, ангелчето ми, ще те накажа.

Между нас настъпи неудобно мълчание. Думите, които бях изговорила, продължаваха да се въртят безспирно в съзнанието ми, измъчваше ме мисълта колко жалка мога да бъда. Никога не бях искала да бъда зависима от него, но ето че това вече бе факт.

– Трябва да приключвам – казах аз дрезгаво.

– Не ми затваряй телефона. За бога, Ева, ние сме женени. Обичаме се. В това няма нищо срамно. И какво от това, ако звучи малко налудничаво? Това сме ние. Такива сме си. Трябва да преодолееш тази мисъл. Мрежестата врата изскърца и баща ми излезе на верандата. Погледнах го и казах:

– Татко е тук, Гидиън. Ще поговорим по-късно.

– Ти ме правиш щастлив – каза той с онзи дълбок решителен глас, който използваше, когато вземаше някакво твърдо решение. – Бях забравил какво означава да се чувстваш по този начин. Не подценявай това, което означаваш за мен.

Господи.

– Аз също те обичам – приключих разговора и поставих с трепереща ръка телефона на масата.

Баща ми се настани в другия стол с чаша кафе в ръка. Облякъл бе дълги шорти и тъмнозелена фланелка, но беше бос. Обръснал се беше, а косата му бе все още влажна, крайчетата ѝ се накъдряха, докато съхнеха.

Беше ми баща, но това не ми пречеше да забележа колко невероятно привлекателен изглежда. Поддържаше тялото си в идеална форма и характерът му беше такъв, че винаги се държеше със самочувствие. Разбирах защо майка ми не бе успяла да му устои, когато са се запознали. Изглежда, нищо не се бе променило.

– Чух те да говориш – каза той, без да ме поглежда.

– О!

Стомахът ми се сви. Достатъчно неприятно беше, че бях изляла душата си пред Гидиън. Почувствах се още по-зле, когато разбрах, че баща ми бе чул всичко.

– Имах намерение да си поприказвам с теб дали съзнаваш какво вършиш, да се сгодиш така прибързано, и то толкова млада.

Вдигнах крака и ги свих под себе си.

– Така и предполагах.

– Но сега мисля, че разбирам какво чувстваш.

Погледна ме, сивите му очи ме наблюдаваха нежно, но изпитателно.

– Каза го много по-добре, отколкото аз се изразих тогава, преди толкова много години. Единственото, което успях да кажа тогава, бе "Обичам те", а това явно не беше достатъчно.

Очевидно говореше за майка ми. Знам, че сигурно му беше много трудно да не го прави, след като толкова много приличах на нея.

– Гидиън също смята, че тези думи не са достатъчни.

Сведох поглед към пръстените си. Гидиън ми беше подарил първия като израз на необходимостта му да се държи плътно за мен, а другият беше едновременно символ на неговата обвързаност и дан към онова отминало време, когато за последен път се е чувствал обичан.

– Но ми го показва. Непрекъснато.

– Разговарях с него няколко пъти – започна баща ми и спря за момент. – Трябваше непрекъснато да си напомням, че все още няма трийсет години.

Това ме накара да се усмихна.

– Той е много сдържан.

– Освен това е абсолютно непроницаем.

Усмихнах се още по-широко.

– Той е играч на покер. Но думите му са съвсем искрени.

Вярвах на Гидиън безусловно. Винаги ми казваше истината. Проблемът беше в това, че имаше много неща, които не ми казваше.

– И той иска да се омъжи за дъщеря ми.

Хвърлих поглед към баща си.

– Дал си му благословията си.

– Каза, че винаги ще се грижи за теб. Обеща да те държи в безопасност и винаги да те прави щастлива – продължи той и се загледа в мерцедеса от другата страна на улицата. – Все още не знам защо му вярвам, дори когато обсажда къщата ми заради теб. Не помогна и това, че излъга, като каза, че ще изчака, преди да ти предложи.

– Не можеше да чака, татко. Не му се сърди за това. Обича ме прекалено много.

Баща ми отново извърна поглед към мен.

– Не звучеше никак щастливо, когато преди малко говореше е него.

– Не. Бях отчаяна и несигурна – въздъхнах аз. – Обичам го до полуда, но мразя, когато ставам зависима. Трябва да има баланс във взаимоотношенията ни. Да бъдем равни.

– Това е много добра цел. Никога не я изпускай от поглед. И той ли иска същото?

– Иска да бъдем заедно. Във всичко. Но той вече е изградил репутацията и империята си, а аз искам да направя своите. Не желая непременно империя, но със сигурност искам да си изградя репутация.

– Разговаряла ли си с него за това?

– О, да – отвърнах аз и свих устни. – Но той вярва, че естественото място на госпожа Крос е в отбора на семейство Крос. И аз разбирам логиката му.

– Добре е, че сте премислили това.

Усетих, че премълчава нещо.

– Но?

– Но това би могло да бъде сериозен проблем, нали така?

Харесвах начина, по който баща ми ме караше да премислям нещата, при това без да се опитва да наклони решението ми в дадена посока или да ме съди. Винаги си е бил такъв.

– Да. Не мисля, че това би могло да разруши връзката ни, но може да се окаже истински проблем. Не е свикнал да не получава това, което иска.

– Тогава ти си много подходяща за него.

– И той мисли така – отвърнах аз и свих рамене. – Проблемът не е в Гидиън. А в мен. Имал е много неприятности в живота и е трябвало да се справя сам с тях. Искам от тук нататък да няма чувството, че трябва да продължава така. Искам да знае, че вече сме едно цяло, че аз винаги ще го подкрепям. Трудно ми е да го накарам да повярва в това, когато в същото време искам да бъда независима.

– Колко много приличаш на мен – каза той и се усмихна леко, изглеждаше толкова хубав, че сърцето ми се изпълни с гордост.

– Знам, че вие двамата ще се разберете. Той е добър човек и има прекрасно сърце. Готов е да направи всичко за мен, татко.

Дори да убие.

Тази мисъл ме накара да потръпна. Вероятността Гидиън да бъде принуден да отговаря за смъртта на Нейтън беше съвсем реална. Не можех да допусна да му се случи нещо.

– Ще ме остави ли да платя сватбата? – попита баща ми и изсумтя. – Май по-скоро трябва да те попитам каква съпротива ще окаже майка ти.

– Татко...

Сърцето ми отново се сви. След разговора, който бяхме водили по темата кой ще плати обучението ми в университета, знаех, че няма никакъв смисъл да го убеждавам, че не е необходимо да изпитва финансови затруднения заради мен. Това беше въпрос на чест, а баща ми бе човек на честта.

– Не знам какво друго да ти кажа, освен да ти благодаря.

Усмихна се с облекчение и тогава разбрах, че е очаквал от мен да възразя.

– Имам около петдесет хиляди. Знам, че не е много...

Протегнах се и стиснах ръката му.

– Идеално е.

Вече чувах в главата си как майка ми беснее. Щях да се справя с това, когато му дойде времето.

Щеше да си заслужава заради усмивката, която в този момент се изписа по лицето на татко.

***

– Нищо не се е променило.

Кари спря на тротоара пред бившия център за рехабилитация и свали тъмните си очила. Погледът му се плъзна към входа на спортната зала.

– Толкова ми липсваше това място.

Протегнах ръка и преплетох пръсти в неговите.

– На мен също.

Тръгнахме по пътеката и кимнахме на двойката, която стоеше до вратата и пушеше. След това влязохме вътре и бяхме посрещнати от гледката и шума, съпровождащи баскетболен мач. Два отбора от по трима играчи играеха на един кош, закачаха се и се смееха. От собствен опит знаех, че понякога необичайната приемна на доктор Травис беше единственото място, където човек се чувстваше достатъчно свободен и в безопасност, за да се смее.

Махнахме на играчите и се насочихме право към вратата, на чиято стъклена табела все още бе изписано "треньор". Тя беше открехната и вътре видяхме любимия си човек, излегнал се в един стар стол и подпрял крака на бюрото пред него. Подхвърляше една топка за тенис към стената и ловко я улавяше, докато една пациентка, която познавах отпреди, подръпваше от електронната си цигара и говореше.

– Боже мой! – Кайли се изправи бързо, хубавата ѝ червена уста увисна от учудване и от нея излезе облак пара. – Не знаех, че вие двамата сте се върнали.

Хвърли се към Кари така стремително, че едва успях да пусна ръката му.

Доктор Травис свали краката си от бюрото и се изправи, по добродушното му лице се разля огромна усмивка. Беше облечен в обичайните си панталони цвят каки и риза, кожените сандали на краката и обеците му придаваха леко необичаен вид. Светлокестенявата му коса висеше разчорлена, а очилата в метални рамки стояха накриво върху носа му

– Не очаквах да пристигнете преди три часа – каза той.

– В Ню Йорк вече минава три – отвърна Кари, освобождавайки се от прегръдката на Кайли.

Подозирах, че по някое време Кари беше преспал с хубавата блондинка и тя не го беше забравила толкова лесно, колкото той нея.

Доктор Травис ме прегърна бързо, а след това и Кари. Видях как най-добрият ми приятел затвори очи и за момент положи буза върху рамото му. Усетих парене в очите си, винаги ставаше така, когато виждах Кари щастлив. Доктор Травис беше най-близкото подобие на баща, което той някога бе имал, и знаех колко много го обичаше.

– Вие двамата още ли си пазите гърбовете един на друг там, в Голямата ябълка?

– Разбира се – отвърнах аз.

Кари се обърна към мен и вдигна палец.

– Тя ще се омъжва. А аз ще имам бебе.

Кайли зяпна.

Смушках Кари в ребрата.

– Ох – оплака се той и потри страната си.

Доктор Травис премигна.

– Поздравления. И двамата действате много бързо.

– Така си е – измърмори Кайли. – Колко време мина? Месец?

– Кайли – започна доктор Травис и придърпа стола към бюрото си, – ще ни оставиш ли за минута?

Тя изсумтя и се повлече бавно към вратата.

– Много те бива, докторе, но мисля, че ще ти трябва доста повече време.

***

– Значи си сгодена?

Кайли дръпна още веднъж от електронната си цигара, вперила поглед в Кари, който скочи над главата на доктор Травис и заби топката в коша. Седяхме на протритите седалки на третия ред от горе надолу, достатъчно далече, за да не чуваме терапевтичния сеанс, който се провеждаше на игрището.

Кари ставаше неспокоен, когато започнеше да говори. Доктор Травис бързо бе разбрал, че трябва да го държи в движение, ако иска той да продължава да говори.

Кайли ме погледна.

– Все си представях, че в края на краищата вие с Кари ще се съберете.

Разсмях се и поклатих глава.

– Между нас няма нищо такова. Никога не е имало.

Тя сви рамене. Очите ѝ имаха цвета на небето над Сан Диего и бяха силно очертани с яркосин молив.

– Отдавна ли познаваш мъжа, за когото ще се жениш?

– Достатъчно дълго.

Доктор Травис изстреля топката, тя се удари в таблото и влезе в коша, след това той разроши приятелски косата на Кари. Погледна към мен и разбрах, че е мой ред.

Станах и се протегнах.

– Ще се видим по-късно – казах на Кайли.

– Успех.

Усмихнах се кисело и заслизах по стълбите, докато стигнах до доктор Травис.

Беше висок приблизително колкото Гидиън, затова спрях, преди да достигна последното стъпало, и така бяхме на почти едно и също равнище.

– Някога мислил ли си да се преместиш в Ню Йорк, докторе?

Той се усмихна с обичайната си крива усмивка.

– Като че ли калифорнийските данъци не са ми достатъчни. Въздъхнах театрално.

– Трябваше да опитам.

Стъпих на игрището до него и той прехвърли ръка през рамото ми.

– Така направи и Кари. Поласкан съм.

Отидохме в кабинета му. Затворих вратата, докато той придърпа един очукан стол, завъртя го и седна наопаки, като отпусна ръце върху облегалката. Това беше само една от странностите му. Седеше на стола пред бюрото си, когато си почиваше, и яхваше стария стол, когато се заловеше за работа.

– Разкажи ми за годеника си – започна той, когато се настаних на обичайното си място на зеления, покрит с изкуствена кожа диван, който се държеше благодарение на лепенките и бе украсен с подписите на бивши и настоящи пациенти.

– Хайде стига – скастрих го аз. – И двамата знаем, че Кари ти е разказал всичко.

Кари винаги започваше сеанса си, като първо разказваше за мен и моя живот. Така постепенно разговорът се завърташе около него.

– А аз знам кой е Гидиън Крос. – Доктор Травис потропваше с крака, но с това никога не създаваше впечатлението, че е неспокоен или нетърпелив. – Искам обаче ти да ми разкажеш за мъжа, за когото ще се омъжиш.

Замислих се за момент, а в това време той седеше тихо, не ме чакаше, само ме наблюдаваше.

– Гидиън е... Господи, той е толкова много неща. Той е сложен. Имаме някои проблеми, върху които трябва да поработим, но ще се справим. В момента по-належащият ми проблем са чувствата, които изпитвам към певеца, с когото... се виждах.

– Брет Клайн?

– Значи си спомняш името му.

– Кари ми го припомни, но не съм забравил разговорите, които имахме за него.

– Ами, да. – Погледнах изумителната си венчална халка и започнах да я въртя около пръста си. – Толкова много обичам Гидиън. Той промени изцяло живота ми. Кара ме да се чувствам красива и ценена. Знам, че всичко стана прекалено бързо, но това е мъжът на живота ми.

Доктор Травис се усмихна.

– Ние с жена ми също се влюбихме от пръв поглед. Бяхме в гимназията, когато се запознахме, но още тогава знаех, че тя е момичето, за което ще се оженя.

Погледът ми се премести върху снимките на жена му на бюрото. Имаше една, на която тя бе по-млада, и една по-скорошна. Самият му кабинет представляваше безкрайна бъркотия от документи, спортни уреди, книги, стари постери на отдавна забравени спортисти, но рамките и стъклата, зад които бяха поставени снимките, бяха безупречно чисти.

– Не мога да разбера защо Брет изобщо има някакво въздействие върху мен. Не че го искам. Не мога да си представя да бъда с някой друг освен Гидиън. В сексуален и във всякакъв друг смисъл. Но не съм безразлична към Брет.

– Защо трябва да си безразлична? – попита той просто. – Той е бил част от живота ти в един повратен за теб момент и краят на връзката ви е представлявал нещо като прозрение за теб.

– Моят... интерес, макар че това не е точната дума, не е някаква носталгия.

– Да, сигурен съм, че не е. Предполагам, че изпитваш известно съжаление. Мислиш си за всички изпуснати възможности. За теб това бе много сексуална връзка, така че е възможно все още да изпитваш някакво привличане, макар да знаеш, че никога не би се върнала при него.

Бях почти сигурна, че е абсолютно прав.

Пръстите му потропваха по облегалката на стола.

– Каза, че годеникът ти е сложен човек и решавате някакви проблеми между вас. Брет беше твърде обикновен. Ти знаеше какво точно можеш да очакваш от него. През последните няколко месеца направи голяма крачка напред: живееш близо до майка си и се сгоди. Може от време на време да ти се иска нещата да са по-прости.

Гледах го втренчено, докато осмислях казаното.

– Как стигна до този извод?

– Практика.

– Не искам да прецакам нещата с Гидиън – казах аз, подтиквана от страх.

– Имаш ли някого, с когото разговаряш в Ню Йорк?

– Ходим на семейна терапия.

Той кимна.

– Това е разумно. И много добре. Той също иска нещата между вас да потръгнат. Знае ли?

За Нейтън?

– Да.

– Гордея се с теб, хлапе.

– Ще се опитам да избягвам Брет, но не знам дали това не означава, че не се справям със същината на проблема. Също като алкохолик, който не пие, но въпреки това си остава алкохолик. Проблемът продължава да съществува, той просто стои далеч от него.

– Не е точно така, но интересното е, че използваш аналогия с алкохолната зависимост. Склонна си към саморазрушение, що се отнася до мъжете. Много хора с минало, подобно на твоето, са склонни към такова поведение и това не е нещо неочаквано, както сме говорили и преди.

– Знам.

Това беше причината, поради която се страхувах да се отдам изцяло на Гидиън.

– Има някои неща, над които трябва да помислиш – продължи той. –

Сгодена си за човек, който поне на повърхността съответства на мъжа, който майка ти би искала за теб. Имайки предвид отношението ти към нейната зависимост от мъжете, възможно е в теб да се появи някаква вътрешна съпротива.

Сбръчках нос.

Доктор Травис размаха пръст пред мен.

– Това е само една от възможностите. Другата е да имаш чувството, че не заслужаваш това, което откриваш в него.

Сякаш някаква буца заседна в стомаха ми.

– Значи заслужавам Брет?

– Ева – доктор Травис ми се усмихна мило, – фактът, че изобщо задаваш този въпрос... точно в това е проблемът ти.

5.

– Изобщо не можах да те позная без костюм и вратовръзка – каза Сам Имара, когато се настаних на стола срещу него.

Беше набит мъж, под метър и осемдесет, но доста мускулест. Главата му беше обръсната и покрита с татуировки, а ушите – пробити така, че се виждаше през тях.

"Барът на Пийт на Шейсет и девета улица" не се намираше на Шейсет и девета улица, така че нямах никаква представа откъде идва името му. Това, което разбрах обаче, беше, че името на групата "Сикс-Найнтс" произлиза от това на бара, тъй като бяха свирили на сцената му в продължение на няколко години. Освен това научих, че тоалетните в дъното бяха мястото, където Брет Клайн беше чукал жена ми.

Много ми се искаше да го стисна за гушата заради това. Тя заслужаваше палати и частни острови, а не мърляви тоалетни.

Барът не беше истинска дупка, но му липсваше класа. Обикновено плажно заведение, което изглеждаше по-добре под прикритието на нощта, известно най-вече като място, където се събират студентите от университета в Сан Диего и пият, докато забравят кои са или кого са изчукали.

След като го изравня със земята, никой нямаше да си спомня повече за него.

Мястото на срещата беше нарочно подбрано, което беше много мъдър ход от страна на Сам Имара. Караше ме да бъда нервен и добре да осъзнавам какъв беше залогът. Ако решението ми да се появя сам, облечен в дънки и фланелка, също го вадеше от релси, то тогава бях отговорил подобаващо на предизвикателството му.

Облегнах се назад, наблюдавайки го внимателно. В бара имаше малко посетители, повечето от които седяха на верандата. В помещението, пресъздаващо плажна атмосфера, имаше само шепа хора.

– Реши ли да приемеш предложението ми?

– Все още го обмислям.

Кръстоса крака и се извърна така, че да отпусне ръка върху облегалката на стола. Беше прекалено самоуверен и недостатъчно умен, за да прояви необходимото внимание.

– Но, виж какво, като знам какво целиш, оставам изненадан, че не оценяваш личния живот на Ева на повече от един милион долара.

Усмихнах се вътрешно.

– За мен спокойствието на Ева е безценно. Но ако си въобразяваш, че ще вдигнеш цената, много се лъжеш. Така или иначе, ще получиш съдебна забрана за разпространението му. Освен това има една много неприятна малка подробност, отнасяща се до факта, че си снимал Ева без нейно съгласие, което е съвсем различно от това в общественото пространство да се появи запис на секс сцени, направен с изричното съгласие и на двамата партньори.

Той стисна зъби.

– Мислех, че не искаш много да се шуми около записа и няма да ти е приятно, ако той стане публично достояние. Имай предвид, че ако се стигне до съд, Ева ще бъде съвсем сама. Вече разговарях с Брет и изчистихме проблема помежду си.

Раменете ми се стегнаха от напрежение.

– Той виждал ли е записа?

– Има копие от него.

Сам бръкна в джоба си и извади една флашка.

– А ето и копието за Ева. Реших, че ще искаш да видиш за какво си даваш парите.

Мисълта, че Клайн е гледал секс сцените с Ева, ме накара да побеснея. Достатъчно неприятни бяха спомените, които имаше. Притежаването на записа бе напълно недопустимо.

Стиснах здраво флашката.

– Ще излезе наяве, че такъв запис съществува, не мога да попреча на това. Ти вече се обърна към прекалено много журналисти с предложение да им го продадеш. Това, което мога да направя, е да те унищожа. Лично аз го предпочитам. Искам да видя как гориш, лайно такова.

Сам се размърда на мястото си.

Наведох се напред.

– Не си записвал само Ева и Клайн. Има още десетки други жертви, които не са дали съгласието си. Аз притежавам този бар. По дяволите, притежавам и групата. Не представляваше огромна трудност да открия редовните посетители, както и феновете на бандата, които са били тук, докато си правил незаконни записи в тоалетната.

Виждах как алчността в очите му постепенно започва да гасне и накрая съвсем изчезна.

– Ако беше по-умен – продължих аз, – щеше да се стремиш към дългосрочна печалба, а не към това още на момента да получиш някакви пари. Така че сега ще подпишеш договора, който ще ти дам, и ще си тръгнеш оттук с чек за четвърт милион.

Той се изправи.

– Майната ти! Каза един милион. Такава беше сделката.

– Която ти не прие. – Аз също станах. – Предложението вече не е актуално. И ако продължаваш още дълго да се колебаещ ще оттегля и новото си предложение. Просто ще те съсипя и ще те изпратя в затвора. Достатъчно е да кажа на Ева, че съм се опитал.

Докато се отдалечавах, мушнах флашката в джоба си; там тя моментално прогори дупка, която не можех да пренебрегна. Срещнах погледа на Араш, който седеше на бара и чакаше да му подам знак, че е негов ред да се намеси.

Скочи от високия стол.

– Винаги ми е много приятно да наблюдавам как плашиш някого до смърт – заяви той и се отправи към мястото, което току-що бях освободил, с договора и чека в ръка. Излязох от полумрака на бара и се озовах под яркото слънце на Сан Диего. Ева не искаше да виждам записа, беше ме накарала да ѝ обещая, че няма да го гледам.

Но тя изпитваше някакви чувства към Клайн. Той си оставаше съвсем реална заплаха. Ако ги видех заедно в интимни отношения, може би щях да получа информацията, която ми беше необходима, за да се справя с него.

Беше ли тя така сексуално необуздана с него, както е с мен? Държеше ли се така отчаяно и ненаситно? Можеше ли той да я накара да свърши, както я карах аз? Стиснах очи, за да не виждам образите в съзнанието си, но те не си отиваха.

Спомних си обещанието си, прекосих паркинга и се отправих към колата, която бях наел.

***

"Не е ли глупаво, че за мен е също толкова вълнуващо да бъда твой приятел, колкото да бъда твоя съпруга?"

Засмях се вътрешно, когато прочетох съобщението на Ева, и отговорих: "За мен е също толкова вълнуващо да бъда твой любовник, колкото да бъда твой съпруг".

"Мили боже... маниак."

Това вече ме накара да се разсмея с глас.

– Какъв беше този звук? – Араш ме погледна над ръба на таблета си, след като се бе разположил удобно на дивана в хотелския си апартамент. – Това да не беше смях, Крос? Наистина ли се смееше? Или може би получаваше сърдечен удар?

Показах му среден пръст.

– Сериозно? – подскочи той. – Показваш ми среден пръст?

– Ева казва, че това е класика.

– Ева е достатъчно готина, за да направи подобно нещо и да ѝ се размине. Ти не си.

Отворих нов прозорец и влязох в профила си в социалната мрежа през лаптопа, свързах го с този на Ева и отбелязах "сгоден", след като с нея вече бяхме "приятели". Докато чаках да потвърди връзката ни, кликнах на нейния профил и се засмях отново, като видях коя снимка беше избрала за профилна. Ева за първи път се появяваше пред света така и го правеше по начин, който даваше да се разбере, че ми принадлежи. Отговорих ѝ, когато видях, че е потвърдила статуса ни. "Сега си и двете."

"Спазвам моята част от сделката." Плъзнах поглед от прозореца със съобщенията към снимката в профила ѝ. Докоснах лицето ѝ с върха на пръстите си и едва устоях на желанието да отида при нея. Беше прекалено рано. Нуждаеше се от всичкото лично пространство, което можех да понеса да ѝ дам.

"Аз също, ангелчето ми."

***

Залата на казиното не беше нито голяма, нито малка и лесно се пълнеше. За "Сикс-Найнтс" бе по-добре да могат да се похвалят, че всички билети за концерта им са разпродадени, отколкото да изпаднат в неудобната ситуация в залата да има празни места, и то в родния им град. Разбира се, Кристофър бе помислил за това.

Брат ми си разбираше от работата. Въпреки това се бях научил, че не трябва да му казвам подобно нещо. След всяка похвала ставаше още по-голям задник.

Докато залата бавно се изпразваше, аз се отправих към пространството зад сцената. Това не беше моята територия, въпреки че като основен акционер във "Видал рекърдс" имах пропуск, който ми осигуряваше достъп навсякъде. Тук Клайн определено имаше преимущество.

Не можах да се удържа да изчакам до сутринта, макар да знаех, че това бе по-умният ход. Тогава той щеше да е изтощен. Може би щеше да е махмурлия и предимството щеше да е на моя страна.

Нямаше начин обаче да чакам толкова дълго. Записът беше у него.

Сигурно го беше гледал поне веднъж. Може би повече от веднъж. Не можех да преглътна мисълта, че ще го гледа отново. Най-важната точка в плана ми беше да му го отнема.

Освен това исках да знае, че съм наблизо, преди да се срещне с Ева. Маркирах територията си, така да се каже, и бях избрал да го направя, облечен в дънките и фланелката, които носех на срещата с Имара. Всичко, свързано с Ева, беше личен проблем, а не бизнес, исках Клайн да разбере това още в момента, в който ме види.

Влязох откъм лявата страна на сцената и на мига попаднах в пълен хаос. Оскъдно облечени жени, замаяни от любимото си питие или наркотик, се бяха струпали в издраскания тесен коридор. Десетки татуирани мъже с пиърсинги нахлуха отнякъде и започнаха бързо, с привични умели движения, да събират оборудването. От скритите високоговорители се носеше тежка музика, която влизаше в дисонанс с мелодиите, процеждащи се от отделните помещения. Опитвах да си пробия път през тази лудница и през цялото време търсех една ясно открояваща се глава с коса, оформена на стърчащи остри бодлички.

Една до болка позната руса жена излезе от отворената врата на няколко метра от мен, косата падаше около раменете ѝ и привличаше вниманието към пищните извивки на страхотното ѝ дупе.

Забавих крачка. Сърцето ми започна да бие по-бързо. Клайн я последва, държеше бира в едната си ръка, а с другата се протягаше към жената. Тя я хвана и го придърпа зад кулисите. Познавах тази деликатна ръка, знаех колко мека е кожата ѝ. Колко силен беше захватът ѝ. Познавах усещането, когато ноктите ѝ се забиваха в гърба ми. Как пръстите ѝ дърпаха косата ми, докато тя свършваше в устата ми. Електрическият ток, който протичаше, когато ме докоснеше. Въздействието ѝ върху най-първичните ми сетива.

Замръзнах на мястото си, стомахът ми се свиваше. А тя стоеше близо, прекалено близо до Клайн. Облегна рамо на стената. Ханшът ѝ бе провокативно издаден на една страна, пръстите ѝ се спуснаха предизвикателно по корема на Клайн. Той ѝ се усмихна наперено, готов да флиртува с нея, пръстите му галеха горната част на ръката ѝ прекалено интимно.

Никой, видял ги, не би се усъмнил, че са любовници.

Кръвта ми закипя от гняв. Обзе ме дълбоко мрачно усещане.

Болка. Пронизваща душата ми болка. Спря дъха ми и ми отне всяка възможност да се контролирам.

Една женска ръка ме обгърна през рамото. После се плъзна под фланелката, за да докосне гърдите ми, докато другата ѝ ръка се обви около кръста, за да погали члена ми. Лепкавата миризма на парфюм навлезе в ноздрите ми и ме накара да я отблъсна силно точно в момента, когато една слаба като модел брюнетка с обилно гримирани сини очи се опита да ме притисне отпред.

– Махайте се! – изръмжах аз и ги изгледах с такъв яден поглед, че те се отдръпнаха назад и ме нарекоха задник.

В друг случай бих ги изчукал и двете, така чувството, че съм преследван, щеше да се превърне в усещане за пълен контрол.

След Хю се бях научил как да се справям със сексуалните хищници. Как да ги поставям на мястото им. Спуснах се напред и разблъсках тълпата, спомних си усещането, което изпитах, когато забих юмрук в челюстта на Клайн. Безмилостно твърдото му тяло. Стонът, който издаде, когато го ударих с цялата си сила и злоба.

Исках да го просна на земята и да го пребия. Да го видя окървавен. Пречупен.

Клайн се наведе над нея и заговори нещо в ухото ѝ. Стиснах юмруци. Тя отметна глава назад и се изсмя, а аз замръзнах на мястото си. Стреснат и объркан. Въпреки целия шум наоколо, нещо в смеха ѝ не беше както трябва.

Това не беше смехът на Ева.

Беше прекалено висок. Смехът на жена ми беше нисък и дрезгав. Секси. Неповторим като жената, на която принадлежеше.

Блондинката извърна глава и тогава я видях в профил. Не беше Ева.

Тялото и косата приличаха на нейните. Но не и лицето.

Какво, по дяволите, ставаше тук? Осъзнах се и дойдох на себе си. Това беше момичето от клипа към "Златна". Дубльорката на Ева. Работници и групита минаваха покрай мен, а аз стоях като закован на място, докато Клайн галеше и прелъстяваше бледото подобие на моята неповторима съпруга.

Стреснах се от вибрациите на телефона в джоба ми. Изругах, извадих го и прочетох съобщението от Раул: "Току-що пристигна в казиното".

Значи беше променила решението си за срещата с Клайн. Отговорих му, опитвайки се да извлека максимума от ситуацията. "Накарай я да дойде в лявото крило. Сега."

"Разбрано."

Отстъпих към стената и влязох в една ниша, която оставаше прикрита зад металното оборудване, натрупано върху ръчни колички. Минутите течаха съвсем бавно.

Усетих присъствието ѝ, преди да я видя, обзе ме вълнение, когато я разпознах. Извърнах глава и я открих лесно. За разлика от имитаторката си, която носеше къса прилепнала рокля, Ева бе облечена в дънки и семпъл сив потник. Беше обула сандали на високи токчета, а обиците ѝ бяха с формата на халки, изглеждаше непринудена и спокойна. Желанието се стовари върху мен със страшна сила. Тя беше най-красивата жена, която някога бях виждал, и без съмнение най-сексапилната. Другите жени се обръщаха и я проследяваха с поглед, когато минаваше покрай тях, завиждаха на вродената ѝ красота и сексапил. Мъжете я гледаха с подчертан интерес, но тя изобщо не ги забелязваше, защото цялото ѝ внимание бе съсредоточено върху Клайн.

Присви очи, когато забеляза същата сцена, която бях видял и аз преди малко. Наблюдавах я, докато преценяваше ситуацията, и разбрах, че си вади същия извод, до който бях стигнал и аз. По лицето ѝ преминаха безброй емоции. Сигурно ѝ беше много странно да види бившия си любовник да се стреми толкова отчаяно да си върне онова, което някога бе преживял с нея.

За мен това беше непонятно. Ако не можех да имам Ева, не бих имал никоя друга.

Тя изпъна рамене. Вирна брадичка. След това по устните ѝ заигра усмивка. Наблюдавах как постепенно прие случващото се и я обзе някакъв нов вид спокойствие. Каквото и да бе търсила, вече го бе намерила.

Ева мина покрай мен, без да ме забележи, но Раул ме приближи.

– Много неудобна ситуация – каза той, насочил вниманието си към Клайн, в този момент певецът забеляза жена ми и видимо застина.

– Идеално – отвърнах аз, като видях как жена ми поздрави Клайн, като му подаде лявата си ръка.

Брилянтите на пръстена ми блестяха върху пръста ѝ и нямаше начин да останат незабелязани.

– Дръж ме в течение.

След това си тръгнах.

***

Мускулите ми горяха, докато правех осемдесетата си лицева опора, а погледът ми беше вторачен във флашката на килима пред мен. Бях се справил добре с Имара и Клайн, но това не ми бе доставило удовлетворение. Все още бях напрегнат и раздразнен, изгарях от желание да се сбия.

Очите ми смъдяха от струйките пот, които се стичаха по челото ми. Дишах тежко от усилието. Знаех, че Ева обикаля клубовете заедно с Кари и някои от приятелите им от Южна Калифорния, и това още повече влошаваше нещата. Знаех колко необуздана ставаше, когато излезеше да пие и да танцува. Обичах да я чукам, когато тялото ѝ беше влажно и топло от пот, тогава вагината ѝ ставаше гладка и ненаситна.

Господи. Членът ми започна да пулсира и стана още по-твърд. Ръцете ми се разтрепериха, вече достигах до точката на мускулна преумора. Вените ясно изпъкваха по ръцете и предмишниците ми. Нуждаех се от студен душ, но нямаше да мастурбирам. Пазех цялата си сперма само за Ева. Всяка гъста напомняща сметана капка.

Звукът от лаптопа ми показа, че съм получил съобщение, забавих необуздания ритъм и направих стотната си преса, преди да се изправя на крака. Взех флашката и я оставих на бюрото, след което се протегнах към кърпата, която бях преметнал на облегалката на стола. Изтрих челото си, преди да прочета съобщението, очаквах последните новини, за да разбера как преминава нощта на Ева. Вместо това получих съобщение от самата нея.

"Кой номер е стаята ти?"

За момент останах вперил поглед в екрана, опитвах се да разбера смисъла на въпроса ѝ. Последва още един звук, беше пристигнало съобщение от Раул: "Тръгнала е към хотела ти".

Предвкусвайки срещата ни, насочих вниманието си от тренировката към възхитителната си и безкрайно умна съпруга. Отговорът ми гласеше: "4269".

Вдигнах слушалката на телефона и набрах румсървис.

– Бутилка шампанско "Кристал" – поръчах аз. – Две чаши, ягоди и бита сметана. Донесете ги след десет минути. Благодаря.

Върнах слушалката на мястото ѝ и преметнах кърпата около врата си. Един бърз поглед към часовника ми показа, че е два и половина сутринта. В момента, в който звънецът иззвъня, вече бях загасил всички лампи в хола и спалнята и бях дръпнал пердетата, така че да се вижда озареният от луната океан. Отворих вратата и видях пред нея както Ева, така и поръчката ми. Жена ми беше облечена със същите дрехи, в които я бях видял по-рано, и видът ѝ ме накара моментално да се възбудя отново. Косата ѝ висеше отпусната, лицето ѝ блестеше, спиралата ѝ леко се беше разтекла. Миришеше на чиста пот и алкохол. Ако келнерът не стоеше зад гърба ѝ, щях да я съборя по гръб на плочките във фоайето, преди да е разбрала какво ѝ се случва.

– Мили боже! – прошепна тя и ме изгледа от главата до петите.

Сведох поглед надолу. Все още бях прегрял, кожата ми блестеше от пот. Ластикът на анцуга ми беше мокър от нея, привличайки погледа върху ерекцията ми, която изобщо не се опитвах да крия.

– Извинявай, но ме хващаш по средата на тренировка.

– Какво правиш в Сан Диего? – попита настойчиво тя още от коридора.

Отстъпих назад и ѝ направих знак да влезе.

Не помръдна от мястото си.

– Няма да се оставя да бъда погълната от водовъртежа на божествените ти сексуални изпълнения, докато не отговориш на въпроса ми.

– Тук съм по работа.

– Глупости – каза тя и скръсти ръце.

Протегнах се, хванах я за лакътя и я придърпах към себе си.

– Мога да го докажа.

Келнерът вкара количката след нея.

– Прекалено голям оптимист си – измърмори тя, виждайки какво бях поръчал, докато аз подписвах сметката.

Върнах листа и писалката на келнера, изчаках го да излезе и отидох до телефона при дивана.

Набрах номера на стаята на Араш

– Не мога да повярвам – обади се Араш, звучеше ужасно уморено. – Някои хора искат да спят, Крос.

– Жена ми желае да говори с теб.

– Какво? – Чу се шумолене на чаршафи. – Къде си?

– В стаята си – отвърнах аз и подадох слушалката на Ева. – Адвокатът ми.

– Да не си се побъркал? – попита тя. – В Ню Йорк е пет сутринта. Неделя.

– Той е в съседната стая. Говори с него. Попитай го дали съм работил днес.

Ева тръгна решително към мен и грабна слушалката от ръката ми.

– Би трябвало да си намериш нова работа – заяви тя. – Шефът ти е напълно побъркан.

Той отговори нещо и тя въздъхна.

– Преди – каза тя и хвърли поглед към мен. – Слава богу, че е готин. Въпреки това би трябвало да отида на психиатър. Извинявай, че те събуди. Върни се в леглото.

Подаде ми слушалката.

Взех я и я сложих до ухото си.

– Както ти каза и тя, върни се в леглото.

– Харесва ми. Прави живота ти черен.

Плъзнах поглед по нея.

– И аз я харесвам. Лека нощ. Затворих телефона и протегнах ръка към нея.

Тя отстъпи назад, отбягвайки ръката ми.

– Защо не ми каза, че си тук?

– Не исках да те карам да се чувстваш ограничена.

– Нямаш ли ми доверие?

Вдигнах вежди.

– Пита жената, която проследи телефона ми до хотела.

– Просто бях любопитна дали си останал да спиш в мезонета, или не си! – Нацупи се, когато видя, че продължавам да я наблюдавам. – И освен това... ми липсваше.

– Тук съм ангелчето ми – казах аз и разтворих ръце. – Ела и ме вземи.

Тя сбърчи нос.

– Трябва да си взема душ. Воня.

– И двамата сме потни – отбелязах аз и отидох при нея, този път тя не се отдръпна. – Обичам начина, по който миришеш. Знаеш това.

Сложих ръце на кръста ѝ и ги плъзнах нагоре, докато прегърнах крехкия ѝ гръден кош точно под напращелите гърди. Сложих ръце върху тях през потника, усетих тежестта им и леко ги притиснах. Никога не съм имал особено отношение към определена част на женското тяло, докато не срещнах Ева. Обожавах всеки сантиметър от нея, наслаждавах се на всяка нейна пищна извивка.

Палците ми започнаха да описват кръгове около зърната на гърдите ѝ, усетих как се втвърдиха.

– Обичам да те усещам под ръцете си.

Наведох глава и зарових лице в свивката на врата ѝ, търкайки влажната си коса в нея.

Тя простена.

– Не е честно. Толкова си мускулест и блестящ и си почти без дрехи, а аз нямам никаква воля.

– Не ти трябва воля. – Мушнах ръце под потника ѝ и разкопчах сутиена. – Отдай ми се, Ева.

Поех въздух дълбоко и бавно, когато тя плъзна ръка под ластика на боксерките ми и сграбчи члена ми.

– Ммм – прошепна, – виж какво си намерих.

– Ангелчето ми – казах аз и обхванах дупето ѝ, – кажи ми, че го искаш точно по начина, по който съм готов да ти го дам.

Вдигна поглед към мен и ме погледна изпод натежалите си клепки.

– И как ще стане това?

– Тук. На пода. Дънките ти – омотани около единия глезен, ризата ти качена нагоре, а бельото дръпнато настрана. Искам да вкарам члена си в теб и да те изпълня със сперма. – Плъзнах език по все по-бързо пулсиращата вена на врата ѝ. – Ще се погрижа за теб, веднага щом те сложа в леглото, но сега... Искам просто да те използвам.

Тя потрепери.

– Гидиън.

Обгърнах бедрата ѝ с една ръка, бутнах я така, че да загуби равновесие, и внимателно я сложих да легне на килима. Устата ми откри нейната, беше мека, топла и мокра, езикът ѝ лижеше моя. Обгърна врата ми с ръце, опитвайки се да се задържи за мен. Сложих я да легне, възседнах бедрата ѝ и пръстите ми започнаха да разкопчават дънките ѝ. Коремът ѝ беше плосък и мек като коприна, сви се от гъдел, когато кокалчетата на пръстите ми го докоснаха. Гъделът ѝ ме накара да се усмихна, долепил устни до нейните, гърдите ми започнаха да се изпълват с такова щастие, че се почувствах прекалено малък, за да го задържа в себе си.

– Остани при мен – казах ѝ аз. – Да се събудим заедно.

– Да.

Надигна бедра, за да ми помогне да сваля бикините ѝ.

Освободих единия ѝ крак, но оставих другия омотан в дънките ѝ, след това разтворих бедрата ѝ с ръце, за да мога да я виждам. От свалянето на дънките бикините ѝ се бяха дръпнали встрани и ми разкриваха точно онази гледка, която исках да видя.

Тя беше моя съпруга. Най-ценното ми притежание, ценях я толкова много. Но я обичах и когато беше раздърпана и приличаше на мръсница. Сексуален обект, доставящ ми удоволствие. Единствената жена, която можеше да заглуши спомените ми и да ме накара да се почувствам свободен.

– Ангелчето ми.

Плъзнах се надолу, проснах се върху нея, устата ми се пълнеше със слюнка в очакване да усетя вкуса ѝ.

– Не – запротестира тя и се покри с ръце.

Притиснах китките ѝ встрани и я изгледах ядосано.

– Искам те така.

– Гидиън...

Започнах да я ближа през коприната, тя простена и се надигна, заби пети в килима и повдигна цепката си до устата ми. Дръпнах със зъби бикините ѝ настрана и разкрих невероятно нежната ѝ кожа. От гърдите ми се изтръгна нисък звук, членът ми стана болезнено твърд.

Обвих устни около клитора ѝ и започнах да го смуча и ближа. Усетих я как се напряга. Пуснах ръцете ѝ, знаех, че вече беше моя, неспособна да се съпротивлява.

– О, господи! – простена тя, гърчейки се. – Устата ти...

Разтворих широко бедрата ѝ с рамене и проникнах с език в нея, възбуждах я така, че да свърши. Зарови пръсти в косата ми и започна болезнено да я дърпа от корените, подтикваше ме да действам, докато най-после извика, разтресе се и достигна оргазъм. Продължавах да я ближа отвътре, чуках я с език, усещах как мускулите ѝ трептят около езика ми. Стана още по-хлъзгава и влажна, още по-топла.

Разтрих клитора ѝ и вкарах два пръста в нея, започнах да търкам бедрата си в пода, когато усетих колко стегната и мека е отвътре. Членът ми болезнено се стремеше да проникне в тази уютна топлина, знаеше колко добре се чувства вътре, мечтаеше да бъде притиснат отвсякъде.

– Моля те – започна да стене Ева, като се търкаше в пръстите ми, нуждаейки се да усети как членът ми навлиза в нея.

Исках да я чукам. Да свърша. Не защото имах нужда от секс, а защото имах нужда от нея.

Тялото ѝ се изви и напрегна в още един оргазъм, тя изви врат назад и извика.

Избърсах уста във вътрешната страна на бедрото ѝ, изправих се на колене и свалих долнището на анцуга си. Подпрях се с една ръка на пода, а с другата насочих пениса си, надигнах се над нея и врязах пулсиращата му главичка в цепката ѝ. Натиснах силно, с цялата тежест на тялото си, и преминах със стон през тесния процеп.

– Гидиън.

– Господи.

Разтърках покритото си с пот чело в бузата ѝ, исках да замирише на мен. Тя заби нокти в гърба ми. Исках да оставят дълбоки белези там.

Хванах дупето ѝ с две ръце, повдигнах я под ъгъл и забих пети в килима, за да мога да навляза дълбоко в нея. Ева въздъхна и започна да извива бедрата си, така че да се наместя удобно.

– Поеми ме – процедих аз през зъби, като се опитвах да потисна желанието да се изпразня, преди целият ми член да е навлязъл в нея. – Пусни ме да вляза.

Вагината ѝ се разтвори и ме засмука навътре. Притиснах раменете ѝ, за да не мърда, и започнах да се движа с още по-силни тласъци. Тя се предаде, позволи ми да я обладая.

Усещането, че поглъща целия ми член чак до корена, беше точно това, от което се нуждаех. Обгърнах я отвсякъде, притиснах я до себе си, целувах я силно и свърших толкова мощно, че останах да лежа треперещ в ръцете ѝ.

***

Парата се носеше около нас, докато държах Ева в обятията си в голямата подобна на басейн вана на хотелския апартамент. Мократа ѝ коса бе полепнала по гърдите ми, бях я прегърнал през кръста, а тя бе поставила ръце върху моите.

– Шампионе.

– Ммм. – Притиснах устни до слепоочието ѝ.

– Ако не можем да бъдем заедно, не че това някога ще се случи, но чисто хипотетично, би ли спал с някоя друга жена, която прилича на мен? Искам да кажа, много добре знам, че не съм точно твой тип, но би ли искал да си представяш, че си с мен, а всъщност да си с някоя друга, която ти напомня за мен?

– Не искам да разсъждавам върху нещо, което никога няма да се случи.

– Гидиън. – Тя се извърна на една страна и наклони глава назад, така че да може да ме вижда. – Разбирам. Опитвах се да установя дали аз бих намерила някаква утеха в това да съм с някого, който прилича на теб. Например да има тъмна коса, дълга като твоята...

Притиснах я по-силно.

– Ева, не ми разказвай за фантазиите си, свързани с други мъже.

– Господи, както винаги не ме слушаш.

– Защо, по дяволите, са всички тези приказки?

Разбира се, знаех причината. Но по никакъв начин не исках да се задълбочавам повече в темата.

– Брет спи с момичето от клипа на "Златна". Онази, която прилича на мен.

– Никой не прилича на теб.

Тя завъртя очи.

– Може да има същите извивки на тялото – признах, – но гласът ѝ е съвсем различен от твоя. Няма твоето чувство за хумор, нито е остроумна като теб. Няма сърцето ти.

– О, Гидиън.

Прокарах мокрите си пръсти по челото ѝ.

– Дори да загася лампите, това изобщо няма да ми помогне. Никоя случайна цицеста блондинка няма да мирише на теб. Няма да се движи като теб. Няма да ме докосва по същия начин, да се нуждае от мен така, както ти.

Чертите на лицето ѝ омекнаха и тя притисна буза в рамото ми.

– И аз си помислих същото. Не бих могла да го направя. И в момента, в който видях Брет с онова момиче, разбрах, че и ти не би го сторил.

– Не бих го направил с никоя. Никога – казах аз и целунах върха на носа ѝ. – Ти промени смисъла на секса за мен, Ева. Не бих могъл да се върна назад. Дори не бих опитал.

Тя се размърда, седна в скута ми и ме яхна, раздвижвайки водата във ваната, така че тя преля навън. Погледнах я, в съзнанието ми се запечатаха мократа ѝ пригладена назад коса с цвят на зряла пшеница, петната, останали от размазания ѝ грим, блясъкът на водата върху златистата ѝ кожа.

Започна да разтрива с пръсти задната част на врата ми.

– Татко иска да плати за сватбата.

– Наистина?

Тя кимна.

– Трябва на всяка цена да се съгласиш с него.

Бях готов да се съглася с всичко, когато моята гола, мокра и палава съпруга се бе обвила около мен.

– Аз вече получих сватбата, която исках. Този път ти можеш да правиш каквото си пожелаеш.

Блестящата усмивка и страстната ѝ целувка бяха единствената награда, от която се нуждаех.

– Обичам те.

Притиснах я по-силно до себе си.

Тя прехапа долната си устна и след това каза:

– Майка ми направо ще изпадне в истерия. На нея петдесет хиляди долара няма да ѝ стигнат само за цветята и поканите.

– Кажи тогава на родителите си, че баща ти ще плати за сватбата, а майка ти може да се включи в организирането на приема. Така ще решиш проблема.

– О, това ми харесва. Много е полезно да се навъртате наоколо, господин Крос.

Повдигнах я и прокарах език по зърното на гърдата ѝ.

– Веднага ще ти го докажа.

***

Първите слънчеви лъчи вече започваха да навлизат през прозореца на спалнята, когато дишането на Ева стана равномерно и тя потъна в спокоен сън. Измъкнах се колкото е възможно по-внимателно от ръцете ѝ и от чаршафите, застанах до леглото и се загледах в нея. Разрошената ѝ коса се спускаше по раменете ѝ, устните и бузите ѝ бяха поруменели от секса. Потърках гърди – усетих болка, защото сърцето ми се свиваше.

С всеки изминал ден ми ставаше все по-трудно да я оставям така. Кожата ме болеше от това, че се разделях с нея.

Дръпнах пердетата на спалнята, след това отидох в хола и направих същото, така че помещението потъна в мрак.

Настаних се на дивана и заспах.

***

Събудих се от внезапен прилив на светлина. Премигнах, разтърках уморените си очи и видях, че пердетата са били дръпнати така, че слънчевите лъчи да попаднат право в лицето ми. Ева приближи до мен, светлината образуваше ореол около голото ѝ тяло.

– Хей – прошепна тя и застана на колене до мен, – каза, че ще се събудя до теб.

– Колко е часът?

Погледнах часовника и видях, че съм спал само час и половина.

– Трябваше да поспиш повече.

Притисна устни до корема ми.

– Не мога да спя добре, когато не си до мен.

Прониза ме чувство на съжаление. Жена ми имаше нужда от нещо, което не можех да ѝ дам. Събуди ме, като пусна слънцето в стаята, а не ме докосна, защото се страхуваше от реакцията ми. Имаше пълно право да бъде предпазлива. Когато бях обзет от кошмари, дори лекото докосване можеше да ме накара да се събудя, размахвайки юмруци.

Отметнах косата от лицето ѝ.

– Съжалявам.

"За всичко. За всичко, от което се отказваш, за да бъдеш с мен."

– Шшшт...

Повдигна ластика на долнището на анцуга ми и го дръпна надолу, така че да се покаже членът ми. Отново се бях възбудил. Как можех да не го направя, когато тя се приближаваше сънена и гола към мен?

Устните ѝ обвиха главичката на члена ми.

Стиснах очи и изпъшках, предадох се.

***

Следващия път се събудих от чукане на вратата. Ева се размърда в ръцете ми, гушната до мен на тесния диван.

– По дяволите – измърморих аз и я притиснах по-силно до себе си.

– Не му обръщай внимание.

Чукането продължаваше.

Извърнах глава и изкрещях:

– Махай се.

– Идвам с кафе и кроасани – изкрещя Араш от другата страна на вратата. – Отвори, Крос, минава обяд, а освен това искам да се запозная с дамата ти.

– Господи.

Ева премигна.

– Адвокатът ти ли е това?

– Беше – заявих аз, седнах и прокарах ръце през косата си. – Заминаваме. Само ти и аз. Скоро. Много далеч.

Тя ме целуна по дупето.

– Звучи добре.

Вкарах крака в крачолите на анцуга, след това се изправих, за да го вдигна. Ева използва тази възможност, за да ме плесне по голия задник.

– Чух това! – изкрещя Араш. – Хайде, спрете и отворете вратата.

– Уволнен си – заявих аз и се отправих към вратата.

Хвърлих поглед към Ева, за да я предупредя да се покрие, но тя вече тичаше към спалнята.

Отворих вратата и заварих Араш да стои отпред, придружен от количка за румсървис.

– Какво, по дяволите, ти става?

Трябваше да отстъпя назад, защото иначе щеше да мине право през мен с количката.

– Престани да се оплакваш – захили се той, дръпна количката встрани и започна да ме оглежда внимателно. – Запази секс маратона за медения си месец.

– Не го слушай! – провикна се Ева през вратата на спалнята.

– Няма – обещах аз и се извърнах. – Той вече не работи за мен.

– Не можеш да ме упрекваш – каза Араш и ме последва в хола. – Боже, гърбът ти изглежда така, сякаш си се бил с планински лъв. Нищо чудно, че си толкова уморен.

– Млъквай! – срязах го аз и грабнах ризата си от пода.

– Не ми каза, че и Ева е в Сан Диего.

– Не ти влиза в работата.

Той вдигна ръце, сякаш се предаваше.

– Искам примирие!

– Да не си казал и дума за Имара – прошепнах аз тихо. – Не искам да се тревожи за това.

Араш изведнъж стана сериозен.

– Няма проблем. Изобщо няма да го споменавам.

Отидох до количката и налях две чаши кафе, приготвих това на Ева точно както го обичаше.

– И аз ще пия една чаша – обади се той

– Сипи си.

Той сви устни и дойде при мен.

– Тя ще се появи ли?

Вдигнах рамене.

– Нали не се сърди?

– Съмнявам се.

Занесох двете чаши на малката масичка, след това се приближих до стената, откъдето се регулираха щорите.

– Не е толкова лесно да я ядоса човек.

– Теб си те бива в това отношение – усмихна се той и се настани в едно от креслата. – Спомням си онзи забележителен запис как двамата се дърляте в Браянт парк.

Погледнах го косо, когато слънчевите лъчи започнаха да навлизат в стаята.

– Сигурно много мразиш работата си.

– Кажи ми, ти няма ли да проявиш любопитство, ако аз се оженя за някоя мацка, която познавам само от няколко месеца.

– Ще ѝ изпратя най-искрените си съболезнования.

Той се засмя.

Вратата на спалнята се отвори и Ева влезе, облечена в дрехите си от предната вечер. Беше се измила току-що, но тъмните кръгове под очите и подутите устни я караха да изглежда едновременно току-що изчукана и изключително секси. С босите си крака и небрежно прибрана коса беше направо зашеметяваща. Почувствах се изключително горд. По лицето ѝ нямаше никакъв грим и разпръснатите тук-там лунички по него я правеха очарователна. Тялото ѝ говореше, че е невероятна в леглото, самоуверената поза казваше, че не би позволила на никого да се отнесе зле с нея, а закачливото пламъче в очите ѝ подсказваше, че с нея никога няма да бъде скучно.

Тя бе олицетворение на всяка мечта, всяка надежда и фантазия, които един мъж би могъл да има. И ми принадлежеше.

Вперих поглед в нея. Араш направи същото.

Ева пристъпи от крак на крак и се усмихна смутено.

– Здравей.

Гласът ѝ го изкара от вцепенението. Той се изправи толкова бързо, че разля кафето си.

– По дяволите! Извинявай. Здрасти.

Остави чашата на масичката и изчисти с ръка капките от панталона си. Отиде при нея и протегна десница.

– Аз съм Араш.

Тя се ръкува с него.

– Радвам се да се запознаем, Араш. Аз съм Ева.

Отидох при тях и избутах Араш.

– Спри си течащите лиги.

Той ме погледна.

– Много смешно, Крос, глупако такъв.

Ева се засмя и се облегна на мен, когато обгърнах раменете ѝ с ръка.

– Хубаво е да виждам, че работи с хора, които не се страхуват от него – каза тя.

Араш премигна, очевидно флиртувайки с нея.

– Знам точно как действа.

– Наистина? Много бих искала да чуя това.

– Мисля, че не е подходящо – намесих се аз.

– Не разваляй всичко, шампионе.

– Точно така, шампионе – подразни ме Араш. – Какво толкова имаш да криеш?

– Трупа ти – ухилих се аз.

Той погледна жена ми и въздъхна:

– Виждаш ли с какво трябва да се примирявам?

6.

Късен обяд на открито в красивия Сан Диего с тримата най-важни мъже в живота ми – това определено бе сред най-хубавите моменти в живота ми. Седях между Гидиън и татко, а Кари се бе отпуснал на мястото си точно срещу мен, от другата страна на масата.

Ако преди три месеца някой ме беше попитал, щях да кажа, че съм напълно безразлична към палмите. Сега започвах да ги ценя по нов начин, тъй като от доста време не бях виждала палма. Наблюдавах ги как леко се поклащат от океанския бриз и изпитвах онова чувство на пълно спокойствие, което винаги преследвах, но рядко успявах да постигна. Чайките се надпреварваха с гълъбите да отмъкват остатъците от храна под масите, а шумът от недалечния прибой на вълните заглушаваше шумотевицата в препълнения ресторант.

Големите огледални стъкла на тъмните очила на най-добрия ми приятел криеха очите му, но усмивката често озаряваше лицето му. Баща ми бе облякъл шорти и фланелка и в началото, когато започнахме да се храним, беше необичайно мълчалив. Поотпусна се едва след като изпи една бира и в момента беше в същото добро настроение като Кари. Съпругът ми носеше светлокафяви спортни панталони и бяла фланелка, за първи път го виждах облечен в светли дрехи. Изглеждаше спокоен и отпуснат с големите си слънчеви очила, а пръстите на ръката му бяха преплетени в моите върху облегалката на стола.

– Сватба в ранната привечер – разсъждавах на глас. – Около залез-слънце. Само семейството и най-близките приятели – продължих и погледнах към Кари. – Ти, разбира се, ще си почетният кум от моя страна.

Той изви устни на една страна и погледна лениво.

– Мисли му, ако не съм.

Погледнах към Гидиън.

– Ти кого ще поканиш да застане до теб?

Той едва-едва присви устни, но аз веднага забелязах това движение.

– Още не съм решил.

Доброто ми настроение леко помръкна. Може би в момента обмисляше дали Арнолдо би бил подходящ като се има предвид отношението му към мен? Натъжаваше ме мисълта, че мога евентуално да разваля приятелските им отношения.

Гидиън бе толкова потаен човек. Макар и да не бях сигурна, подозирах, че е близък с приятелите си, но те едва ли бяха особено много. Стиснах ръката му.

– Ще поканя Айрланд да ми стане шаферка.

– Това ще ѝ хареса.

– А какво ще правим с Кристофър?

– Нищо. Ако имаме късмет, изобщо няма да дойде.

Татко се намръщи.

– За кого говорите?

– За брата и сестрата на Гидиън – отговорих аз.

– Не се ли разбираш с брат си, Гидиън?

Намесих се, тъй като не исках баща ми да си състави погрешно мнение за Гидиън:

– Кристофър не е особено приятен човек.

Гидиън извърна лице към мен. Замълча, но веднага разбрах какво иска да каже. Не желаеше да отговарям вместо него.

– Искаш да кажеш, че е истински гадняр – обади се Кари. – Не се засягай, Гидиън.

– Не се засягам – каза той, сви рамене и след това обясни на баща ми: – Кристофър гледа на мен като на съперник. Аз лично бих предпочел отношенията ни да са по-различни, но нищо не мога да направя по въпроса.

Баща ми кимна замислено.

– Това е лошо.

– И докато обсъждаме сватбата – Гидиън плавно премина от една тема в друга, – за мен ще е удоволствие да осигуря транспорта. Така и аз ще имам възможност да допринеса с нещо, което бих направил с радост. Поех дълбоко дъх, разбирайки – както без съмнение разбираше и баща ми, – че на директното и тактично предложение на съпруга ми трудно можеше да се откаже.

– Много щедро от твоя страна, Гидиън.

– Предложението ми е валидно по всяко време. Предупредете ни само час по-рано и веднага ще ви качим на самолета. Така ще ви е по-лесно да напасвате графиците си с Ева и да прекарвате повече време заедно.

Баща ми не отговори веднага.

– Благодаря. Ще ми трябва известно време, за да привикна с тази мисъл. За мен това е малко екстравагантно, а и не искам да ви бъда в тежест.

Гидиън свали тъмните си очила.

– За това са парите. Единственото, което искам, е да направя дъщеря ви щастлива. Помогнете ми в това начинание, господин Рейъс. Всички ние искаме Ева да се усмихва възможно най-често.

Едва сега проумях защо баща ми така упорито се противопоставяше Стантън да плаща за каквото и да е. Вторият ми баща не го правеше заради мен, а заради майка ми. Когато вземаше решение, Гидиън се съобразяваше единствено с мен. Знаех, че баща ми можеше да приеме това.

Срещнах погледа на Гидиън и прошепнах само с устни: "Обичам те".

Той стисна ръката ми толкова силно, че чак ме заболя. Нямах нищо против това.

Татко се усмихна.

– Да направим Ева щастлива. Как бих могъл да споря с това?

***

На следващата сутрин ароматът на току-що направено кафе събуди добре тренираните ми сетива. Премигнах, погледнах тавана на спалнята си в Горен Уест Сайд и се усмихнах сънено, когато установих, че Гидиън стоеше до леглото ми и сваляше горнището си. Гледката, която представляваше мускулестото му тяло и добре оформените му коремни мускули, почти успя да компенсира факта, че очевидно бях прекарала нощта сама, след като бях заспала в прегръдките му.

– Добро утро – промълвих аз и се обърнах на една страна, докато той събуваше долнището на пижамата си и го изритваше встрани.

Който е казал, че понеделниците са най-отвратителното нещо, очевидно никога не се е будил с голия Гидиън Крос до себе си.

– Добро ще бъде – каза той, вдигна завивките и се вмъкна между чаршафите при мен.

Потреперих, когато хладната му кожа се допря до моята.

– Олеле!

Обви ръце около мен и докосна врата ми с устни.

– Стопли ме, ангелчето ми.

Когато приключих с него, той целият бе потънал в пот, а кафето, което ми бе донесъл, беше изстинало.

Нямах абсолютно нищо против това.

Бях в чудесно настроение, когато пристигнах на работа. Сутрешният секс, разбира се, допринасяше за това. Както и гледката как Гидиън се обличаше за деня – обожавах да наблюдавам как от обикновения човек, когато познавах и обичах, се превръщаше в тъмния и опасен магнат, управляващ света. Денят ми стана още по-хубав, когато излязох от асансьора на двайсетия етаж и видях Мегуми, седнала на бюрото си. Махнах ѝ през стъклената врата, но усмивката се стопи от лицето ми, когато я погледнах по-отблизо. Беше бледа, а под очите ѝ имаше тъмни кръгове. Обичайната ѝ екстравагантна асиметрична прическа изглеждаше отпусната и прекалено дълга, а тя беше облечена в блуза с дълъг ръкав и тъмни панталони, съвсем неподходящи за августовската жега.

– Здрасти – поздравих я аз, когато тя натисна бутона, за да ми отвори. – Как си? Тревожех се за теб.

Тя се усмихна вяло.

– Съжалявам, че не отговорих на обажданията ти.

– Не се безпокой за това. И аз не искам да контактувам с никого, когато съм болна. Искам само да се свия в леглото и никой да не ме закача.

Долната ѝ устна потрепери и в очите ѝ заблестяха сълзи.

– Добре ли си? – Огледах се наоколо, страхувах се, че някой може да я види, когато другите служители минаваха през фоайето. – Ходи ли на лекар?

Тя се разплака.

Замръзнах ужасена на мястото си.

– Мегуми, какво има?

Свали слушалките от главата си и стана, сълзите се стичаха по лицето ѝ. Поклати силно глава.

– Не мога да говоря сега.

– Кога имаш почивка?

Но тя вече се бе отправила към тоалетната, а аз стоях като закована, вперила поглед в нея.

***

Отидох на работното си място и оставих чантата си, след това влязох в общото помещение и спрях до бюрото на Уил Грейнджър. Нямаше го там, но го открих в стаята за почивка, където отидох да си взема кафе.

– Здрасти – поздрави ме той, но зад квадратните рамки на очилата очите му ме гледаха със същата тревога, която и аз изпитвах в момента. – Видя ли Мегуми?

– Да. Изглежда съсипана. Разплака се, когато я попитах как се чувства.

Уил ми подаде кутията с обезмаслена сметана.

– Каквото и да се е случило, не е никак добре.

– Тревожа се, че не знам какво е станало. Започвам да си въобразявам какви ли не неща. От рак до бременност и всичко друго, за което можеш да се сетиш.

Уил сви безпомощно рамене. С добре оформените си бакенбарди и леко крещящите си ризи той беше от онези приветливи и добродушни хора, които не можеш да не харесаш.

– Ева – Марк подаде глава през вратата, – имам новини.

Светналият поглед на шефа ми подсказваше, че е развълнуван за нещо.

– Цялата съм в слух. Искаш ли кафе?

– Да. Благодаря. Ще се видим в кабинета ми – каза той и изчезна.

Уил грабна чашата си от плота.

– Желая ти приятен ден.

Тръгна си. Направих бързо кафето си и отидох в кабинета на Марк. Беше свалил сакото си и внимателно изучаваше нещо на монитора. Вдигна поглед и се усмихна, когато ме видя.

– Получили сме нова покана за представяне на оферта – каза той и се усмихна още по-широко. – И в нея е посочено изрично моето име.

Настръхнах. Оставих кафето и попитах предпазливо:

– За друг продукт на "Крос индъстрис" ли става дума?

Колкото и да обичах Гидиън и да се възхищавах от всичко, което беше постигнал, не исках да попадам напълно в неговата сянка. Част от това, което представлявахме като двойка, беше фактът, че сме двама души с отделни професионални кариери. Много ми беше приятно сутрин да отивам на работа заедно със съпруга си, но в определен момент трябваше да му кажа "довиждане". Имах нужда от тези няколко часа, в които той не ме поглъщаше.

– Не, за нещо по-голямо.

Вдигнах учудено вежди. Не можах да се сетя за нищо и никого, по-голям от "Крос индъстрис".

Марк плъзна по бюрото към мен една картинка на сребърно-червена кутия.

– Това е новата конзола на "Ланкорп".

Настаних се на мястото си пред бюрото му и вътре в себе си въздъхнах с облекчение.

– Супер. Звучи забавно.

***

Минаваше единайсет, когато Мегуми ми се обади, за да ме попита дали съм свободна за обяд.

– Разбира се – отговорих аз.

– Да отидем на някое тихо място.

Обмислих възможностите.

– Имам една идея. Остави това на мен.

– Чудесно. Благодаря ти.

Седнах на бюрото си.

– Как мина сутринта ти?

– Бях много заета. Имам да наваксвам.

– Кажи ми, ако мога да ти помогна е нещо.

– Благодаря ти, Ева. – Пое дълбоко дъх, усетих как започва да губи контрол и всеки миг ще се разплаче. – Оценявам го.

Затворих телефона. Позвъних в офиса на Гидиън и секретарят му вдигна телефона.

– Здрасти, Скот. Ева е. Как си?

– Добре. – Почувствах усмивката в гласа му. – С какво мога да ти бъда полезен?

Започнах да потропвам нервно с крака. Не можех да не се тревожа за приятелката си.

– Би ли помолил Гидиън да ми се обади, когато има свободна минутка.

– Веднага ще ви свържа.

– О, чудесно. Благодаря ти.

– Изчакай за момент.

Секунда по-късно чух любимия ми глас.

– От какво имаш нужда, Ева?

За момент останах изненадана от деловия тон.

– Зает ли си?

– В момента съм в съвещание.

По дяволите!

– Извинявай, грешката е моя. Чао.

– Ева...

Затворих, след това позвъних отново на Скот, за да обсъдим как ще процедираме в бъдеще, когато се обадя, така че да не изглеждам като пълна глупачка. Преди той да отговори, сигналната лампа на телефона ми показа, че някой ме търси на втора линия. Превключих.

– Кабинетът на Марк Гарити...

– Никога не ми затваряй телефона – скастри ме Гидиън.

Настръхнах, когато чух тона му.

– В съвещание ли си?

– Бях. Сега се занимавам с теб.

Проклета да съм, ако някой трябваше да се занимава с мен. Можех да бъда не по-малко докачлива от него.

– Ако искаш да знаеш, помолих Скот да ти предаде съобщението ми, когато имаш време за него, а той ме свърза веднага. Не трябваше да го прави, щом си бил зает с...

– Наредил съм му да ме свързва е теб незабавно, каквито и да са обстоятелствата. Ако искаш да ми оставиш съобщение, изпрати ми есемес или имейл.

– Извини ме, че не съм достатъчно добре запозната с етикета, що се отнася до свързването с теб!

– Няма значение. Кажи от какво имаш нужда.

– Няма нищо. Забрави.

Той въздъхна шумно.

– Не си играй игрички е мен, ангелчето ми.

Спомних си, че последния път, когато му се обадих в работата, той пак не беше в настроение. Ако нещо го тревожеше, защо не го споделяше е мен?

Приведох се над бюрото и заговорих тихо:

– Гидиън, отношението ти към мен ме дразни. Не искам да се занимавам е теб, когато си в лошо настроение. Ако си прекалено зает, за да говориш с мен, тогава не трябва да даваш нареждания, които пречат на работата ти.

– Никога не бих допуснал да нямаш връзка с мен.

– Нима? Защото в момента май точно това става.

– За бога!

Усетих, че е вбесен, и това ми донесе известно удовлетворение.

– Не ти изпратих есемес, защото не исках да те притеснявам, докато си на съвещание. Не ти изпратих имейл, защото това, за което смятах да те помоля, не търпи отлагане, а не знаех колко често проверяваш пощата си. Прецених, че най-добре би било да оставя съобщение на Скот.

– И сега вече съм посветил цялото си внимание на теб. Кажи ми какво искаш.

– Искам да затвориш телефона и да се върнеш, за да продължиш съвещанието си.

– Това, което ще получиш – заяви той с опасно безизразен глас, – е, че в крайна сметка ще се появя до бюрото ти, ако не престанеш с тези глупости и не ми обясниш защо се обади.

Хвърлих гневен поглед към снимката му.

– Искаш да ме накараш да си потърся работа в Ню Джърси.

– Влудяваш ме – изпъшка той тихо. – Отказвам да действам, когато ми се съпротивляваш, много добре знаеш това. Просто ми кажи от какво имаш нужда, Ева, и ми прости за случилото се. По-късно можем да поспорим, а след това ще правим секс, за да се сдобрим.

Напрежението ме напусна. Как можех да му се сърдя, след като той си признаваше колко е уязвим от мен?

– По дяволите! – измърморих аз. – Мразя, когато ми заговориш разумно, след като първо си ме ядосал.

Издаде един нисък звук, който показваше, че е в добро настроение, колкото и да не му се искаше. Моментално се почувствах по-добре.

– Ангелчето ми – гласът му стана секси и дрезгав, доби онази топлота, която имах нужда да усетя, – определено не си удобно украшение, което безпроблемно ще се впише в живота ми.

– Какво говориш?

– Не се тревожи за това. Ти си идеална. Кажи ми защо се обади.

Познавах този тон. По някаква причина ми действаше възбуждащо.

– Ти си маниак. Наистина.

За мой най-голям късмет.

– Както и да е, шампионе, исках да разбера дали мога да използвам някоя от конферентните ти зали, за да обядвам там с Мегуми. Днес се върна на работа, но изглежда ужасно и иска да поговорим, а наоколо няма нито едно заведение, където да можем да се усамотим на спокойствие.

– Използвай кабинета ми. Ще наредя да ви поръчат нещо, а вие ще можете да поприказвате там, докато мен ме няма.

– Наистина ли?

– Разбира се. Искам обаче да ти напомня, че когато започнеш да работиш за "Крос индъстрис", ще имаш свой собствен кабинет, в който да можеш да обядваш.

Отпуснах глава назад.

– Млъкни.

***

Проучването, което трябваше да направя за офертата за "Фейз уан", отне цялото ми внимание, но с нетърпение очаквах да разбера нещо повече от Мегуми, затова имах чувството, че последният час измина невероятно бавно.

Срещнахме се на рецепцията по обед.

– Ако не ти изглежда прекалено странно – казах аз, докато тя вземаше чантата си от едно чекмедже, – ще обядваме в кабинета на Гидиън. Него го няма, така че ще сме само двете.

– О, боже! – възкликна тя и ме погледна така, сякаш искаше да ми се извини. – Съжалявам, Ева. Трябваше да те поздравя. Уил ми каза за годежа ти, но аз просто изключих.

– Няма нищо, не се тревожи за това.

Тя се протегна и стисна ръката ми.

– Много се радвам за теб.

– Благодаря.

Разтревожих се още повече. Мегуми винаги знаеше последните клюки. Приятелката, която познавах отпреди, щеше да е научила за годежа ми едва ли не преди мен.

Взехме асансьора и слязохме на последния етаж. Фоайето на "Крос индъстрис" беше толкова впечатляващо, колкото и самият Гидиън. Беше доста по-голямо от останалите фоайета в сградата и украсено е висящи кошници с лилии и папрат. На вратата от опушено стъкло беше изписано "Крос индъстрис" с мъжествен, но елегантен шрифт.

– Впечатляващо – промърмори Мегуми, докато чакахме рецепционистката да ни пусне да влезем.

Червенокосата жена, която преди бях виждала на рецепцията, сигурно бе отишла на обяд, защото един тъмнокос мъж ни отвори вратата.

Изправи се, когато приближихме до него.

– Добър ден, госпожице Трамел. Скот каза да влизате направо.

– Господин Крос излезе ли?

– Не съм сигурен. Току-що застъпих тук.

– Добре. Благодаря.

Поведох Мегуми. Точно завихме зад ъгъла, за да отидем в кабинета на Гидиън, когато го видяхме да излиза оттам.

Обзе ме невероятна гордост и чувство за собственост. А също така и удоволствие, когато видях как леко трепна, щом ме видя. Тръгнахме един към друг.

– Здравей – поздравих го аз.

Той ми кимна в отговор и протегна ръка към Мегуми.

– Мисля, че досега не сме се запознавали официално. Гидиън Крос.

– Мегуми Каба – отвърна тя и стисна здраво ръката му. – Поздравления за годежа ви с Ева.

Лека усмивка пробягна по сексапилните му устни.

– Аз съм голям късметлия. Настанете се удобно. Ако имате нужда от нещо, само се обадете на рецепцията и Рон ще се погрижи.

– Всичко е наред – отвърнах аз, – дори няма да разбереш какво диво парти сме си спретнали в твое отсъствие.

Той се усмихна веднага.

– Това е добре. По-късно имам съвещание там. Малко ще ми е трудно да обясня наличието на чашки за шотове и знаменца.

Очаквах да си тръгне. Вместо това той обхвана лицето ми с две ръце, изви главата ми, така че да му е удобно, и притисна устни до моите в бавна невинна целувка, от която се появиха звездички пред очите ми.

След това прошепна в ухото ми:

– Очаквам с нетърпение да се сдобрим довечера.

Свих възбудено пръсти.

Отдръпна се и без всякакво усилие се превърна отново в онзи студен, резервиран човек, когото светът познаваше.

– Приятен обяд, дами.

Отдалечи се с онази самоуверена вродена секси походка, която караше жените да обръщат глава след него.

– И все още можеш да се държиш на крака – измърмори Мегуми, поклащайки глава. – Направо ме уби.

Не можех да ѝ обясня каква слабост усещах при срещата си с Гидиън. Колко лесно губех самообладание и каква нужда изпитвах да бъда с него.

– Хайде – подканих я аз задъхано, – да обядваме.

Последва ме в кабинета на Гидиън.

– Надали ще мога да хапна нещо. Докато тя се опитваше да възприеме огромното пространство, панорамната гледка, която се разкриваше, и едноцветния интериор, аз отидох до бара, където ни очакваше обядът. Спомних си как се бях почувствала аз самата първия път, когато влязох в този кабинет. Въпреки че бяха оформени няколко кътове за сядане, които приканваха гостите да се настанят и да поостанат известно време, съвременният минималистичен дизайн пречеше на посетителите да се почувстват прекалено комфортно.

Човекът, за когото се бях омъжила, имаше толкова различни страни. Кабинетът му отразяваше само една от тях. Класическият европейски стил на мезонета му отразяваше друга.

– Някога пробвала ли си BDSM?[13]

Въпросът на Мегуми моментално привлече вниманието ми.

От изненада изпуснах увитите в салфетка прибори, които държах. Извърнах се, за да я погледна, и видях, че стои до прозореца, вперила поглед в града пред нея.

– Зад това съкращение се крият твърде много неща.

Тя потърка китката си.

– Да си завързана и със запушена уста. Напълно безпомощна.

– Да, била съм безпомощна.

Тя извърна глава. Очите ѝ бяха като две сенки върху бледото лице.

– Хареса ли ти? Възбуждаше ли те?

– Не. – Отидох до най-близкия диван и седнах. – Но не бях с подходящия човек.

– Уплашена ли беше?

– Ужасена.

– Той знаеше ли това?

От аромата на обяда, който преди малко ми се струваше много вкусен, започна да ми се повдига.

– Защо ми задаваш тези въпроси, Мегуми?

Вместо отговор тя нави ръкава си и ми показа изранените си китки и тъмносините белези по тях.

7.

Минаваше осем, когато влязох в апартамента на Ева и я заварих да седи заедно с Кари на дивана в хола, държейки чаша червено вино с две ръце.

Жена ми имаше слабост към съвременното традиционно обзавеждане, но тук-там се забелязваше влиянието на майка ѝ, както и това на съквартиранта ѝ. Нямах нищо против вкуса на Моника и Кари, но с нетърпение очаквах момента, когато с Ева щяхме да заживеем в дом, който е пълно отражение на нас двамата, без никаква външна намеса.

И въпреки това този апартамент завинаги щеше да си остане специално място за мен. Никога нямаше да забравя вида на Ева, когато за първи път се появих на вратата ѝ. Гола под късата копринена роба, с гримирано за предстоящата вечер лице, а диамантената гривна около глезена ѝ ми намигаше. Закачаше ме.

Тогава загубих способността си да мисля разумно. Допрях устни до нея, прокарах ръце по цялото ѝ тяло и вкарах пръстите и езика си в нея. Дори и през ум не ми мина да я заведа в "квартирата си за секс". Нямаше да мога да чакам, даже и да ми се налагаше да го направя. Ева не приличаше на нито една от жените, които познавах до онзи момент. И не само заради това, което представляваше тя самата, а и заради това, в което се превръщах аз в нейно присъствие.

Малко вероятно беше да позволя на управата на сградата отново да даде под наем този апартамент. В него имаше твърде много спомени – както добри, така и лоши.

Кимнах в отговор на поздрава на Кари и седнах до Ева. Най-добрият приятел на съпругата ми беше облечен за излизане, а Ева носеше фланелка на "Крос индъстрис" и бе вдигнала косата си е шнола. И двамата ме погледнаха по начин, от който веднага разбрах, че нещо не е наред.

Имаше някои неща, които трябваше да обсъдим, но на първо място идваше проблемът, който тревожеше Ева.

Кари стана.

– Излизам. Обади ми се, ако имаш нужда от мен.

Тя кимна.

– Забавлявай се.

– Знаеш че винаги се забавлявам, бебчо.

Входната врата се затвори след него, а Ева леко отпусна глава на рамото ми. Обвих ръка около нея, настаних се по-удобно на дивана и я притиснах до себе си.

– Сподели с мен, ангелчето ми.

– Става въпрос за Мегуми – въздъхна тя. – Имаше един мъж, когото тя харесваше, но нещата между тях не вървяха, той ту много си падаше по нея, ту изобщо не ѝ обръщаше внимание, затова тя реши да скъса с него. Но след това той стана много настойчив и тя му позволи отново да се върне при нея. Заиграли се, той я вързал, но след това нещата загрубели и станали наистина сериозни.

Спомена връзване и това ме накара да застана нащрек. Спуснах ръката си по гърба ѝ и я притиснах още по-плътно до себе си. Не може да се каже, че не бях изключително търпелив, съобразявайки желанията си със страховете ѝ. Можеше да се очаква известно отстъпление, това бе преодолимо, но не исках злощастните преживявания на някой друг да създадат нови пречки пред мен и Ева.

– Това, което казващ говори за лоша преценка от страна и на двамата – казах аз. – Поне единият е трябвало да осъзнава какво прави.

– Точно в това е въпросът. – Тя се отдръпна и ме погледна. – Обсъдихме го подробно с Мегуми. Казала му "не", и то много пъти, докато накрая той ѝ запушил устата. Болката, която тя е изпитвала, го е накарала да свърши, Гидиън. А сега той продължава да я тормози, като ѝ изпраща есемеси и снимки, които ѝ направил онази нощ. Помолила го да спре, но той не искал и да чуе. Той е болен. Нещо не му е наред.

Опитах се да преценя как да ѝ отговоря. Реших да бъда откровен.

– Ева, веднъж е скъсала с него, а след това го е приела обратно. Може би той не осъзнава, че този път тя говори сериозно.

Ева се отдръпна, след това пред очите ми проблеснаха извивките на златистите ѝ крака и тя се изправи.

– Не се опитвай да го оправдаеш! Тя е насинена навсякъде. Минала е седмица, а синините са все още съвсем ясни. Дни наред не е могла да седне.

– Изобщо не го оправдавам – отвърнах аз и също се изправих. – Никога не бих оправдал някой насилник, много добре знаеш това. Не знам цялата история, но знам твоята. Ситуацията, в която тя е изпаднала, няма нищо общо с твоята. Нейтън беше клиничен случай.

– Нямам предвид себе си, когато говоря за това, Гидиън. Видях снимките. Видях китките ѝ, врата ѝ. Видях есемесите. Той е прекрачил границата и е станал опасен.

– Ето още една причина, поради която не трябва да се намесваш.

Тя сложи ръце на бедрата си.

– Боже мой! Не можеш да говориш така! Тя ми е приятелка.

– А ти си моя жена. Много добре познавам това изражение. Има някои битки, които не са твои. Няма да се конфронтираш с този мъж, както го стори с майка ми и Корин. Няма да се намесваш в това.

– Да съм казала, че ще направя подобно нещо? Не съм. Не съм идиот. Помолих Кланси да го намери и да поговори е него.

Замръзнах отвътре. Бенджамин Кланси беше човек на втория ѝ баща, не мой. Напълно извън контрола ми.

– Не е трябвало да го правиш

– А какво да сторя вместо това? Нищо?

– За предпочитане. В най-лошия случай трябваше да говориш е Раул.

Тя вдигна ръце.

– И защо да го направя? Не познавам Раул достатъчно добре, за да го помоля за лична услуга.

Опитах се да овладея изражението си.

– Вече говорихме за това. Той работи за теб. Не е необходимо да го молиш за услуги, трябва само да му кажеш какво искаш да направи.

– Раул работи за теб. Освен това аз не съм някакъв мафиотски кръстник, който изпраща наемни главорези, за да дадат урок на някои хора. Помолих един човек, на когото имам доверие като на приятел, да помогне на друг приятел.

– Както и да се опитваш да го извъртиш, резултатът е все един и същ. Забравяш че на Бен Кланси му се плаща, за да защитава интересите на втория ти баща. Грижи се за теб, защото така може в по-голяма степен да гарантира сигурността и доброто име на Стантън.

Тя настръхна.

– Откъде знаеш какви са мотивите му?

– Хайде да опростим нещата, ангелчето ми. Съсредоточи се върху факта, че в известен период от време майка ти и Стантън нарушаваха правото ти на лично пространство. Тази врата ще продължава да стои отворена, ако не престанеш да се възползваш от техните възможности.

– О! – Ева прехапа долната си устна. – Не премислих нещата от тази гледна точка.

– Изпратила си обучен професионалист да "поговори" с онзи човек. Но не си оценила достатъчно добре вероятността от ответен удар. Ако се беше обърнала към Раул за помощ, той щеше да знае, че трябва да бъде особено внимателен – казах аз и стиснах зъби. – По дяволите, Ева, не прави така, че да ми е трудно да те опазя!

– Ей – възкликна тя и се протегна към мен, – не се тревожи, разбра ли? Казах ти какво се е случило веднага щом дойде. А Кланси беше с мен допреди час, когато ме остави тук след тренировката ми по крав мага. Не се е случило абсолютно нищо, което би могло да ме застраши.

Придърпах я към себе си и я прегърнах, много ми се искаше да вярва, че е права.

– Искам Раул да те придружава навсякъде – заявих рязко аз. – Когато ходиш на тренировки, на фитнес, да пазаруваш... навсякъде. Трябва да ми дадеш възможността да се погрижа за теб.

– Но ти го правиш, мили – отвърна тя, вече не така разпалено. – Недей да се вманиачаваш на тази тема.

Винаги щях да се вманиачавам, когато ставаше въпрос за нея. Вече бях приел това. В крайна сметка и тя щеше да го приеме.

– Има някои неща, които не мога да ти дам. Не спори с мен за онези, които мога.

– Гидиън – изведнъж изражението ѝ омекна, – ти ми даваш всичко, от което имам нужда.

Прокарах леко пръсти по бузата ѝ. Беше толкова мека. Нежна. Никога не си бях представял, че здравият ми разум ще зависи от нещо толкова крехко.

– Прибираш се в дом, където те чака друг мъж. Изкарваш парите си, като работиш за друг човек. Не съм ти толкова необходим, колкото бих искал да бъда.

Очите ѝ проблеснаха насмешливо.

– В същото време завися от теб точно толкова, колкото бих могла да приема.

– Същото се отнася и за мен.

Спуснах ръце по раменете ѝ, хванах я за китките и я притиснах леко, само колкото да привлека вниманието ѝ. Наблюдавах как зениците ѝ се разширяват, а устните ѝ се разтварят, тялото ѝ инстинктивно реагираше на ограничаването на движението.

– Обещай ми, че от сега нататък винаги ще се обръщаш първо към мен.

– Добре – прошепна тя.

Нотката на възбуда и подчинение, които усетих в гласа ѝ, накараха кръвта ми да закипи. Тя се олюля и облегна на мен, тялото ѝ беше омекнало.

– Всъщност бих искала да го направя още в момента.

– Както винаги, аз съм на твоите услуги.

***

– Гидиън.

Шокът от това да чуя паника в гласа на Ева премина през мен. Тялото ми се разтресе и ме изтръгна от най-дълбокия ми сън. Обърнах се на една страна, изпъшках тихо, помъчих се да се събудя, отметнах косата от лицето си и видях, че тя бе коленичила до леглото ми.

Тежко и непреодолимо чувство на ужас накара сърцето ми да забие като лудо, целият бях облян в студена пот.

Надигнах се и се подпрях на лакът.

– Какво има?

Лунната светлина навлизаше в стаята и образуваше ореол около нея. Беше дошла при мен в спалнята на съседния апартамент. Нещо я беше събудило и това ме караше да се страхувам. Страхът проникна чак до мозъка на костите ми.

– Гидиън.

Притисна се бързо до мен, потопи ме в копринената си кожа и блестяща коса. Сгушена в мен, тя протегна ръка и докосна лицето ми.

– Какво сънува?

Допирът на пръстите ѝ остави мокра диря по кожата ми. Разтърках очи стреснат и ужасен, размазвайки още сълзи по бузата си. В някакъв далечен ъгъл на съзнанието си долавях сянката на съня, който бях имал.

Този бегъл спомен ме накара да потреперя и да затъна още по-дълбоко.

Извърнах се към нея и я прегърнах още по-плътно, чух въздишката ѝ, когато я притиснах прекалено силно. Кожата ѝ бе хладна, но тялото ѝ беше топло и аз поех тази топлина, вдишах аромата ѝ, усетих как ужасната мъка, която носех в сърцето си, постепенно ме напускаше, прогонена от близостта ѝ.

Не можех да си спомня съня, но той като че ли отказваше да ме напусне.

– Шшшт – прошепна напевно тя и прокара пръсти през влажната ми от пот коса, докато с другата си ръка галеше гърба ми.

– Всичко е наред. Тук съм, до теб.

Не можех да дишам. Борех се да си поема въздух и един ужасен звук се изтръгна от пламтящите ми бели дробове.

Ридание. Господи. После още едно.

Не можех да спра жестоките спазми.

– Мили. – Прегърна ме още по-силно и преплете крака в моите. Започна нежно да ни люлее и да нашепва думи, които не можех да чуя от силните удари на сърцето си и виковете на фантомната ми болка. Обвих я в обятията си, държах се здраво за любовта, която можеше да ме спаси.

***

– Гидиън!

Ева изви гръб от силния тласък, бях разтворил широко бедрата ѝ с колене и членът ми навлизаше дълбоко в нея. Притисках китките ѝ е ръце, главата ѝ се мяташе, докато я чуках с всички сили.

Някои сутрини я будех много нежно. Но тази не бе една от тях.

Бях се събудил с пулсираща ерекция, главата на члена ми се бе овлажнила, допряна до извивките на дупето на Ева. Започнах да я възбуждам жадно и нетърпеливо, засмуках зърната на гърдите ѝ, докато се втвърдиха, накарах вагината ѝ да се овлажни, като вкарах настойчивите си пръсти в нея. Допирът ми я възпламени, тя се предаде и ми се отдаде напълно. Господи, колко много я обичах. Нуждата да се изпразня притискаше тестисите ми като менгеме, натискът беше особено силен. Тя беше тясна, толкова невероятно приятна и мокра. Не можех да ѝ се наситя. Искаше ми се да навляза още по-дълбоко в нея, дори когато усетих, че съм я изпълнил изцяло и тя е обгърнала главичката на пениса ми.

Ева се мяташе в отговор на мощните ми тласъци, петите ѝ се пързаляха по чаршафа, гърдите ѝ се тресяха от силните ми движения. Беше толкова малка, толкова мека, а аз чуках пищното ѝ тяло, влагайки в това цялата си душа.

Вземи ме. Вземи ме целия. Доброто и лошото. Всичко. Вземи всичко.

Таблата на леглото се блъскаше в стената, която разделяше апартаментите ни, в непрестанен забързан ритъм, който сякаш крещеше "Някакви луди правят секс!" на всеки, който го чуваше. Същото се отнасяше и за ръмженето, изтръгващо се от гърлото ми, животинските звуци на удоволствие, които не опитвах да прикрия. Обожавах да чукам жена си. Копнеех за това. Нуждаех се от него. И въобще не ме интересуваше кой чуваше какво ми причинява тя.

Ева изви гръб и заби зъби в бицепса ми, те се плъзнаха по потната ми кожа. Този знак, че ме притежава, ме подлуди, накара ме да започна да я чукам толкова силно, че чак я преместих в леглото.

Тя извика. Изстенах, когато се обви около мен като ненаситен юмрук.

– Свършвай – просъсках аз, притиснат от необходимостта да направя същото, да се изпразня и да изтласкам и последната си капка в нея.

Завъртях бедра, така че да се отъркам в клитора ѝ, усетих как удоволствието пълзи по гърба ми, когато тя простена името ми и се разтресе, достигайки оргазъм.

Целунах я грубо, опиянен от вкуса ѝ, и се изпразних в нея, стенейки и треперейки.

***

Ева се препъна леко, докато ѝ помагах да слезе от задната врата на бентлито, когато пристигнахме пред "Кросфайър".

По лицето ѝ се разля гореща вълна и тя вдигна поглед към мен.

– Отвратителен си.

Погледнах я учудено.

– Цялата треперя, а на теб нищо ти няма, ти си истинска машина за секс.

– Съжалявам – усмихнах се аз невинно.

– Не, не съжаляваш. – Кривата усмивка изчезна от лицето ѝ и тя погледна надолу по улицата. – Папараци – отбеляза мрачно. Проследих погледа ѝ и забелязах фотографа, който беше насочил обектива на фотоапарата си през отворения прозорец на колата си. Стиснах Ева за лакътя и я поведох към сградата.

– Ще трябва да започна да си правя прическа всяка сутрин – измърмори тя, – а ти сам се оправяй със сутрешното си надървяне.

– Ангелчето ми – прошепнах, като я придърпах към себе си, – по-скоро съм готов да наема фризьор, който да е на твое разположение двайсет и четири часа на денонощие, отколкото да се откажа от услугите на катеричката ти всяка сутрин.

Тя ме смушка с лакът в ребрата.

– Господи, осъзнаваш ли колко си груб? Някои жени биха се обидили, ако им говориш по този начин.

Тръгна пред мен и първа премина през въртящите се врати на охраната, след това се присъедини към хората, които очакваха следващия асансьор. Застанах плътно зад нея.

– Ти не си една от тях. Аз обаче съм готов веднага да се коригирам. Вече няма да споменавам за катеричката, спомних си, че любимата ти дума е "отверстие".

– О, господи, млъкни – разсмя се тя.

Разделихме се, когато тя слезе на двайсетия етаж, и аз отидох до "Крос индъстрис" сам. Нямаше да го правя още дълго. Един ден Ева щеше да работи за мен, да ми помага заедно да изградим бъдещето си.

Обмислях безбройните начини да постигна тази цел, докато завивах зад ъгъла и отивах към кабинета си. Забавих крачка, когато видях една висока и слаба брюнетка да чака до бюрото на Скот.

Подготвих се за поредната среща е майка ми.

Но в този момент жената извърна глава и видях, че беше Корин.

– Гидиън.

Изправи се грациозно, очите ѝ светнаха и в тях видях погледа, който вече добре познавах, тъй като го бях виждал и в очите на Ева.

Не ми достави никакво удоволствие да видя топлотата в очите на Корин. Тръпка на неудобство премина по гръбнака и скова гърба ми. Последният път, когато я видях, беше малко след опита ѝ за самоубийство.

– Добро утро, Корин. Как си?

– По-добре.

Тръгна към мен, но аз отстъпих назад и това я накара да забави крачка, а усмивката ѝ да изчезне.

– Можеш ли да ми отделиш малко време?

Посочих с жест вратата на кабинета си.

Тя пое дълбоко въздух, обърна се и тръгна пред мен. Хвърлих поглед към Скот.

– Дай ни десет минути.

Той кимна и ме погледна съчувствено.

Корин се отправи към бюрото ми, последвах я и натиснах копчето, което затваряше вратата зад нас. Не затъмних стъклената стена и не свалих сакото си, надявах се, че по този начин ѝ давам знак, че не може да се задържи дълго.

– Съжалявам за загубата ти, Корин.

Изричането на тези думи не беше достатъчно, но това бе всичко, което можех да ѝ предложа. Споменът за онази нощ в болницата щеше да остане в съзнанието ми още известно време.

Устните ѝ побеляха.

– Все още не мога да повярвам. Всички тези години, през които правехме опити... Мислех си, че не мога да забременея – каза тя и взе снимката на Ева от бюрото ми. – Жан-Франсоа ми каза, че си се обаждал няколко пъти и си питал за мен. Бих предпочела да се обадиш директно на мен. Или да отвърнеш на позвъняванията ми.

– Реших, че няма да е удобно, имайки предвид обстоятелствата.

Тя ме погледна. Очите ѝ нямаха съвсем същия оттенък на синьото като тези на майка ми, но въпреки това бяха много сходни, освен това двете имаха еднакви разбирания за стил. Елегантната блуза и панталонът, с които Корин беше облечена, много приличаха на онези, с които се бе появила майка ми.

– Ще се жениш – заяви Корин.

Не беше въпрос, но въпреки това отговорих:

– Да.

Тя затвори очи.

– Надявах се, че Ева лъже.

– Особено чувствителен съм към всичко, което се отнася до нея. Затова внимавай какво говориш.

Отваряйки очи, Корин шумно остави снимката на бюрото.

– Обичаш ли я?

– Не е твоя работа.

– Това не е отговор.

– Не ти дължа никакъв отговор, но щом толкова настояваш, ще ти кажа, че тя е всичко за мен.

Стиснатите ѝ устни се отпуснаха и леко потрепериха.

– Ако ти кажа, че се развеждам, това ще промени ли нещо?

– Не – отвърнах аз и въздъхнах шумно. – Ние с теб никога няма да бъдем отново заедно, Корин. Не знам колко пъти и по какъв начин да ти го кажа. Никога няма да мога да бъда това, което ти очакваш от мен. Ти се спаси на косъм, когато развали годежа ни.

Тя трепна, а с нея и косата ѝ, която се спускаше по раменете и стигаше чак до кръста.

– Това ли е, което ни разделя? Не можеш да ми простиш?

– Да ти простя ли? Благодарен съм ти. – Тонът ми стана по-мек, когато забелязах, че очите ѝ се напълниха със сълзи. – Не искам да бъда жесток към теб. Предполагам, че всичко това е много мъчително. Но не искам да таиш напразни надежди.

– Как би реагирал, ако Ева ти каже подобно нещо? – опита се да ме предизвика. – Можеш ли просто да се откажеш и да отминеш нататък?

– Не е същото. – Прокарах пръсти през косата си, опитвайки да намеря точните думи. – Не разбираш какво има между нас с Ева. Тя се нуждае от мен точно толкова, колкото и аз от нея. В името и на двама ни никога не бих се отказал от нея.

– Аз се нуждая от теб, Гидиън.

Отговорих ѝ рязко, воден от чувство за безсилие:

– Ти не ме познаваш. Играех роля пред теб. Позволих ти да видиш само това, което исках, това, което прецених, че можеш да приемеш.

И в замяна на това виждах в нея само това, което исках да видя – момичето, което тя някога беше. Отдавна бях престанал истински да ѝ обръщам внимание, ето защо не бях забелязал колко много се бе променила. Някога тя беше нещо като бяло петно за мен, но вече не беше така.

За момент впери поглед в мен, беше твърде шокирана, за да говори.

– Елизабет ме предупреди, че Ева се опитва да изопачи миналото ти. Не ѝ повярвах. Не подозирах, че някой може да ти въздейства до такава степен, но винаги има първи път.

– Майка ми вярва само в това, което ѝ се иска, нямам нищо против да се присъединиш към нея.

Двете си приличаха и в това отношение. Умееха да вярват в онова, което им се искаше, и да пренебрегват всяко доказателство за противното.

За мен бе истинско откровение да осъзная, че навремето се чувствах добре с Корин, защото знаех, че тя няма да прояви любопитство. С нея можех успешно да се преструвам, че съм съвсем нормален, и тя никога не би се задълбочила в проблема. Ева беше променила разбиранията ми по отношение на това. Не бях нормален, а и не беше необходимо да бъда. Ева ме приемаше такъв, какъвто съм. Нямах никакво намерение да разкривам миналото си пред всички, но дните, когато бях готов да приема лъжите, бяха безвъзвратно отминали. Корин протегна ръка към мен.

– Обичам те, Гидиън. Някога ти също ме обичаше.

– Бях ти благодарен – поправих я аз. – И винаги ще бъда. Изпитвах привличане към теб, беше ми приятно с теб, за известно време може би дори се нуждаех от теб, но нещата между нас никога нямаше да се получат.

Тя отпусна ръка.

– В крайна сметка, така или иначе, щях да открия Ева. И щях да я пожелая, щях да се откажа от всичко, за да я получа. Щях да те напусна, за да бъда с нея. Краят на връзката ни беше неизбежен.

Корин се обърна.

– Е... поне винаги ще останем приятели.

Беше ми трудно да ѝ го заявя направо. Но нямах никакво намерение да я окуражавам:

– Невъзможно. Това е последният път, в който разговарям с теб.

Раменете ѝ се разтресоха, когато тя си пое дъх на пресекулки, а аз извърнах глава, опитвайки се да потисна чувството си на неудобство и съжаление. Някога тя беше много важна за мен. Щеше да ми липсва, но не по начина, по който желаеше.

– Какъв смисъл има да живея, ако не мога да те имам?

Обърнах се, когато чух въпроса ѝ, едвам успях да я хвана за раменете и да я задържа на разстояние, когато се хвърли към мен.

Пълното отчаяние, изписано по красивото ѝ лице, ме порази още преди да успея да осмисля думите ѝ. В следващия момент разбрах какво ми казваше. Отблъснах я ужасен. Тя отстъпи назад и се спъна, токчето на обувката ѝ се закачи в килима.

– Не ми говори по този начин – предупредих я аз тихо, но твърдо. – Аз не съм отговорен за твоето щастие. Изобщо не нося отговорност за теб.

– Какво е станало с теб? – извика тя. – Това не си ти.

– Не би могла да ме разбереш. – Отидох до вратата и я отворих широко. – Прибери се вкъщи при съпруга си, Корин. Погрижи се за себе си.

– Майната ти! – изсъска тя. – Ще съжаляваш за това, а аз може да съм прекалено наранена, за да ти простя.

– Сбогом, Корин.

В продължение на една дълга минута тя стоя така, вперила поглед в мен, след това изхвърча навън.

– Върви по дяволите!

Завъртях се на пета, не знаех къде да отида и какво да направя, но определено трябваше да направя нещо. Каквото и да е. Закрачих напред-назад из кабинета.

Извадих телефона си и машинално набрах номера на Ева, без предварително да съм решил да го правя.

– Кабинетът на Марк Гарити... – започна тя.

– Ангелчето ми.

Тези две думи бяха достатъчни, за да издадат облекчението, което почувствах. Тя бе единственият човек, от когото се нуждаех. Дълбоко в себе си винаги бях знаел това.

– Гидиън. – Както обикновено, веднага разбра какво ставаше с мен. – Всичко наред ли е?

Хвърлих поглед към служителите си, седнали в далечината зад бюрата си, вършейки обичайната си ежедневна работа. Натиснах копчето, за да затъмня стъклената стена, имах нужда да остана насаме с жена си. Заговорих ѝ с по-лековат тон, тъй като не исках да я притеснявам:

– Вече ми липсваш.

Тя изчака секунда, преди да ми отговори, и напълно влезе в тона ми.

– Лъжец – сряза ме тя, – знам, че си прекалено зает.

– Не е вярно. А сега ти ми кажи колко ти липсвам.

Тя се засмя.

– Ужасен си. Просто не знам какво да те правя.

– Каквото пожелаеш.

– Много си отворен. Кажи какво има. Очертава се напрегнат ден, така че трябва да се залавям за работа.

Отидох до бюрото си и се загледах в снимката ѝ. Отпуснах рамене.

– Просто исках да знаеш, че мисля за теб.

– Добре. Не спирай да го правиш. И само за твоя информация ще ти кажа, че ми е много приятно да разбера, че не си намусен, докато си на работа. Беше ми много приятно да чуя гласа ѝ. Точка по въпроса.

Вече се бях отказал да се опитвам да проумея защо ми въздействаше по този начин. Просто оценявах факта, че можеше да преобрази целия ми ден.

– Кажи, че ме обичаш.

– Безумно. Вие сте върхът, господин Крос, в целия свят няма друг като вас.

Загледах се в очите ѝ, които се смееха от снимката, и прокарах леко пръстите си по стъклото.

– А ти си центърът на моя свят.

***

Останалата част от сутринта премина бързо и без особени събития. Точно закривах съвещанието, свързано с евентуални инвестиции във верига ваканционни хотели, когато отново бях прекъснат от посещение от личен характер. Спокойният работен ден беше дотук.

– Не можеш да не прецакаш всичко, нали? – обвини ме брат ми, нахлувайки в кабинета, докато Скот го следваше по петите.

Погледнах Скот и му направих знак да се оттегли. Той затвори вратата зад гърба си.

– Добър ден и на теб, Кристофър.

Имахме една и съща кръв, но не можеше да сме по-различни един от друг. Също като баща си той имаше чуплива коса, чийто цвят бе нещо средно между кафяво и червено. Очите му бяха сивозеленикави, докато аз определено бях син на майка ни.

– Забрави ли, че Айрланд също е наследница на "Видал рекърдс"? – сопна се той и ме погледна сърдито.

– Никога не забравям това.

– Тогава значи изобщо не ти пука. Тъпото ти желание да отмъстиш на Брет Клайн ни струва много пари. Вредиш на всички ни, не само на него.

Отидох до бюрото си, облегнах се на него и скръстих ръце. Трябваше да очаквам подобно нещо, след като видях как Кристофър беше побеснял при промоцията на клипа на "Златна" на Таймс скуеър. Искаше Клайн и Ева да се съберат. Нещо повече, искаше аз да се разделя с нея. Тъжната истина бе, че присъствието ми изкарваше на преден план най-лошите черти на брат ми. Можеше да действа грубо и безразсъдно само тогава, когато се опитваше да ме нарани по някакъв начин. Бил съм свидетел на брилянтните му речи, на това как омайва хората с вродената си харизма и как впечатлява членовете на управителния съвет с блестящите си бизнес предложения, но към мен той не проявяваше нито едно от тези качества.

Подразнен от необяснимата му враждебност, аз го провокирах:

– Надявам се, че скоро ще стигнеш до същността на въпроса.

– Не ми се прави на невинен, Гидиън. Много добре знаеш какво правиш, след като най-систематично проваляш всяка възможност за изява пред медиите, която "Видал рекърдс" осигурява на "Сикс-Найнтс".

– Преди всичко трябва да знаеш, че ако в центъра на тези изяви стои Ева, то от тях няма никакъв смисъл.

– Не си ти този, който взема решения по въпроса – заяви той с презрителна усмивка. – Изобщо съзнаваш ли какви щети нанасяш? От "Зад музиката" отложиха излъчването, защото Сам Имара вече не притежава правата върху кадрите, които е събрал от ранните години на групата. "Ресторанти, заведения за бързо хранене и барове" не могат да включат "Барът на Пийт на Шейсет и девета улица" в епизода си за Сан Диего, защото е бил разрушен още преди да успеят да заснемат този сегмент. А след обявяването на годежа ти от "Ролинг Стоунс" вече не се интересуват от статията за "Златна", която преди ни бяха предложили. Песента престава да бъде интересна, ако няма щастлив край.

– Мога да ти дам кадрите, които искат от VH1. Свържи ги с Араш и той ще се погрижи за това.

– След като си изтрил и последната следа, свързана с Ева ли? Какъв е смисълът от това?

Вдигнах вежди.

– Предполага се, че се интересуват от "Сикс-Найнтс", а не от съпругата ми.

– Все още не ти е съпруга – сряза ме той, – точно в това ти е проблемът. Страхуваш се да не се върне при Брет. Всъщност ти не си нейният тип и ние всички го знаем. Можеш да ѝ лижеш онази работа по време на разни събирания, но това, по което тя наистина си пада, е да прави свирки на рокзвезди на публични места...

Нахвърлих се върху него още преди да е разбрал какво става. Юмрукът ми попадна право в челюстта му и той отметна глава назад. Нанесох му втори удар отляво, той залитна и се строполи върху стъклената стена. Погледнах през нея и видях, че Скот се изправя на крака, след това се подготвих да поема удара на тялото на Кристофър в моето. Стоварихме се на пода. Извъртях се и започнах да го налагам в ребрата, докато той застена. Заби с все сила глава в слепоочието ми.

Стаята започна да се върти. Бях замаян, изтъркалях се встрани и с мъка се изправих на крака.

Кристофър се надигна до масичката за кафе. Кръвта се стичаше от устните му и капеше на килима. Челюстта му започна да се подува и той с мъка си поемаше въздух. Ръцете ме боляха, затова ги раздвижих, изгарях от желание да го ударя отново. Ако беше някой друг, щях непременно да го сторя.

– Хайде, направи го – предизвика ме той, – искаш ме мъртъв още от деня, в който се родих. Защо да не ме убиеш сега?

– Ти си луд.

Двама души от охраната се подадоха на бегом иззад ъгъла, но аз вдигнах ръка, за да ги спра.

– Ясен си ми, задник – изръмжа брат ми и се изправи тежко на крака. – Вече говорих с членовете на управителния съвет. Обясних им какво правиш Ако си решил да ме съсипеш, ще се боря с теб по всички възможни начини.

– Вече загуби битката, идиот такъв. Изливай лудостта си някъде другаде. Остави Ева на мира. Ако искаш да си създадеш враг в мое лице, продължавай да се заяждаш с нея.

В следващата дълга минута той стоя, вперил поглед в мен, след това се изсмя грубо.

– Тя знае ли какво причиняваш на Брет?

Поех дълбоко въздух и премигнах, оформящата се синина вече започваше да ме боли.

– Не причинявам абсолютно нищо на Клайн. Само защитавам Ева.

– А групата е случайна жертва?

– По-добре той да е жертвата, отколкото тя.

– Майната ти! – изкрещя той.

– Майната ти и на теб.

Кристофър се отправи към вратата. Трябваше да го оставя да си отиде, но вместо това заговорих:

– За бога, Кристофър, те са талантливи. Не са им необходими подобни трикове, за да имат успех. Ако не желаеше толкова силно да ме накараш да си платя за онова, което си въобразяваш, че съм направил, щеше да се концентрираш върху нещо по-смислено от това да ги превърнеш в поредната банда с един-единствен хит.

Стиснал юмруци, той се приближи към мен.

– Не ме учи как да си върша работата. И не заставай на пътя ми, защото ще ти дам да разбереш.

Гледах го как си тръгва, придружен от охраната. След това отидох до бюрото си и проверих какви съобщения съм получил. Търсили ме бяха двама от членовете на управителния съвет на "Видал рекърдс".

Свързах се със Скот.

– Повикай Араш Мейдани.

Щом Кристофър искаше война, щеше да я получи.

***

Пристигнах в кабинета на доктор Лайл Питърсън в шест – точно навреме. Психоаналитикът ме посрещна с усмивка, тъмните му очи бяха топли и дружелюбни.

След изминалия ден последното нещо, което исках, бе да прекарам цял час в кабинета му Много повече се нуждаех от един час насаме с Ева. Сеансът ни започна както винаги – доктор Питърсън ме попита как е минала седмицата ми, а аз му отговорих възможно по-накратко. След това той предложи:

– Да поговорим за кошмарите ти. Облегнах се назад и сложих ръка върху страничната облегалка на дивана. Още от самото начало бях споделил съвсем откровено за проблемите си със съня; целта ми беше да получа рецепта за лекарството, което осигуряваше на Ева възможност да бъде до мен през нощта в малко по-голяма безопасност, но никога не бяхме разисквали същността на кошмарите ми.

Това означаваше, че някой друг бе повдигнал тази тема.

– Говорили сте с Ева. – Не беше въпрос, тъй като отговорът беше очевиден.

– Изпрати ми имейл по-рано днес – потвърди той и скръсти ръце върху таблета си.

Започнах тихо да барабаня с пръсти.

Погледът му проследи движението ми.

– Безпокои ли те фактът, че тя се свърза е мен?

Претеглих внимателно думите си, преди да отговоря:

– Тя се тревожи. Не бих се оплакал, щом разговорът ми с вас ѝ помага по някакъв начин. Вие сте и неин терапевт, така че тя има пълно право да дискутира въпроса е вас.

– Но на теб това не ти харесва. Предпочиташ сам да решаваш кои проблеми да споделяш е мен.

– Предпочитам Ева да се чувства в безопасност.

Доктор Питърсън кимна.

– Точно затова си тук. Заради нея.

– Разбира се.

– На какъв изход от сеансите ни се надява тя?

– Вие не знаете ли?

Той се усмихна.

– Бих искал да чуя твоя отговор на въпроса.

Помислих за момент и казах:

– Ева е вземала грешни решения в миналото. Научила се е да разчита на съвета на терапевтите си. Нещата са се получили и това е решението, което тя знае.

– А какво чувстваш ти по въпроса?

– Трябва ли да чувствам нещо? – възразих аз. – Тя ме помоли да опитам и аз се съгласих. Компромисите са много важно нещо в една връзка, не е ли така?

– Така е.

Взе писалката за таблета си и започна да потропва с нея по екрана.

– Разкажи ми за предишните си преживявания, свързани с психотерапията.

Поех дълбоко въздух. После издишах.

– Бях дете. Не си спомням.

Погледна ме над рамката на очилата си.

– Как се чувстваше при разговорите с терапевта? Ядосан, уплашен, тъжен?

Погледнах към венчалната си халка и отговорих:

– По малко от всичко.

– Предполагам, че си изпитвал подобни чувства и по отношение на самоубийството на баща ти?

Усмихна се. Аз присвих очи и го погледнах преценяващо.

– Какво искате да кажете?

– Просто разговаряме, Гидиън – отвърна той и се облегна назад. – Много често имам чувството, че се питаш каква е уловката. Няма такава. Искам единствено да ти помогна.

Наложих си да се отпусна.

Исках кошмарите да спрат. Исках да мога да спя в едно и също легло със съпругата си. Нуждаех се от доктор Питърсън, за да ми помогне да постигна това.

Не исках обаче в името на тази цел да разговарям за неща, които никой не можеше да промени.

8.

– Здрасти, приятелко. Какво мислиш за едно караоке? – попита Шона Елисън в момента, в който вдигнах телефона.

Пуснах молива върху бележника, по който си драсках нещо, след това се настаних на дивана и подвих крака на възглавницата. Минаваше девет, а Гидиън още не се беше появил. Не знаех дали това е хубаво, или лошо, имайки предвид, че по-рано тази вечер той имаше среща с доктор Питърсън.

Слънцето беше залязло преди повече от час и оттогава се опитвах да не мисля за съпруга си на всеки пет секунди. С удоволствие щях да си поприказвам с Шона, за да се поразсея.

– Ами – започнах уклончиво аз, – тъй като съм истински музикален инвалид, мисълта да пея на обществено място изобщо не ми минава през главата. Защо?

Представих си кипящото от живот червенокосо момиче, което бързо се превръщаше в моя приятелка. В много отношения тя приличаше на брат си Стивън, който по стечение на обстоятелствата беше сгоден за шефа ми. И двамата бяха много забавни и добряци, умееха да се шегуват, но иначе бяха здраво стъпили на земята. Семейство Елисън ми допадаха много.

– Защото си мислех, че бихме могли да отидем в новия караоке бар, за който чух днес на работа – обясни тя. – За разлика от останалите долнопробни места, в този бар има музика на живо. Не е задължително да пееш, ако не искаш. Много от хората ходят там само да гледат.

Протегнах се да взема таблета, който бях оставила на масичката за кафе.

– Как се казва това място?

– "Старлайт Лаундж". Мисля, че ще е забавно, ако се видим там в петък.

Вдигнах вежди. Бяхме решили да съберем приятелите си в петък вечер. Опитах се да си представя как Арнолдо или Араш пеят караоке и самата мисъл за това ме накара да се усмихна. По дяволите, защо пък не? Най-малкото с това по-лесно щяхме да разчупим леда.

– Ще го спомена на Гидиън. – Потърсих бара в интернет и влязох в сайта му. – Изглежда много приятен.

Името му навяваше мисли за някогашните барове, в които се е пеело, но снимките на сайта показваха съвременен клуб, чийто декор беше решен в различни нюанси на синьото с акценти от хром. Изглеждаше елегантен и изискан.

– Нали? И аз така си помислих. Освен това ще е забавно.

– Да. Чакай само да видиш какво прави Кари, като се добере до микрофон. От нищо не му пука.

Тя се разсмя, а аз се усмихнах, когато чух този звук, бълбукащ като отворено шампанско.

– И Стивън е същият. Кажи ми после какво сте решили. Очаквам с нетърпение да те видя.

Затворихме и аз захвърлих телефона на възглавницата до себе си. Тъкмо си мислех дали да не се захвана отново с проекта си, когато изпищяването на телефона ми показа, че съм получила съобщение. Беше от Брет. "Трябва да поговорим. Обади ми се."

Дълго време останах вперила поглед в снимката му. Цял ден ми звънеше, но затваряше всеки път, когато се включеше гласовата ми поща. Ще излъжа, ако кажа, че не изпитвах противоречиви чувства от факта, че все още опитваше да се свърже с мен, но знаех, че това не би довело доникъде. Може би един ден щяхме да станем приятели, но не и днес. Не бях готова за това, а и не исках да причинявам допълнителен стрес на Гидиън.

Преди си мислех, че изправяйки се пред проблемите, които ме притесняваха, проявявам сила и чувство за отговорност. Сега разбирах, че понякога целта не бе да решиш проблема. Понякога трябваше просто да се възползваш от тази възможност, за да опознаеш по-добре себе си.

"Ще ти се обадя, когато мога" – отвърнах на съобщението му. След това отново оставих телефона настрана. Щях да му се обадя в присъствието на Гидиън. Без тайни, без нищо скрито.

– Здрасти.

Кари се появи откъм коридора, облечен в долнище на пижама и износена фланелка. Тъмнокафявата му коса все още беше влажна от душа, който сигурно бе взел, след като Татяна си тръгна преди около час.

Радвах се, че не остана да преспи. Много исках да започна да харесвам жената, която твърдеше, че носи бебето на най-добрия ми приятел, но дългокраката манекенка по никакъв начин не ме улесняваше. Имах чувството, че нарочно се заяжда с мен при всяка удобна възможност. Останала бях с твърдото убеждение, че тя иска да запази Кари само за себе си и гледа на мен като на огромно препятствие по пътя към тази цел.

Най-добрият ми приятел се просна по корем в другия край на дивана, протегна крака и постави глава до бедрото ми.

– С какво се занимаваш?

– Правя списъци. Искам да се захвана е някаква дейност в помощ на жертвите на насилие.

– Така ли? И какво по-точно имаш предвид?

Вдигнах безпомощно рамене.

– Не знам точно. Все си мисля за Мегуми и това, че не е споделила случилото се е никого. Аз също не казах на никого. Нито пък ти, докато не мина твърде много време.

– Защото на никого не му пука – каза той рязко и подпря брадичка с две ръце.

– Освен това е страшно да говориш за подобно нещо. Има много горещи телефонни линии и приюти за жертвите. Искам да направя нещо различно, което да промени ситуацията, но не ми хрумва никаква идея.

– Тогава говори с хората с идеи.

Свих устни.

– Казваш го така, сякаш е много просто.

– Защо, по дяволите, трябва да откриваш топлата вода? Намери хората, които разбират от тази работа, и им предложи помощта си.

Извърна се, легна по гръб и потри лицето си с две ръце.

Познавах този жест, знаех какво означава. Нещо го гризеше отвътре.

– Разкажи ми как мина денят ти – подканих го аз.

В крайна сметка се оказа, че в Сан Диего бях прекарала повече време насаме е Гидиън, отколкото с най-добрия си приятел, което ме караше да се чувствам зле. Кари твърдеше, че си е прекарал много добре, мотаейки се със старите си приятели, но това не беше целта на пътуването ни. Имах чувството, че съм го разочаровала, макар той да не ме обвиняваше в нищо.

Той отпусна ръце до тялото си.

– Тази сутрин бях на снимки, а след това обядвахме с Трей.

– Каза ли му за бебето?

Той поклати глава.

– Мислех да го направя, но не можах Такъв задник съм.

– Не бъди толкова суров към себе си. В момента не ти е никак лесно.

Кари затвори очи и блестящите му зелени ириси изчезнаха от погледа ми.

– Онзи ден си мислех колко по-лесно би било, ако Трей работеше и на двата фронта. Тогава и двамата щяхме да можем да чукаме Тат, както и да се чукаме един друг, така щях да имам всичко, което искам. След това осъзнах, че никак не ми се ще да деля Трей с Тат. Нямам нищо против да деля нея. Но не и него. Кажи ми, че не съм истински гадняр.

Протегнах ръка и разроших тъмната му коса.

– Това е съвсем човешко.

И аз бях изпаднала в подобна ситуация с Гидиън, като си мислех, че бих могла да намеря начин да бъдем приятели с Брет, въпреки че се дразнех от това, че Гидиън и Корин са такива.

– В един идеален свят никой от нас не би проявявал егоизъм, но на практика не се получава така. Просто се опитваме да правим каквото можем.

– Винаги ми намираш някакво извинение – измърмори той.

За миг се замислих върху думите му.

– Не – поправих го кротко аз и се наведох, за да го целуна по челото. – Само ти прощавам. Някой трябва да го направи, тъй като ти не би простил сам на себе си.

***

Сряда сутрин дойде и отмина бързо. Преди да се усетя, стана време за обяд.

– Преди две седмици празнувахме годежа ни – заяви Стивън Елисън, докато ме настаняваше на стола. – А сега ще празнуваме твоя.

Усмихнах се, не успях да се въздържа. Годеникът на шефа ми притежаваше онази заразителна веселост, която не можеше да не ми въздейства.

– Сигурно е заразно.

– Сигурно. – Той погледна към партньора си, а след това отново насочи поглед към мен. – Нали Марк няма да те загуби?

– Стивън – предупреди го Марк, – недей.

– Никъде няма да ходя – отвърнах аз, при което шефът ми се ухили учудено, но доволно.

Усмивката му, оградена от брадичка с формата на катинарче, беше също така заразителна като непринудеността на Стивън. Редовните ни обяди – цената, която трябваше да заплатя, за да ме допуснат в компанията си – наистина си струваха.

– Радвам се да чуя това – заяви Марк.

– Аз също – присъедини се Стивън и отвори менюто с такъв решителен жест, сякаш бяхме взели решение по някакъв много важен въпрос. – Искаме да се навърташ около нас, хлапе.

– Ще се навъртам – уверих го аз. Келнерът остави пред нас панерче с поръсен със зехтин чеснов хляб и ни изрецитира специалитетите на деня. Ресторантът, който мъжете бяха избрали, предлагаше две менюта – италианско и гръцко.

Като повечето средиземноморски ресторантчета и това беше малко, масите – сбутани една в друга така, че една компания лесно се смесваше с друга и човек трябваше да внимава къде държи лактите си. Ароматът, който идваше от кухнята и се носеше над таблите, разнасяни от келнерите, накара стомаха ми да закъркори. За щастие, тълпата посетители, дошли на обяд, говореше достатъчно високо, за да го прикрие.

Стивън прокара ръка през яркочервената си коса, на която много жени биха завидели.

– Ще си поръчам мусака.

– Аз също – обявих и затворих менюто.

– За мен пица с пеперони – реши Марк.

Двамата със Стивън се пошегувахме с него, че е особено авантюристично настроен.

– Ей – не ни остана длъжен той, – решението да се оженя за Стивън е достатъчно голяма авантюра.

Годеникът му се захили, сложи лакти на масата и подпря брадичка на юмрука си.

– И така, Ева... как ти предложи Крос? Предполагам, че не го е изломотил по средата на улицата. Марк, който седеше на пейката до партньора си, го погледна гневно.

– Така е, не го направи – съгласих се аз. – Съобщи ми новината, докато се намирахме на един частен плаж. Не мога да кажа, че ме помоли да се омъжа за него, по-точно ми заяви, че ще се оженим.

Марк сви замислено устни, но Стивън беше прям както винаги.

– Романтика в стил Гидиън Крос.

Засмях се.

– Абсолютно. Той е първият, който ще каже, че не е романтичен, но греши в това отношение.

– Дай да видя пръстена.

Протегнах ръка към Стивън и квадратният диамант заблестя с всички цветове на дъгата. Беше прекрасен пръстен, свързан с прекрасни спомени за Гидиън. Мнението на Елизабет Видал по въпроса не можеше да ги помрачи.

– Еха! Марк, скъпи, трябва да ми купиш и на мен такъв.

Представих си как едрият червенокос предприемач носи на пръста си такъв пръстен и картинката ми се стори твърде комична.

Марк го изгледа.

– За да го счупиш на строителната площадка ли? Дай да изясним това.

– Диамантите са издръжливи и прекрасни малки неща, но не се тревожи, ще се грижа за него.

– Ще трябва да почакаш, докато започна да ръководя своя собствена агенция – изсумтя недоволно шефът ми.

– Мога да чакам – заяви Стивън и ми намигна. – Регистрирахте ли се вече някъде?

Поклатих отрицателно глава.

– А вие?

– Да, по дяволите!

Отвори чантата си и извади оттам папката, в която бе събрал всички идеи за сватбата.

– Кажи ми какво мислиш за тези десени?

Марк вдигна поглед към небето и въздъхна многострадално. Взех си парченце чесново хлебче и се наведох напред, тананикайки си весело.

***

През останалата част от следобеда работих върху офертата за "Ланкорп". В края на работния си ден се отправих за тренировката си по крав мага, придружена от Раул. По пътя прочетох отново отговора на съобщението ми до Кланси, в което казвах, че няма да е необходимо да ме води. Беше ми написал, че няма проблем, но ми се струваше, че му дължа по-подробно обяснение.

"Гидиън иска от сега нататък да ме придружават неговите хора, затова вече си свободен. Благодаря ти за помощта."

Отговори ми почти веднага: "Няма защо. Извикай ме, ако имаш нужда от мен. Между другото, приятелката ти не би трябвало да има повече проблеми".

Благодарностите, които му изпратих, ми се сториха крайно недостатъчни. Отбелязах си, че би трябвало да му пратя нещо, с което по-добре да изразя признателността си.

Раул паркира пред тухлената фасада на бившия склад, който Паркър Смит беше превърнал в своя тренировъчна зала по крав мага, след което ме съпроводи вътре и седна на една от пейките. Присъствието му леко ме притесняваше. Досега Кланси винаги ме бе чакал отвън. Фактът, че Раул ме наблюдаваше, ме караше да се чувствам доста неловко.

Въпреки огромното открито пространство залата изглеждаше препълнена заради множеството клиенти по постелките и на тези, които тренираха е индивидуални инструктори. Шумът беше почти оглушителен, истинска какофония от тела, които се стоварваха върху матраците, сблъсъци на тяло в тяло и викове, които участниците издаваха или да нахъсат самите себе си, или да изплашат противника си. Огромните метални врати, през които някога са вкарвали стоките, допринасяха както за индустриалната атмосфера в залата, така и за жегата вътре, срещу която нито климатиците, нито множеството вентилатори помагаха. Разтягах се, подготвяйки се за изтощителната тренировка, когато пред погледа ми попаднаха чифт дълги крака. Изправих се и видях детектив Шели Грейвс от Полицейското управление на Ню Йорк.

Беше прибрала къдравата си кестенява коса в кок – строг като изражението на лицето ѝ, а сините ѝ очи ме гледаха преценяващо и безпристрастно. Страхувах се от нея и от това, което можеше да причини на Гидиън, но също така ѝ се възхищавах много. Беше строга и самоуверена по начин, към който можех само да се стремя.

– Здравей, Ева – поздрави ме тя.

– Здравейте, детектив Грейвс.

Беше облечена за работа в черен панталон и червена блуза. Носеше черно сако, което не прикриваше нито значката, нито пистолета ѝ. Ботушите ѝ бяха износени и строги също като поведението ѝ.

– Забелязах те точно като излизах. Чух за годежа ти. Поздравления.

Стомахът ми се сви леко. Част от алибито, ако човек можеше да го нарече така, беше, че по времето, когато Нейтън беше убит, двамата с Гидиън бяхме разделени. Защо такава могъща и известна публична личност би извършила убийство заради някое бивше гадже, което не искаше да види никога повече?

Годежът ни, обявен толкова скоро след това, изглеждаше твърде подозрителен. Грейвс ми каза, че с партньора ѝ вече са поели друг случай, но много добре разбирах какъв тип ченге е тя. Шели Грейвс вярваше в справедливостта. Вярваше, че Нейтън е получил онова, което е заслужавал, но бях убедена, че вътре в себе си се питаше дали и Гидиън не крие нещо, за което би трябвало да отговаря.

– Благодаря – отговорих аз и изпънах рамене, двамата с Гидиън бяхме на една и съща страна. – Аз съм късметлийка.

Тя погледна към пейките. Към Раул.

– Къде е Бен Кланси?

– Не знам – намръщих се аз. – Защо?

– Просто питам. Знаеш ли, че един от федералните агенти, с когото разговарях за Йедемски, също носи фамилията Кланси – каза тя и впери изпитателен поглед в мен. – Мислиш ли, че имат някаква роднинска връзка?

Пребледнях при споменаването на руския бандит, върху чийто труп бе намерена гривната на Нейтън. Изведнъж ми се зави свят и залитнах леко.

– Какво?

Тя кимна, като че ли бе очаквала точно такава реакция.

– Най-вероятно няма такова нещо. Както и да е, ще се видим по-късно.

Наблюдавах я, докато се отдалечаваше, вперила поглед в Раул. Изведнъж спря и отново се обърна към мен.

– Ще ме поканиш ли на сватбата?

Опитах се да преодолея бученето в главата си.

– На приема след нея. Сватбата ще бъде съвсем скромна, ще присъства само семейството.

– Наистина? Не очаквах това. – По лицето ѝ се появи нещо като усмивка. – Той е пълен с изненади, нали така?

Изобщо не можех да разбера какво иска да каже. Съзнанието ми беше прекалено заето, опитвайки се да разгадае казаното от нея до този момент. Дори не осъзнах, че съм тръгнала след нея, докато не усетих, че я държа за лакътя.

Тя спря, тялото ѝ се изпъна по такъв начин, сякаш искаше да ми каже да я пусна. Което и направих. Незабавно.

Вперих поглед в нея за миг и се опитах да събера мислите си. Кланси. Гидиън. Нейтън. Какво, по дяволите, означаваше това? Какво искаше да каже?

И най-вече защо имах чувството, че ми помагаше? Че се грижеше за мен. И за Гидиън.

Сама се стреснах от думите, които изрекох:

– Искам по някакъв начин да подпомагам организация, полагаща грижи за жертвите на насилие.

Тя вдигна вежди.

– Защо ми го казваш?

– Не знам откъде да започна.

Хвърли ми един поглед.

– Опитай е "Кросроудс" – каза ми тя сухо. – Чувала съм добри отзиви за тях.

***

Седях със скръстени крака на пода на хола до спалнята ми, когато Гидиън се прибра вкъщи. Облечен в широки дънки и бяла фланела с шпиц деколте, той влезе, въртейки ключа от апартамента ми около пръста си. Вперих поглед в него. Не можах да се въздържа. Сърцето ми винаги ли щеше да спира, когато го видех? Надявах се да е така.

Стаята беше малка и много момичешка, обзаведена от майка ми с антики като тясната писалищна маса, която трябваше да ми служи за бюро. С появата на Гидиън ограниченото пространство се изпълни с огромна доза тестостерон, което ме накара да се почувствам нежна, женствена и изгаряща от желание да бъда похитена.

– Здрасти, шампионе.

Любовта и копнежът, с които ме изпълваше, ставаха явни само от тези две думи.

Изведнъж той спря да върти ключовете и се закова на място, погледна ме отгоре надолу, почти както в онзи първи ден във фоайето на "Кросфайър". Погледът му придоби онази замечтана жестокост, която намирах за невероятно възбуждаща.

Поради някаква причина, която вероятно никога нямаше да разбера, той изпитваше същото към мен.

– Ангелчето ми. – Клекна грациозно до мен, за миг косата му се плъзна по скулите в любовна ласка. – С какво се занимаваш?

Пръстите му прехвърлиха листовете хартия, разпилени по пода около мен. Хванах ръката му и я стиснах, преди проучването, което правех за неговата фондация "Кросроудс", да отвлече вниманието му.

Изрекох онова, което бях научила, дадох му информацията точно толкова директно, колкото ми бе представена и на мен:

– Кланси е, Гидиън. Кланси и брат му, който работи във ФБР, са поставили гривната на Нейтън върху ръката на онзи бандит.

Той кимна.

– Така и предположих.

– Наистина ли? Как? – попитах аз и го тупнах по рамото. – Защо не ми каза нищо? Щях да се побъркам от притеснение.

Гидиън се настани на пода срещу мен и кръстоса крака в същата поза, в която бях застанала и аз.

– Все още нямам всички отговори. С Ангъс работим върху фактите. Който и да го е извършил, е наблюдавал или Нейтън, или мен, следил е действията ни, затова започнахме оттам.

– Или е наблюдавал и двама ви.

– Точно така. Кой би направил това? Кой би бил заинтересован от това? От теб?

– Господи! – възкликнах аз и вперих поглед в лицето му. – Детектив Грейвс знае. ФБР. Кланси...

– Грейвс ли?

– Повдигна темата тази вечер в залата на Паркър. Спомена го ей така, мимоходом, само за да види как ще реагирам на новината.

Той присви очи.

– Или те будалка, или иска да ти каже да престанеш да се тревожиш. По-скоро бих заложил на второто.

За малко да го попитам защо, но след това осъзнах, че и аз бях стигнала до същия извод. Детектив Грейвс беше твърда като стомана, но имаше сърце. Бях го забелязала в малкото случаи, в които имах възможност да общувам с нея. А както изглежда, бе и много добра в работата си.

– Тогава значи трябва да ѝ се доверим? – попитах аз и запълзях между брошурите и листовете хартия, за да отида до него и да се сгуша в скута му.

Той ме притисна до себе си, намести ме до мускулестото си тяло и аз прилепнах там идеално, като че ли бях създадена за това място.

Винаги се чувствах така, когато ме прегръщаше. В безопасност. Ценена. Обожавана.

Докосна с устни челото ми.

– Ще говоря с Кланси, за да се уверя, но той не е глупак. Не би оставил нищо на случайността.

Стиснах в юмрук част от фланелката му, държах се за него, като че ли животът ми зависеше от това.

– Не крий такива неща от мен, Гидиън. Престани да се опитваш да ме предпазваш.

– Не мога. – Той също ме притисна по-силно. – Може би трябваше да ти кажа нещо, но през деня имаме само няколко часа насаме и искам те да бъдат идеални.

– Гидиън, трябва да ме допуснеш до себе си.

Усетих как гръдният му кош се надига под бузата ми, сърцето му биеше силно и уверено.

– Работя върху това, Ева.

Това беше единственото, за което можех да го помоля.

***

На следващата сутрин отидох в кухнята, шляпайки с боси крака по пода, и открих Гидиън там да налива кафе. Бих могла да кажа, че миризмата на кафе ме е накарала да побързам, но всъщност бе видът на съпруга ми – току-що обръснат и облечен, с незакопчана още жилетка на костюма. Обожавах да го виждам леко неглиже.

Погледна ме, докато приближавах към него, а петите ми шляпаха по мраморния под, лицето му беше безизразно, но очите му – топли. Дали и той усещаше същата тръпка, докато ме наблюдаваше как се подготвям за началото на деня? Съмнявам се. Убедена съм, че мъжете или се възбуждаха от някоя гледка, или... не.

Обхванах китката му с пръсти и насочих ръката му така, че да ме обгърне отзад и да се плъзне под полата ми, докато стисне долната част на дупето ми.

В ъглите на устните му заигра усмивка.

– Добро утро и на вас, госпожо Крос.

Дръпна жартиера ми и го пусна изведнъж, така че да ме плесне по бедрото. Подскочих от острата болка и изохках, докато от удареното място не започна да се разлива топлина.

– Хм... това ти харесва – ухили се самодоволно той.

– Боли – казах аз и нацупих устни. Гидиън се раздвижи, облегна се на барплота и ме придърпа да застана между разтворените му крака, като с две ръце леко притискаше задната част на бедрата ми. Допря нос в слепоочието ми и започна леко да разтрива парещото място.

– Извинявай, ангелчето ми. – След това дръпна втория жартиер и ме плесна по другото бедро.

Извих тяло от изненада и се притиснах в него. Беше се възбудил. Отново. От гърдите ми се изтръгна нисък стон.

– Престани.

– Това те възбужда – промърмори той в ухото ми.

– Боли! – оплаках се аз, но се отърках в него.

Беше ме събудил с нежни целувки и предизвикателни ръце. Благодарих му с уста, докато бяхме под душа. И въпреки това можеше да го направи отново. Аз също. Бяхме пристрастени един към друг.

– Искаш ли да го цункам, за да му мине? – Плъзна пръсти между бедрата ми и разбра, че съм топла и готова. – Господи, какво правиш с мен, Ева – изпъшка той. – Имам толкова много работа...

Боже, колко приятен беше допирът му. А ароматът дори още повече. Обвих ръце около врата му.

– Трябва да вървим на работа.

Дръпна ме, така че да се повдигна на пръсти, и ме отърка във възбудения си пенис.

– По-късно ще си поиграем с тези жартиери.

Целунах го. Поставих разтворените си устни върху неговите и го погълнах, езикът ми докосна неговия. Започна да го гали ненаситно. Да го смуче.

Гидиън стисна в юмрук опашката ми, ограничавайки движенията ми, и пое инициативата, чукаше ме в устата, изпиваше ме. Възбудих се само след миг, кожата ми се овлажни от избилата пот.

Устните му бяха едновременно и твърди, и меки върху моите, притискаше ме така, че да съм му удобна, зъбите му леко докосваха долната ми устна. Вкусът му, обогатен от превъзходния аромат на силно черно кафе, ме опияняваше. Бях като пияна от присъствието му, стисках косата му с две ръце, държах се здраво за него и се повдигах на пръсти, за да се притисна още по-плътно до него. И още по-плътно. Но никога достатъчно.

– Еха! – Гласът на Кари ме извади от сладострастната магия, в която Гидиън ме бе потопил. – Не забравяйте, че тук се храним.

Опитах да се отдръпна от съпруга си, но той ме притискаше силно, позволи ми само да отлепя устни от неговите. Срещнах погледа му. Очите му гледаха остро под натежалите клепачи, устните му бяха меки и влажни.

– Добро утро, Кари – поздрави Гидиън и насочи вниманието си към най-добрия ми приятел, докато той дойде при нас до кафемашината.

– За вас двамата сутринта може и да е добра – отвърна Кари, отвори шкафа с чашите и извади една. – За съжаление, аз съм прекалено уморен и шоуто ви не може да ми въздейства. Което ме кара да не съм особено оптимистично настроен за останалата част от деня.

Беше облечен в прилепнали по краката дънки и тъмносиня фланелка, косата му – внимателно подредена в модна прическа. Съжалявах необвързаните жители на Манхатън, които щяха да го видят днес. Беше толкова впечатляващ мъж както физически, така и по отношение на фалшивото самочувствие, което излъчваше.

– Имаш ли снимки днес? – попитах аз.

– Не. Но Тат има и иска да съм до нея. Оплаква се от сутрешно гадене и разни други неща, така че ще бъда до нея, за да ѝ помогна с каквото мога, ако се почувства зле.

Протегнах се и го погалих по ръката съчувствено.

– Това е прекрасно, Кари. Ти си върхът.

Усмихна се кисело и вдигна врялото кафе до устните си.

– Какво друго бих могъл да направя? Не може на мен да ми се гади вместо на нея, а тя трябва да работи, докато ѝ е възможно.

– Нали ще ми кажеш, ако мога да помогна по някакъв начин?

Той вдигна рамене.

– Непременно.

Гидиън галеше с ръка гърба ми и така ми показваше безмълвната си подкрепа.

– Ако имаш време, Кари, бих искал да присъстваш на срещата ни с дизайнера, който ще реновира апартамента на Пето авеню.

– Да, и аз си мислех за това. – Кари подпря бедро на барплота. – Все още не сме се разбрали с Тат, но предполагам, че по някое време ще се съберем. А вие двамата надали бихте искали някое пищящо бебе около себе си. Когато сте готови за това, ще си имате свое, няма да е необходимо да търпите моето.

– Кари...

Най-добрият ми приятел рядко планираше нещата повече от петнайсет минути напред. Когато чух как решително поема отговорността, го заобичах още повече.

– И двете части на мезонета са напълно звукоизолирани – заяви Гидиън с онзи тон, който действаше окуражаващо на всички, защото ги караше да вярват, че напълно контролира ситуацията. – Ще направим така, че нещата да се получат. Само ми кажи какво те тревожи и ще се опитаме да решим проблема.

Кари впери поглед в чашата си, красивото му лице изведнъж доби уморен и измъчен вид.

– Благодаря. Ще поговоря с Тат за това. Трудно е, нали разбирате? Тя не иска да мисли за бъдещето, а аз не спирам да мисля за него. Ще се появи едно човече, което ще бъде напълно зависимо от нас, и ние трябва да сме готови за това. Някак си.

Отстъпих назад и този път Гидиън ме пусна. Беше ми трудно да гледам колко се измъчва Кари. Освен това ме беше страх. Той не умееше да се оправя с предизвикателствата и можеше много лесно да се обърне към старите саморазрушителни начини за справяне с трудностите. И двамата ежедневно се сблъсквахме с тази заплаха. Аз имах цяла група хора, които ме държаха здраво стъпила на земята. Кари обаче имаше само мен.

– Затова е семейството, Кари – усмихнах се аз, – за да се подлудяват членовете му един друг и да се пращат на психотерапия.

Той изсумтя и скри лицето си зад чашата. Липсата на остроумен отговор ме накара да се разтревожа още повече. Настъпи тежко мълчание.

Двамата с Гидиън го оставихме за минута, използвайки възможността да отпием от кафето си и да си доставим достатъчно кофеин. Не си казахме нищо, дори не се спогледахме, за да не остане Кари с впечатлението, че сме едно цяло, от което той е изключен, но въпреки това усещах, че действаме в абсолютен синхрон. Това означаваше толкова много за мен. Никога преди това не бях имала истински партньор в живота си, любовник, който стои до мен не само заради доброто прекарване.

Гидиън беше истинско чудо по толкова различни начини.

Тогава изведнъж ми хрумна мисълта, че трябва да направя някои промени, да направя компромис за съвместната ми работа е Гидиън. Трябваше да престана да мисля, че екипът на "Крос индъстрис" е само негов. Да го приема и за свой, ако исках двамата да работим заедно.

– Свободен съм следващата седмица – каза Кари най-накрая и погледна първо към мен, а след това и към Гидиън.

Съпругът ми кимна.

– Тогава да се разберем за сряда. Остави ни малко време да се съвземем след уикенда.

Кари изкриви устни.

– Значи ще бъде такова парти.

– Ти знаеш ли някакъв друг вид? – усмихнах се аз.

***

Как си? – попитах Мегуми, когато седнахме да обядваме заедно в четвъртък.

Изглеждаше по-добре от понеделник, но все още бе прекалено облечена за лятната жега. Затова и поръчах да ни донесат салата в стаята за почивка, вместо да излизаме в задушната влага.

Тя се усмихна едва-едва.

– По-добре.

– Лейси знае ли какво се е случило? Не знаех колко близка е Мегуми със съквартирантката си, но не бях забравила, че Лейси първа бе излизала с Майкъл.

– Нямам никаква представа – отвърна Мегуми, ровейки из салатата си с пластмасова вилица. – Чувствам се толкова глупаво.

– Винаги бързаме да обвиняваме себе си, но "не" означава "не". Вината не е в теб.

– Знам, но въпреки това...

Много добре знаех как се чувстваше.

– Мислила ли си да разговаряш с някого за това?

Тя ме погледна и подпъхна кичур коса зад ухото си.

– Имаш предвид някой специалист ли?

– Да.

– Не съвсем. Как изобщо започва да си търси човек такъв?

– Здравната ни осигуровка покрива и консултации по психично здраве. Обади се на номера на гърба на здравната ти карта. Ще ти дадат списък с имена, от които можеш да избереш.

– И така просто... да си избера някого?

– Аз ще ти помогна.

И ако правилно бях преценила нещата, щях да намеря начин да помогна и на други жени като нея и мен. Все нещо добро трябваше да излезе от преживяванията ни. Имах и мотивацията, и средствата да го направя. Оставаше само да намеря начина.

Очите ѝ заблестяха.

– Ти си добра приятелка, Ева. Благодаря ти, че си до мен.

Наведох се към нея и я прегърнах.

– Напоследък не ми е писал есемеси – каза тя, когато се отдръпнах от нея. – Продължавам да изпитвам ужас, че ще го направи, но с всеки изминал час, в който не получавам съобщение, се чувствам все по-добре.

Наместих се на стола си и благодарих безмълвно на Кланси.

– Браво.

***

В пет часа излязох от офиса и взех асансьора до етажа на "Крос индъстрис", надявах се, че ще имам време да си поприказвам с Гидиън, преди да отидем при доктор Питърсън.

Мислех за съпруга си през целия ден, за бъдещето, което исках да изградим заедно. Желаех да ме уважава като личност и да не навлиза в личното ми пространство, но едновременно с това исках да ме допусне малко по-навътре в своето. Исках да имаме повече моменти като този с Кари, когато двамата с Гидиън застанахме един до друг и заедно се изправихме срещу проблема. Не можех да го притискам, ако аз самата не бях склонна да положа известно усилие.

Червенокосата рецепционистка на "Крос индъстрис" натисна бутона и ме пусна да вляза. Поздрави ме с пресилена усмивка, в която не участваше погледът ѝ.

– Мога ли да направя нещо за вас?

– Не, благодаря, няма нужда – отвърнах аз и преминах бързо покрай нея.

Щеше да бъде много хубаво, ако всички, които работеха за Гидиън, бяха приветливи като Скот, но рецепционистката имаше някакъв проблем с мен и аз просто трябваше да приема това.

Отправих се към кабинета на Гидиън и установих, че на бюрото на Скот няма никого.

През стъклената стена видях, че съпругът ми работеше, ръководеше някакво съвещание авторитетно и без всякакво усилие. Стоеше изправен пред бюрото, облегнат на него и кръстосал единия си крак пред другия. Беше облякъл сакото си и разговаряше с двама костюмирани господа и една дама със страхотни обувки на "Кристиан Лубутен". Скот седеше встрани и водеше записки на таблета си.

Настаних се в един от столовете до бюрото на Скот и се зазяпах прехласнато в Гидиън също като хората, които бяха в кабинета му. Не преставах да се удивлявам на самоувереността му като се имаше предвид, че бе само на двайсет и осем години. Мъжете, с които имаше среща, изглеждаха два пъти по-възрастни от него и въпреки това езикът на тялото им и съсредоточеният им вид показваха, че уважават съпруга ми и се вслушват внимателно в думите му.

Да, парите говореха, при това високо, а Гидиън имаше купища пари. Но много деликатно успяваше да внуши чувството, че той е човекът, който контролира и ръководи. Можех да усетя това, след като бях живяла с бащата на Нейтън, първия съпруг на майка ми, който размахваше властта като бухалка.

Гидиън знаеше как да контролира присъстващите, без да се бие в гърдите. Съмнявам се, че обстановката играеше някаква роля за това, присъствието му щеше да бъде внушително във всеки един кабинет.

Той извърна глава и погледите ни се срещнаха. В блестящите му сини очи нямаше никаква изненада. Знаеше, че съм там, беше доловил присъствието ми, точно както аз понякога усещах, че той идва, преди още да съм го видяла. Между нас съществуваше някаква по-особена връзка, която не можех да обясня. Случваше се, когато го няма, а на мен просто ми се иска да е тук, да имам усещането, че е някъде наблизо.

Усмихнах се и извадих телефона от чантата си. Не исках Гидиън да има усещането, че просто седя и го чакам, не че това би го притеснило по някакъв начин.

Бях получила поне дузина есемеси от майка ми, към които бе прикачила снимки на рокли, цветя и сватбени бутици, което ми напомни, че трябваше да разговарям с нея за това, че татко ще плати за церемонията.

Цяла седмица отлагах този разговор, опитвайки да се подготвя за реакцията ѝ. Имаше още едно съобщение от Брет, в което ми казваше, че трябва да разговаря с мен... спешно.

Изправих се и се огледах, за да си намеря някое спокойно местенце, откъдето да се обадя. Това, което видях обаче, бе Кристофър Видал-старши, който се задаваше откъм ъгъла.

Вторият баща на Гидиън беше облечен, както можех да очаквам, в спортни панталони цвят каки и светло синя риза с разкопчана яка и навити ръкави, а на краката си носеше мокасини. Кестенявата му коса, която бе предал и на Кристофър-младши, беше внимателно подстригана на врата и около ушите, сивозелените му очи гледаха сърдито зад старомодните очила с метални рамки.

– Здравей, Ева – поздрави Крис и забави крачка, като доближи до мен. – Как си?

– Добре. А ти?

Кимна и погледна през рамото ми към кабинета на Гидиън.

– Не се оплаквам. Можеш ли да ми отделиш една минута? Искам да поговорим за нещо.

– Разбира се.

Вратата зад гърба ми се отвори и когато се обърнах, видях, че Скот е излязъл.

– Господин Видал – започна той, приближавайки към нас, – госпожице Трамел, господин Крос ще се забави още поне петнайсет минути. Да ви донеса ли нещо за пиене, докато го чакате?

Крис поклати глава.

– Благодаря, за мен нищо. Но би било чудесно, ако можем да използваме някоя стая, в която да поговорим насаме.

– Разбира се – отвърна Скот и ме погледна въпросително.

– Благодаря, и за мен нищо – отвърнах аз.

Скот остави таблета си на бюрото и ни поведе към една конферентна зала, от която се откриваше зашеметяваща панорама към града. Голяма полирана дървена маса блестеше на светлината на скритото осветление, до едната стена бе поставен шкаф, изработен от същото дърво, а на другата стена имаше голям монитор.

– Ако имате нужда от нещо – започна Скот, – само наберете "едно" и аз ще се погрижа. В шкафа има кафе и вода.

Крис кимна.

– Много ти благодаря.

Скот си тръгна. Крис ме покани е жест да седна, след това се настани от дясната ми страна и обърна стола си така, че да е с лице към мен.

– Първо искам да те поздравя за годежа – усмихна се той. – Айрланд говори много хубави неща за теб, а и аз знам, че си изиграла известна роля в сближаването ѝ с Гидиън. Изключително съм ти благодарен за това.

– Не съм направила кой знае какво, но се радвам, ако съм помогнала.

Той се протегна и хвана лявата ми ръка, която лежеше на масата. Потърка леко с палец годежния ми пръстен и сви унило устни.

Дали в момента не мислеше за това, че Джефри Крос беше избрал този пръстен за Елизабет?

– Много красив пръстен – каза той най-накрая. – Сигурен съм, че за Гидиън е означавало много да ти го даде.

Не знаех как да отговоря. Той наистина означаваше много за съпруга ми, защото беше символ на любовта между родителите му.

Крис пусна ръката ми.

– На Елизабет ѝ е много трудно да приеме годежа ви. Сигурен съм, че една майка изпитва много противоречиви емоции, когато първото ѝ дете реши да се жени, особено когато става въпрос за син. Едно време майка ми казваше, че синът е син, докато се ожени, след това става съпруг, но дъщерята е дъщеря за цял живот.

Това обяснение, с което се опитваше да ни помири, ми подейства точно по обратния начин. Опитваше се да бъде мил, но на мен вече ми бяха омръзнали всякакви обяснения, особено когато идваха от страна на Елизабет Видал. Това преструване трябваше да спре, или Гидиън никога нямаше да се избави от болката.

Аз също имах нужда болката да спре. Всеки път, когато той се събуждаше, облян в сълзи, се разстройвах все повече. Можех само да си представя какви щети нанасяше това върху самия него.

Въпреки това се колебаех дали за момента да не оставя нещата каквито са. Можех безкрайно да споря и да се опитвам да я притисна, но Гидиън беше този, който трябваше да постави настоятелно въпросите си и да чуе отговорите им.

"Остави това. Всичко ще стане, когато му дойде времето."

Но вместо това установих, че се навеждам напред, не можех повече да мълча, както Гидиън бе правил толкова дълго време.

– Хайде да си говорим честно – казах аз тихо, но твърдо. – Съпругата ти не е реагирала по същия начин, когато Гидиън се е сгодил за Корин.

Не знаех това със сигурност, но след като видях Елизабет и родителите на Корин заедно в болницата, беше твърде вероятно. Смутената му усмивка доказа, че съм права.

– Мисля, че разликата е в това, че Гидиън и Корин бяха двойка доста дълго време, а и ние я познавахме. Вие с Гидиън сте заедно от съвсем скоро, затова ще трябва да свикнем със ситуацията. Не искам да го приемаш лично, Ева.

Усмивката ме подразни, но думите му вече ми дойдоха в повече. Негодуванието ми се надигна и преля над стената, зад която се опитвах да го скрия.

Крис също не беше невинен. Да приеме едно объркано и страдащо момченце в дома си, сигурно не е било никак лесно, особено след като се е стремял да създаде собствено семейство и Кристофър-младши вече е бил на път. Но когато се е оженил за Елизабет, той е приел да играе ролята на втори баща. Споделил е с нея отговорността да търси справедливост за едно наранено и насилено дете. По дяволите, дори един външен човек би имал отговорността да съобщи за престъплението.

Наведох се напред и му показах цялата сила на гнева си.

– Напротив, съвсем лично е, господин Видал. Елизабет се чувства заплашена, защото не съм готова да търпя глупостите ѝ повече. И двамата дължите извинение на Гидиън, а тя трябва на всяка цена да признае, че срещу него е било извършено насилие. Ще продължа да я притискам, докато не направи това, което трябва. Не се съмнявайте в това.

Тялото му видимо замръзна на място.

– За какво говориш?

– Сериозно? – изсумтях аз с отвращение.

– Елизабет никога не би извършила насилие спрямо децата си – каза той сухо, след като не му отговорих. – Тя е прекрасна отдадена на децата си майка.

Премигнах, след това вперих поглед в него. И той ли бе заблуден като Елизабет? Как бе възможно и двамата да се държат така, сякаш нищо не знаеха?

– Мисля, че трябва да обясниш думите си, Ева. При това веднага.

Отпуснах се на стола, бях като поразена. Ако играеше, то тогава заслужаваше да му връчат поне проклет "Оскар".

Наведе се напред, без да се изправя, беше настръхнал и агресивен.

– Хайде, започвай да говориш. Веднага.

Гласът ми беше тих. Едва доловим.

– Бил е изнасилен. От терапевта, който е посещавал.

Крис замръзна на място. В продължение на цяла минута не си пое дъх.

– Казал е на Елизабет, но тя не му е повярвала. Тя знае, че ѝ е казвал истината, но отрича поради някаква нейна си извратена причина.

Крис се изправи и завъртя яростно глава.

– Не!

Едносричният отговор, с който отхвърляше всичко, ме накара и аз да се изправя на крака.

– И ти ли ще го отречеш? Кой би излъгал за подобно нещо? Имаш ли някаква представа колко трудно му е да признае какво се е случило? Колко объркан трябва да се е чувствал, защото мъжът, на когото е вярвал, му е причинил подобно нещо?

Крис вдигна поглед към мен.

– Елизабет никога не би пренебрегнала... нещо такова. Станало е някакво недоразумение. Нещо си се объркала.

Видях разширените му зеници и побелелите по края устни, но не ми стана жал за него.

– Направила е каквото се е очаквало от нея. Това е всичко. Когато ножът опрял до кокала, тя предпочела да застане на страната на всеки друг, но не и на собственото си дете.

– Не знаеш какво говориш.

Грабнах чантата си и я преметнах през рамо. Наведох се над него, така че очите ни да бъдат на едно и също ниво.

– Гидиън е бил изнасилен. Един ден ти и съпругата ти ще трябва да го погледнете в очите така, както аз те гледам в момента, и да го признаете.

И ще трябва да му се извините за всички тези години, през които е преживявал всичко сам.

– Ева.

Гласът на Гидиън разсече въздуха и ме накара да подскоча. Изправих се бързо и залитнах, заставайки лице в лице с него.

Стоеше, отворил вратата, стискаше дръжката е такава сила, че беше чудо, че не се е счупила. Лицето му беше сурово, тялото – застинало, а погледът му ме обливаше с друг вид топлина.

Ярост. Никога не го бях виждала така ядосан.

Крис се изправи тежко на крака.

– Гидиън, какво става тук? Какво говори тя?

Гидиън протегна бързо ръка и ме сграбчи. Издърпа ме в коридора с такава сила, че извиках от уплаха. Усещах натиска на пръстите му дори след като ме пусна.

Постави ръка на дупето ми и ме побутна напред, движеше се толкова бързо и с такива големи крачки, че едва успявах да го следвам.

– Гидиън, почакай – казах аз задъхано, сърцето ми биеше силно. – Ние...

– Не искам да чуя и дума – сряза ме той и ме избута грубо през стъклената врата във фоайето пред асансьора.

Чух как Крис викаше Гидиън по име. Успях да зърна, че той тичаше към нас, в момента, когато вратите на асансьора се затвориха пред него.

9.

Докато извеждах Ева от "Кросфайър", Ангъс хвърли един поглед към лицето ми и усмивката му изчезна. Отвори задната врата на бентлито и се дръпна встрани, за да вкарам съпругата си на задната седалка.

Погледите ни се срещнаха над главата ѝ, докато тя се наместваше в колата. Прочетох посланието в бледите му сини очи: "Бъди добър е нея".

Не знаеше колко ми беше трудно да проявявам такава сдържаност в момента. Усещах как вената на слепоочието ми пулсира в същия луд ритъм, който усещах и в пениса си.

За малко да спра асансьора по средата и да изчукам Ева като животно, облегната на стената му. Единственото, което ме спря, бяха охранителните камери и бдителните погледи на хората от охраната, които следяха записите.

Искаше ми се да я вържа. Да забия зъби в рамото ѝ, докато я притискам до стената. Да ѝ покажа, че я превъзхождам. Тя беше тигрица, бореща се с нокти и зъби срещу всеки, който според нея се бе отнесъл зле към мен, а аз исках да я притисна. Да я накарам да ми се подчини.

– По дяволите! – изругах аз и заобиколих колата, за да стигна до другата врата.

Ева беше абсолютно непредсказуема. Беше ми невъзможно да я контролирам. Наместих се на седалката и затръшнах вратата след себе си, вперих поглед през прозореца, защото се страхувах от това, което можех да направя, ако погледнех към нея. Тя беше въздухът, който дишах, а точно в този момент не можех да си поема дъх.

Постави ръката си върху бедрото ми.

– Гидиън...

Стиснах нежната ръка, която носеше пръстена ми, мушнах я между бедрата си и пъхнах болезнения си член в свитата ѝ длан.

– Отвори си устата още веднъж и виж какво ще завра в нея.

Тя ме погледна изумено.

Ангъс седна зад волана и запали мотора. Усещах погледа на Ева върху бузата си. Дръпна ръката си и аз едва не изстенах, когато престана да ме докосва. След това се премести и се гушна в мен. Другата ѝ ръка се плъзна между краката ми и обхвана собственически члена ми. Долепи устни до бузата ми и ме целуна. Прехвърлих ръка зад гърба ѝ и я прегърнах. Поех дълбоко въздух и вдишах аромата ѝ.

Бентлито се отдели от бордюра и се сля с натовареното движение.

***

Едва когато колата спря пред сградата, в която беше кабинетът на доктор Питърсън, си спомних, че имаме час при него. Броях минутите, които ни оставаха да стигнем до вкъщи, където щях да обладая Ева така, както исках... бързо... силно... яростно.

Опита се да се изправи, когато Ангъс слезе от колата. Притиснах ръка около нея.

– Не днес – казах мрачно.

– Добре – прошепна тя и отново ме целуна по бузата.

Ангъс отвори вратата. Ева се дръпна от мен и излезе от колата; премина бързо през въртящата се врата и ме остави, вперил поглед в нея.

– Господи!

Ангъс се наведе и ме погледна.

– Семейната терапия означава, че и двамата трябва да присъствате.

– Престани, явно ти доставя удоволствие – отвърнах ядно аз. Усмивката се пренесе от очите към устните му и той се захили широко.

– Тя те обича, момче, независимо дали това ти харесва.

– Разбира се, че ми харесва – измърморих аз и преди да изляза на улицата, погледнах през рамо, за да видя дали не идва някоя кола. Заобиколих бентлито. – Това не значи, че не е напълно неуправляема.

Ангъс затвори вратата. Случаен летен ветрец разроши посивяващата червена коса, която се подаваше изпод шофьорската му фуражка.

– Понякога ще водиш ти, а понякога ще трябва да я следваш. Само че още известно време ще мърмориш когато ти се налага да си във втората ситуация.

Изпъшках ядосано.

– Казала е на Крис.

Ангъс вдигна учудено вежди и кимна.

– Видях го да влиза.

– Защо, по дяволите, ѝ трябва да се занимава с това? – Стъпих на тротоара и изпънах жилетката си, за да я наместя, искаше ми се също толкова лесно да можех да наместя и мислите си. – Не може да промени миналото.

– Тя не се интересува от миналото – каза Ангъс и за миг допря ръка до рамото ми. – А от бъдещето.

***

Заварих Ева да крачи напред-назад из кабинета на доктор Питърсън и да размахва ръце, докато говори. Добрият лекар седеше на обичайното си място, съсредоточил внимание върху записките на таблета си.

– Цялата ситуация ме влудява – говореше тя, кипнала от гняв. След това забеляза, че съм застанал до вратата, и спря. – Гидиън. – Блестяща усмивка озари прекрасното ѝ лице.

Бях способен на всичко, за да я накарам да изглежда така щастлива. Фактът, че се усмихваше по този начин, само защото ме виждаше...

– Ева. Здравейте, докторе – поздравих аз и се настаних на дивана.

Какво ли му беше казала?

Доктор Питърсън ме проследи с поглед.

– Здравей, Гидиън. Радвам се, че в крайна сметка успя да се присъединиш към нас.

Потупах възглавницата до мен и изчаках Ева да седне.

– Правим планове да се преместим в мезонета на Пето авеню и да вземем Кари при нас – заявих съвсем спокойно, когато тя се настани до мен, опитвайки се да насоча разговора в удобна за мен посока. – Предполагам, че тази промяна няма да е лесна за никой от нас.

Ева зяпна.

Доктор Питърсън остави писалката за таблета си.

– Ева точно ми разказваше за посещението на втория ти баща. Бих искал да чуя повече за това, преди да преминем нататък.

Преплетох пръсти с тези на Ева.

– Това не подлежи на обсъждане.

Тя впери очи в мен. Обърнах се да срещна погледа ѝ и останах без дъх. Заболя ме, когато видях новото изражение, появило се на лицето ѝ, но този път причината бе съвсем друга.

Сеансът ни току-що бе започнал, а аз вече изгарях от нетърпение да свърши.

***

Казах на Ангъс да ни закара вкъщи, в мезонета.

По изненадата, която се изписа на лицето ѝ, когато портиерът отвори вратата, разбрах, че до този момент беше потънала в някакви свои мисли. Намирахме се в подземния гараж на сградата.

Ева хвърли поглед към мен.

– Ще ти обясня – казах аз, стиснах я за лакътя и я поведох към асансьора.

Пътувахме нагоре в пълно мълчание. Когато вратите се отвориха и излязохме в частното фоайе, усетих как тя видимо се напрегна. Повече от месец не бяхме идвали заедно в мезонета. Последният път, когато бяхме тук, бе в нощта, когато тя се изправи срещу мен и директно ме обвини за смъртта на Нейтън.

Тогава аз също бях изплашен. Бях ужасен, че съм извършил нещо, което тя никога няма да ми прости.

Тук бяхме преживели много бурни моменти. Мезонетът не бе ставал свидетел на толкова много щастливи любовни мигове, колкото тайният ни апартамент в Горен Уест Сайд. Но това можеше да се промени. Отказвах да си представя друго, освен че един ден ще се обърнем назад и това място ще ни напомня за всички стъпки, които бяхме изминали в пътуването си един към друг – както добри, така и лоши. Отворих вратата и подканих с жест Ева да влезе преди мен. Тя остави чантата си на едно кресло и събу обувките си. Свалих сакото си, поставих го на облегалката на единия от високите столове в кухнята и взех бутилка червено вино от поставката.

– Разочарована си от мен – провикнах се, докато отварях виното. Ева дойде боса до портала и се облегна на полирания камък.

– Не, не от теб.

Взех гарафата за вино и две чаши и обмислих отговора си. Беше ми трудно да се пазаря с жена си. Към всяка друга сделка пристъпвах с ясното съзнание, че мога да се откажа във всеки един момент. Не съществуваше такъв договор, от който да не мога да се отрека и да си тръгна.

Освен от този, който застрашаваше властта ми над Ева.

Докато преливах виното от бутилката в гарафата, тя дойде при мен и застана до кухненския остров. Постави ръка върху рамото ми.

– Ние с теб сме отскоро заедно, Гидиън, а ти извървя такъв дълъг път. Няма да те притискам да продължиш напред толкова скоро. За тези неща е необходимо време.

Оставих гарафата с виното, обърнах се с лице към нея и я придърпах към себе си. През последния час и нещо я чувствах толкова далечна и това ме убиваше.

– Целуни ме – измърморих аз.

Ева наведе глава назад и се повдигна към мен. Притиснах устни до нейните, но не направих нищо повече, исках тя да поеме инициативата. Имах нужда да го направи.

Погали ръба на устните ми с език и това ме накара да изстена. Усетих как пръстите ѝ се плъзнаха през косата по тила ми и започнах да се успокоявам. Почувствах извинението в меките ѝ устни, които се движеха върху моите, и любов в тихия стон, с който ми се предаде.

Прегърнах я и я повдигнах, краката ѝ се отлепиха от пода, изпитах такова огромно облекчение от това, че все още ме искаше, та чак ми се зави свят.

– Ева... съжалявам.

– Тихо, мили, всичко е наред.

Отстъпи назад, докосна лицето ми и го обхвана с две ръце.

– Не е необходимо да ми се извиняваш.

Гърлото ми гореше. Повдигнах я и я сложих да седне на плота, след това пристъпих и застанах между разтворените ѝ крака. Полата ѝ се вдигна нагоре, разкривайки края на жартиерите ѝ. Желаех я. По всички възможни начини.

Допрях чело до нейното.

– Подразни се от това, че не исках да говоря за Крис.

– Не очаквах така напълно да отбегнеш темата, това е всичко – каза тя и ме целуна по челото, пръстите ѝ отметнаха косата от лицето ми. – Трябваше да предвидя тази възможност, имайки предвид колко ядосан беше, когато си тръгнахме от "Кросфайър".

– Не бях ядосан на теб.

– А на Крис ли?

– На цялата ситуация – отговорих аз и въздъхнах дълбоко. – Ти очакваш хората да се променят, а това не става. Едновременно с това ни създаваш неприятности, когато и бездруго си имаме достатъчно проблеми. Искам просто да остана на спокойствие с теб, Ева. Да прекарваме дни, в които сме само двамата, да бъдем щастливи и да не се занимаваме с никакви глупости.

– И нощи, в които ти отиваш да спиш в друго легло? В друга стая? Стиснах очи.

– В това ли е проблемът?

– Не изцяло, но отчасти. Искам да бъда с теб, Гидиън. Да заспивам и да се събуждам до теб.

– Разбирам те, но...

– Какво е това спокойствие, което търсиш? През деня се преструваш, че си го постигнал, и страдаш през нощта. То те разкъсва отвътре, аз също се разкъсвам, когато виждам какво преживяваш. Не искам вечно да живееш по този начин. Не искам ние да живеем по този начин.

Погледнах я, душата ми беше разголена пред тези стоманено сиви очи, които не ми позволяваха да скрия нищо. В погледа ѝ, отправен към мен, имаше толкова много любов. Любов и тревога, разочарование и надежда. Висящата лампа над плота осветяваше русата ѝ коса отзад и ми напомняше колко специална беше тя. Дар, който не бях очаквал.

– Ева... Говоря за кошмарите си с доктор Питърсън.

– Но не и за това, което ги причинява.

– Ти предполагаш, че проблемът е в Хю – заявих аз с равен глас, но усещах как омразата и унижението ме изгарят отвътре. – Вместо това говорихме за баща ми.

Тя се отдръпна от мен.

– Шампионе... Не знам какво точно сънуваш, но съм те виждала да се будиш в две различни състояния: готов да пребиеш някого или да плачеш така, сякаш сърцето ти се къса. Думите, които казваш, когато размахваш юмруци, ме карат да съм почти убедена, че се биеш с Хю.

Поех бързо и дълбоко въздух. Побеснявах от факта, че бившият ми терапевт и насилник можеше да се протегне от гроба и чрез мен да достигне Ева.

– Виж какво – каза тя и обви крака около бедрата ми, – обещах, че няма да те притискам, и ще удържа на думата си. Ако имахме връзка поне от две години, може би щях да се ядосам. Но ние сме заедно само от няколко месеца, Гидиън. Това, че се срещаш с терапевт и говориш за баща си, е достатъчно засега.

– Наистина ли?

– Да. Но има неща, които никога не бихме могли да обсъдим, които също те преследват. Поради това доктор Питърсън вече изпитва затруднения в работата си. Колкото повече криеш от него, толкова по-малко ще може да ти помогне.

Нейтън. Не беше необходимо да споменава името му.

– Полагам усилия, Ева.

– Знам.

Плъзна ръце по раменете ми и се протегна към краищата на жилетката ми.

– Кажи ми само, че не се надяваш завинаги да избегнеш разговора по въпроса. Кажи ми, че работиш върху това.

Сърцето ми заби силно. Протегнах се и стиснах здраво китките ѝ, опитвах се да се заловя за нея. Чувствах се притиснат до ъгъла, хванат в капан между това, от което се нуждаеше тя, и моите собствени нужди, които в момента изглеждаха съвсем различни.

Ева разтвори устни, когато усети натиска на ръцете ми, гърдите ѝ се надигаха и тя се задъха. Ограничаването на движенията ѝ, страстен поглед от моя страна, тонът на гласа ми... Тя реагираше на неизречените ми заповеди, като че ли бе обучена да го прави.

– Правя каквото мога – заявих аз.

– Това не е отговор.

– Това е единственото, което мога да ти кажа в момента, Ева.

Тя преглътна, мислите ѝ се разпиляваха, докато тялото ѝ започваше да реагира.

– Играеш си с мен – каза тя тихо. – Манипулираш ме.

– Не е вярно. Казвам ти истината, дори и тя да не е това, което очакваш да чуеш. Обеща, че няма да ме притискаш. Наистина ли го мислиш?

Облиза леко долната си устна с език и вдигна поглед към мен. След това кимна.

– Да.

– Добре. Хайде да вечеряме и да пийнем вино. След това, ако наистина искаш да си поиграем, само ми кажи.

– Да си поиграем ли? Как?

– Купил съм едно копринено въже специално за теб.

Тя разтвори широко очи.

– Копринено въже?

– Яркочервено, разбира се.

Пуснах я и отстъпих назад, оставих ѝ малко време да помисли, докато ѝ наливах вино от гарафата.

– Бих искал да те вържа, когато си готова за това. Ако не днес, то някой друг път. Аз също не искам да те притискам.

И двамата водехме другия в посока, в която се чувстваше несигурен. Тя предпочиташе да вярва, че един обучен страничен наблюдател е част от отговора, който търсехме. Аз вярвах, че ние сами бихме могли да стигнем до много от отговорите, само ние двамата, свързани по възможно най-интимните начини. Лечение чрез секс. Какво би могло да бъде по-подходящо за хора, преживели в миналото онова, което ние с Ева бяхме?

Взе чашата с вино, която ѝ подадох.

– Кога купи това нещо?

– Преди седмица. Може би две. Не очаквах да го използвам скоро, но днес ти ме накара да го пожелая.

Отпих глътка и я оставих за миг в устата си, за да почувствам вкуса на червеното вино.

– След като казах това, трябва да знаеш, че нямам нищо против просто да те изчукам силно.

Виното се разплиска леко из чашата ѝ, когато тя я вдигна към устните си. Изпи всичко, остави само няколко капки на дъното ѝ.

– Защото си ми бесен, че говорих с Крис.

– Казах ти, че не съм.

– Беше бесен, когато си тръгнахме.

– Бях бясно възбуден – усмихнах се аз кисело. – Не мога да ти обясня защо, тъй като самият аз не разбирам причината.

– Опитай.

Протегнах се и леко докоснах устните ѝ с палец.

– Виждам, че си ядосана, разпалена, готова да спориш, и искам да усетя тези необуздани чувства, укротени под мен. Възбуждаш в мен желание да те притисна, докато пищиш и се съпротивляваш, а вагината ти да изцежда члена ми, докато те чукам с всички сили. Ти си моя. Изцяло моя.

– Гидиън.

Остави чашата си настрана и ме сграбчи, впи ненаситно устни в моите с жажда, която се надявах никога да не пресъхне.

***

– Как така никога не си казал на Крис за случилото се с Хю?

Този проклет въпрос дойде съвсем неочаквано. Спрях да дъвча. Изведнъж пицата в устата ми загуби всякакъв вкус. Оставих остатъка от парчето в чинията и взех салфетка, за да се избърша.

– Защо обсъждаме пак това?

Ева се намръщи от мястото си на пода между масичката за кафе и дивана в хола.

– Не сме говорили за това.

– Не сме ли? Във всеки случай това няма никакво значение. Майка ми му е казала.

Тя се намръщи още повече. Протегна се към дистанционното на телевизора и детективите от нюйоркското управление на полицията на екрана замлъкнаха.

– Мисля, че не е.

Станах и грабнах чинията си.

– Направила го е, Ева.

– Сигурен ли си в това? – попита тя и ме последва в кухнята.

– Да.

– Откъде?

– Една вечер го обсъждаха по време на вечеря, нещо, което аз не искам да правя.

– Той се държа така, сякаш нищо не знаеше.

Ева протегна ръка и се облегна на плота, докато аз изхвърлях остатъците от храната в боклука.

– Изглеждаше искрено объркан и ужасен.

– Ами ако наистина не е знаел?

– Какво от това?

Сложих чинията си в умивалника и от миризмата на храна започна да ми се гади.

– По дяволите, какво значение има това? Всичко е минало, Ева. Минало и приключило. Престани да говориш за това.

– Защо си толкова ядосан?

– Защото се бях приготвил да изкарам една спокойна вечер с жена си. Вечеря, вино, малко телевизия, няколко часа секс... след дългия тежък ден – казах аз и излязох от кухнята. – Забрави. Ще се видим утре сутрин.

– Гидиън, чакай. – Тя ме стисна за ръката. – Не си лягай сърдит. Моля те. Съжалявам.

Спрях и измъкнах ръката си от нейната.

– Аз също.

***

– Започни съвсем бавно – шепне той, допрял устни до ухото ми.

Усещам как започва да се възбужда. Протяга ръка покрай бедрото ми към ръката, с която галя пениса си. Слага я върху моята. Диша бързо и плитко. Възбуденият му член се докосва до дупето ми. Започва да ми се гади. Потя се. Членът ми омеква, въпреки че намазаната ми с крем ръка се движи нагоре-надолу, водена от неговата.

– Мислиш прекалено много – казва ми той. – Съсредоточи се върху това колко добре се чувстваш. Погледни жената пред теб. Тя иска да я изчукаш. Представи си как би се почувствал, когато вкараш пишката си в нея. Тя е мека. Топла. Влажна. И стегната. – Стиска ръката ми още по-силно. – Толкова стегната. Поглеждам страницата от списание, сложена върху казанчето на тоалетната. Тя има черна коса и сини очи, а краката ѝ са толкова дълги. Жените от снимките, които Хю ми носи, винаги изглеждат по един и същи начин.

Той диша тежко и усещането за гадене отново се връща. Има нещо сбъркано в мен. Това, което правя, не е редно. Желанието му ме кара да се чувствам мръсен. Лош. Аз съм лошо момче, дори мама казва това. Крещи ми, когато плаче, когато ми е ядосана заради татко.

Един нисък стон прекъсва тежкото му дишане. Аз съм този, който е изстенал. Приятно ми е, въпреки че не искам да изпитвам това чувство. Трудно ми е да дишам, да мисля, да се съпротивлявам...

– Точно така – насърчаваме той. Другата му ръка се вмъква в цепката на дупето ми.

Опитвам се да се дръпна, но той ме е стиснал здраво. По-голям е от мен и по-силен. Колкото и да се боря с него, не мога да го избутам.

– Недей – казвам му аз, извивайки се.

– Харесва ти – сумти той и вкарва ръката си още по-навътре. – Всеки път се изстрелваш като гейзер. Всичко е наред. Съвсем нормално е да ти е приятно. Ще се почувстваш още по-добре, когато свършиш. Вече няма да се караш с майка си толкова много...

– Не. Спри. О, господи...

Вкарва два влажни пръста в мен. Извиквам и започвам да се гърча, но той не ме пуска. Пръстите му ме търкат и навлизат на тласъци в мен, достигайки до онази точка, която прави желанието ми да свърша непреодолимо. Но чувството на удоволствие в мен нараства въпреки сълзите в очите ми.

Отпускам глава напред. Брадата ми докосва надигащите ми се гърди. Свършвам. Не мога да се спра...

Изведнъж обаче се виждам от по-висока гледна точка. Неочаквано дланта ми е пораснала, ръката ми също е станала по-голяма, по нея ясно се виждат вените. По ръцете и гърдите ми са се появили черни косми, мускулите на корема ми се движат, докато се опитвам да спра оргазма, който не искам.

Вече не съм дете. Той вече не може да ме нарани.

Върху страницата от списание виждам нож, който блести на светлината от тоалетката до мен. Сграбчвам го и се освобождавам от пръстите му, които ме чукат. Обръщам се и острието потъва в гърдите му.

– Не ме докосвай! – крещя аз, стискам го за рамото и го дърпам, докато ножът потъва в него чак до дръжката.

Очите на Хю се разширяват от ужас. Отваря уста, за да извика, но оттам не излиза нито звук.

Лицето му се преобразява и се превръща в това на Нейтън. Банята от детството ми започва да трепти и също се преобразява. Намираме се в една зловещо позната хотелска стая.

Сърцето ми блъска още по-силно. Не трябва да бъда тук. Не трябва да ме открият тук. Не трябва да открият никаква следа от мен. Трябва да тръгвам.

Спъвам се и залитам назад. Измъквам ножа съвсем лесно, целият е покрит с кръв. Погледът на Нейтън е помътнял от смъртта. Очите му са сиви. Сиви очи. Красиви, любими, гълъбовосиви ириси. Очите на Ева. Помътняват...

Тя е потънала в кръв пред мен. Умира пред мен. Аз я убих. Господи... Ангелчето ми.

Не мога да мръдна. Не мога да я достигна. Тя се сгърчва и около нея на пода се образува локва кръв, буреносните ѝ очи са безжизнени, слепи...

Подскочих и се събудих, останал без дъх, седнах бързо в кревата и усетих струята на климатика, която премина по плувналото ми в пот тяло. Не можех да дишам, паниката и страхът ме задушаваха. Избутах чаршафа, омотал се около краката ми, и се надигнах от леглото обзет от ужас, невиждащ нищо. Стомахът ми се надигна и аз се спуснах към банята, едва успях да достигна тоалетната, преди да повърна.

***

Взех душ и измих от себе си лепкавата пот, покрила тялото ми. Обаче не ми беше толкова лесно да отмия скръбта и отчаянието. Притискаха ме с тежестта си, докато се бършех със сухата хавлия, и ме задушаваха. Споменът за бледото лице на Ева, носещо по себе си отпечатъка на предателството и смъртта, ме преследваше. Не можех да го изтрия от съзнанието си.

С груби, резки движения свалих чаршафите от леглото и го застлах наново.

– Гидиън.

Изправих се и се извърнах, когато чух гласа на Ева. Беше застанала на прага на спалнята ми и ръката ѝ нервно извиваше подгъва на фланелката, която бе облякла. Разкаянието се стовари върху мен със страшна сила. Беше заспала сама в стаята, която бях обзавел така, че напълно да прилича на спалнята ѝ в Горен Уест Сайд.

– Ей – каза тя тихо и предпазливо, пристъпвайки смутено от крак на крак, което показваше колко неудобно се чувства в момента, – добре ли си?

Светлината от банята осветяваше лицето ѝ, разкривайки тъмните кръгове под зачервените ѝ очи. Беше заспала, плачейки.

Аз ѝ бях причинил това. Бях я накарал да се почувства пренебрегната, нежелана, бях ѝ показал, че нейните чувства и мисли са по-маловажни от моите. Бях позволил на миналото си да застане между нас.

Не, това не беше вярно. Бях позволил на страха ми да я отблъсне.

– Не, ангелчето ми, не съм добре.

Пристъпи крачка към мен, след това спря.

Разтворих ръце и ѝ казах с дрезгав глас:

– Извинявай, Ева.

Спусна се към мен, пищното ѝ тяло беше топло. Притиснах я прекалено силно до себе си, но тя не се оплака. Опрях буза срещу главата ѝ и вдишах аромата. Можех да се изправя лице в лице с всичко, щях да го направя, стига тя да останеше до мен.

– Страх ме е – прошепнах аз съвсем тихо, но тя ме чу.

Заби пръсти в мускулите на гърба ми и ме придърпа към себе си.

– Не се страхувай. Тук съм, до теб.

– Ще положа още по-големи усилия – обещах аз. – Не се отказвай от мен.

– Гидиън – въздъхна тя и дъхът ѝ погали бузата ми, – толкова много те обичам. Искам само да бъдеш щастлив. Съжалявам, че започнах да те притискам, след като ти обещах, че няма да го правя.

– Аз съм виновен. Аз прецаках всичко. Съжалявам, Ева. Толкова много съжалявам.

– Шшшт. Не е необходимо да се извиняваш.

Вдигнах я на ръце, отнесох я до леглото и я положих внимателно на него. Наместих се в прегръдката ѝ, обгърнах я с ръце и облегнах глава на корема ѝ. Тя прокара пръсти през косата ми, започна да масажира главата ми, после тила и накрая гърба ми. Приемаше ме въпреки всичките ми недостатъци.

Памучната ѝ фланелка се намокри от сълзите ми и аз се притиснах засрамен още по-плътно до нея.

– Обичам те – прошепна тя. – Никога няма да спра да те обичам.

***

– Гидиън.

Размърдах се при звука от гласа на Ева, след това почувствах, че тя плъзва ръка по гърдите ми. Отворих изморените си очи и видях, че се е надвесила над мен, стаята бе изпълнена с меката светлина на зората, чиито първи лъчи караха косата на жена ми да блести.

– Ангелчето ми.

Тя се размърда и плъзна единия си крак върху мен. След това се надигна и ме яхна.

– Хайде да превърнем днешния ден в най-хубавия в живота ни.

Преглътнах трудно.

– Приемам плана ти.

Усмивката ѝ ме накара да се почувствам на седмото небе. Протегна се и взе нещо, което бе оставила на възглавницата си, а след миг от високоговорителите на тавана се разнесе неземна музика.

Трябваше ми само миг, за да я позная. "Аве Мария".

Ева докосна лицето ми и прокара върховете на пръстите си по веждите ми.

– Добре ли си?

Исках да отговоря на въпроса ѝ, но гърлото ми беше стегнато. Успях само да кимна. Как можех да ѝ кажа, че се чувствах като в сън, сякаш бях попаднал в някакъв секващ дъха рай, в който не заслужавах да бъда?

Тя протегна ръка зад гърба си и избута чаршафите изпод бедрата ми. Кръстоса ръце пред гърдите си и свали фланелката. След това я хвърли встрани.

Опитах се да кажа нещо, вперил благоговеен поглед в нея.

– Господи, колко си красива – прошепнах дрезгаво.

Вдигнах ръце и ги прокарах по меките извивки и падини на сластното ѝ тяло. Седнах, забих пети в леглото и се избутах назад, докато се облегнах на таблата на леглото. Вплетох ръце в косата ѝ, след това ги спуснах към врата. Можех да я докосвам с дни и никога нямаше да ѝ се наситя.

– Обичам те – каза тя и наклони глава, за да ме целуне горещо и страстно.

Оставих се в ръцете ѝ, разтваряйки се напълно пред нея. Ева вкара езика си дълбоко, галеше ме с него, а устните ѝ бяха меки и влажни под моите.

– Кажи ми от какво се нуждаеш – промърморих аз, потънал изцяло в приглушената музика.

Потънал в нея.

– От теб. Само от теб.

– Тогава ме вземи – казах ѝ аз. – Твой съм.

***

– Никак не ми е приятно, че трябва точно аз да ти го съобщя, Крос – заяви Араш, потропвайки с пръсти по страничната облегалка на стола пред бюрото ми, – но си загубил инстинкта си на убиец. Ева те е опитомила.

Вдигнах поглед от монитора си. Бях готов да призная, че след като тази сутрин в продължение на два часа бях правил любов с жена си, в момента не се чувствах особено агресивен. Може би по-скоро отпуснат и спокоен. И въпреки това...

– Само защото не приемам, че конзолата на "Ланкорп", "Фейз уан", не представлява заплаха за "Джен тен", не означава, че не проявявам бдителност.

– Усещаш, че нещо става – поправи ме той, – което не е проява на бдителност, и мога да ти гарантирам, че Райън Ландън вече го е забелязал. Преди на всяка седмица или две ти предприемаше нещо, което да го засегне, а това за добро или зло го караше да предприеме и той нещо.

– Нали едва миналата седмица приключихме сделката за "Позит"?

– Това беше реакция от твоя страна, Крос. Трябва ти да инициираш действие, към което той не те е подтикнал.

Служебният ми телефон иззвъня, разговорът беше прехвърлен от мобилния. Името на Айрланд се появи на екрана, затова се протегнах към слушалката.

– Трябва да се обадя.

– Разбира се, че трябва – измърмори той.

Погледнах го с присвити очи и вдигнах слушалката.

– Как си, Айрланд?

Съвсем не беше в стила на сестра ми да ми звъни по телефона. Обикновено си изпращахме съобщения – и двамата намирахме тази форма на комуникация за по-удобна. При есемесите нямаше неудобни паузи, нито необходимостта да се преструваш на весел и спокоен.

– Извинявай, че те безпокоя по средата на работния ден – започна тя и гласът ѝ ми подсказа, че нещо не е наред.

Намръщих се и попитах разтревожено:

– Какво се е случило?

Айрланд замълча.

– Може би моментът не е подходящ.

Изругах мислено. Ева реагираше по съвсем същия начин, когато се държах прекалено рязко. Жените в живота ми не трябваше да ме съдят толкова сурово. Напоследък бях постигнал изключително много по отношение на умението си да общувам.

– Звучиш ми разтревожена.

– Ти също – отвърна моментално тя.

– Можеш да се обадиш на Ева и да ѝ се оплачеш. Тя ще ти съчувства. А сега ми кажи какво се е случило.

– Мама и татко се караха цяла вечер – въздъхна тя. – Не знам за какво става въпрос, но татко крещеше. Нали знаещ че той никога не крещи? Той е най-спокойният човек на света. Нищо не може да го изкара извън нерви. И мама също мрази скандалите. Тя е специалист по избягването им.

Проницателността ѝ ме стресна и впечатли едновременно.

– Съжалявам, че си станала свидетел на подобна сцена.

– Татко излезе рано тази сутрин, а мама не е спирала да плаче оттогава. Знаеш ли какво става? Има ли някаква връзка е това, че с Ева ще се жените?

Обзе ме странно, но все пак познато спокойствие. Не знаех какво да ѝ кажа, но отказвах да правя прибързани заключения.

– Вероятно наистина има нещо общо с това.

Единственото, което знаех със сигурност, беше, че не исках Айрланд да слуша как родителите ѝ се карат. Спомням си как се чувствах аз, когато моите родители се караха в дните, след като финансовите престъпления на баща ми излязоха на бял свят. Все още усещах ехото от паниката и страха.

– Имаш ли някоя приятелка, при която можеш да отидеш за уикенда?

– Мога да дойда при теб. Предложението ѝ беше доста смущаващо.

– При мен ли искаш да останеш?

– Защо не? Никога не съм била в апартамента ти.

Вперих поглед в Араш, който ме наблюдаваше. Той се наведе напред и подпря лакти на коленете си.

Не знаех как да ѝ откажа, но не можех и да приема. Единственият човек, който беше прекарвал нощта при мен, беше Ева и очевидно нещата не се получаваха.

– Няма нищо – каза тя. – Забрави.

– Не, чакай.

По дяволите!

– Тази вечер с Ева имаме уговорка да излезем с приятели, това е всичко. Трябва ми известно време да променя плановете ни.

– О, сега разбрах – каза тя и гласът ѝ омекна. – Не искам да ви прецаквам излизането. Имам няколко приятелки, на които мога да се обадя. Не се тревожи за това.

– Тревожа се за теб. С Ева ще се опитаме да измислим нещо, не е проблем.

– Вече не съм хлапе, Гидиън – каза тя с явно раздразнение. – Не искам да се мотая из апартамента ти, когато знам, че в същото време вие с Ева трябва да сте навън и да се забавлявате. Би било направо ужасно, така че не, благодаря. По-добре да отида при някоя от приятелките си.

Почувствах облекчение и се отпуснах.

– Какво ще кажеш тогава да вечеряме заедно в събота?

– Сериозно? Страхотно. Мога ли да преспя у вас?

Нямах никаква представа как щях да се справя с тази ситуация. Не ми оставаше нищо друго, освен да се надявам, че Ева ще знае какво да направи.

– Може да се уреди. Добре ли ще си дотогава?

– Господи, чуй се само – засмя се тя. – Говориш точно като по-голям брат. Добре съм. Просто се почувствах много странно, като ги чух как се карат. Паникьосах се. Сигурно повечето хора са свикнали със скандалите между родителите си, но аз не съм.

– Ще се оправят. Всички двойки рано или късно започват да се карат – казах аз, но бях едновременно притеснен и любопитен.

Ева не можеше да бъде права, като твърдеше, че Крис не знае. Беше ми невъзможно да повярвам в това.

***

Точно бях навил ръкавите на черната си риза, когато отражението на Ева се появи в огледалото. Замрях и плъзнах поглед по нея.

Беше облякла къси панталонки, тънка блуза без ръкави и сандали на високи токчета. Прибрала бе косата си на обичайната конска опашка, но беше направила нещо с нея, така че изглеждаше разрошена, сякаш току-що се бе измъкнала от леглото. Носеше тъмен грим, а устните ѝ бяха бледи. Големи златни халки висяха от ушите ѝ, по китките ѝ бяха наредени гривни.

Бях се събудил с ангел до себе си. Довечера щях да си легна с една съвсем различна жена.

Подсвирнах одобрително и обърнах гръб на огледалото, за да огледам оригинала.

– Имаш вид на много, много лошо момиче.

Тя завъртя дупе и вирна предизвикателно глава.

– Такава съм си.

– Ела тук.

Изгледа ме предизвикателно.

– Няма да стане. Изглеждаш така, сякаш ти се чука, а трябва да тръгваме.

– Можем да закъснеем малко. Какво би искала да получиш в замяна на това да обуваш тези къси панталонки само за мен?

Исках другите да я желаят и едновременно с това да знам, че е само моя. Освен това исках да я запазя изцяло за себе си.

Погледна ме е пресметлив поглед.

– Бихме могли да преговаряме отново за обработването с ръка под масата.

Спомних си сделката, която бяхме сключили – бързо изчукване в замяна на обработка с ръка през панталона, – и осъзнах, че панталонките значително щяха да усложнят задачата ми. Що се отнася до второто, все щях да се справя някак.

Кимнах в знак на съгласие и ѝ казах:

– Облечи си някоя пола, ангелчето ми, и купонът може да започне.

***

– Твоя ли беше тази идея? – попита Араш, когато се срещнахме пред входа на "Старлайт Лаундж". Наблюдавах през стъклената стена на фоайето как един мъж от охраната брои клиентите, качващи се в асансьора, който щеше да ги отведе на покрива на сградата. Други двама охранители стояха до външната врата и задържаха тълпата, която се опитваше да нахлуе, като всеки от посетителите разчиташе на външния си вид, облеклото и личния си чар, за да успее да влезе в клуба.

– Аз съм не по-малко изненадан от теб.

– Забравих да ти кажа. – Ева буквално подскачаше от вълнение. – Шона е чула добри отзиви за това заведение и аз реших, че ще бъде забавно.

– Има страхотни отзиви в интернет – обади се Шона, – а и някои от редовните ми клиенти направо са полудели по това място.

Мануел се загледа в напиращата тълпа зад въжетата, а Мегуми Каба бе застанала предпазливо между Кари и Ева. Марк Гарити, Стивън Елисън и Арнолдо стояха малко по-назад, оставяйки свободен пътя за тези, чиито имена бяха в списъка на ВИП гостите.

Кари прехвърли ръка през рамото на Мегуми.

– Стой до мен, хлапе – каза той с широка усмивка. – да им покажем как стават тези работи.

Ева стисна ръката ми.

– Ето я и твоята изненада.

Проследих погледа ѝ и видях една двойка, която приближаваше към нас. Вдигнах учудено вежди, когато разпознах Магдалин Перес. Беше хванала под ръка мъжа до себе си, а тъмните ѝ очи светеха така ярко, както не ги бях виждал да блестят от дълго време.

– Здравей, Маги – поздравих аз, стиснах протегнатата ѝ ръка, и се наведох да я целуна по бузата. – Радвам се да те видя.

Още повече ме зарадва фактът, че Ева я беше поканила. Запознанството на двете жени беше доста бурно, за което вина имаше единствено Маги. В следващите седмици разривът между двете беше обтегнал отношенията ми с нея и вече бях готов да приема, че нещата ще продължат по този начин неопределено дълго. Сега обаче ми стана приятно, че ситуацията се бе променила.

Маги се усмихна.

– Здравейте, Гидиън, Ева. Запознайте се е приятеля ми Гейдж Флин.

Стиснах ръката на мъжа, след като той вече се бе ръкувал с Ева, и забелязах силата на захвата му и спокойния начин, по който посрещна изпитателния ми поглед. Той също ме изгледа изпитателно, но мисля, че моята преценка бе по-обстойна. Още преди края на седмицата щях да узная всичко по-важно за този човек. Маги бе преживяла достатъчно неприятности с Кристофър. Не исках отново да я видя наранена.

– А ето ги Уил и Натали – каза Ева, когато и последните членове на групата ни пристигнаха.

Уил Грейнджър имаше вид на битник,[14] който много му подхождаше. Беше прегърнал една дребна жена със синя коса и плътно татуирани догоре ръце, облечена в същия стил от петдесетте години. Докато Ева ни запознаваше, аз кимнах на охранителя да даде знак, че са пристигнали и последните хора, които чакаме. Той задържа опашката и ни направи път.

Жена ми ме изгледа подозрително.

– Не ми казвай, че притежаваш това заведение.

– Добре, няма.

– Искаш да кажеш, че наистина е твое?

Плъзнах ръка по гърба ѝ и я спрях върху извивката на бедрото ѝ. Беше сменила панталонките с прилепнала пола с цепка отзад. Започвах да си мисля, че щеше да е по-добре да не се беше преобличала. Панталонките разкриваха невероятните ѝ крака, полата подчертаваше невероятното ѝ дупе.

– Трябва да решиш дали искаш да ти отговоря на въпроса, или не – казах аз, докато влизахме в клуба.

Музиката свиреше силно, но певецът любител на сцената пееше още по-силно. Стратегически поставеното осветление осветяваше пътеките и масите, като в същото време не засенчваше ослепителния нощен пейзаж на Манхатън, който смайваше посетителите. Климатиците по стените и пода работеха на пълни обороти и охлаждаха въздуха до приятна температура.

– Има ли нещо в Ню Йорк, което не притежаваш?

Араш се засмя.

– "Д'Аргос Регал" на Трийсет и шеста улица вече не е негов.

Ева спря, при което Араш се блъсна в нея и тя залитна напред. Изгледах го ядосано.

Ева стисна ръката ми и изкрещя, така че да надвика шумотевицата в препълнения клуб.

– Отървал си се от онзи хотел?

Погледнах я. Удивлението и надеждата, изписани по лицето ѝ, напълно компенсираха финансовите загуби, които бях претърпял. Кимнах Тя се хвърли към мен и обви ръце около врата ми. Обсипа бузата ми с бързи яростни целувки и аз се усмихнах, когато погледът ми срещна този на Араш.

– И най-неочаквано – каза той – всичко си дойде на мястото.

10.

– Господи, тези двамата са толкова сладки! – каза Шона, докато гледаше как Уил и Натали пеят "Имам теб, мило" на сцената.

– Чак ще получа диабет от тях. – Мануел се изправи с напитката си в ръка. – Извинете ме, банда. Виждам нещо интересно.

Развеселеният глас на Гидиън прозвуча до ухото ми:

– Кажи му довиждане, ангелче. Няма да се върне.

Проследих погледа му и видях как една красива брюнетка безцеремонно оглежда Мануел от горе до долу.

– Чао, Мануел! – извиках след него, махвайки е ръка. После се облегнах на Гидиън, който беше полуизлегнат върху скъпата кожена тапицерия.

– Как така всички мъже, които работят тук, са толкова готини?

– Такива ли са? – попита провлечено той, прокарвайки устни по врата и извивката на ухото ми. – Тогава може би няма да работят с мен още дълго.

– О, боже. – Погледнах към звездното небе. – Както и да е, пещерни човеко.

Ръката му се стегна около бедрата ми, притегляйки ме по-близо, така че се оказах изцяло притисната до него от коляно до рамо. Из мен се разля щастие. След всичките неприятности, през които минахме предния ден, беше страхотно просто да се наслаждаваме един на друг. Мегуми се наведе над ниската масичка за кафе, заемаща центъра на правоъгълния сектор за сядане, който бяхме заели. Оградена с два меки ъглови дивана, ВИП зоната побираше спокойно цялата ни компания.

– Кога и вие ще се качите да се изложите там?

– Хм... никога.

Няколко питиета и пълното внимание на Кари бяха достатъчни, за да накарат Мегуми да се почувства по-добре и да се забавлява. Най-добрият ми приятел бе подхванал нещата с възторжено изпълнение на "Само добрите умират млади", а после завлече Мегуми на сцената да изпее "Най-щастливият момент в живота ми". Тя се върна сияеща на масата.

Бях много задължена на Кари, че се беше погрижил за нея. Нещо повече, изглежда, че той нямаше намерение да ни изостави, за да обикаля заведението, търсейки завоевания като Мануел. Гордеех се с него.

– Хайде, Ева – започна да ме примамва Стивън. – Ти избра това място. Трябва да пееш.

– Сестра ти го избра – върнах му го аз, поглеждайки към нея.

Шона само невинно сви рамене.

– Тя пя вече два пъти! – контрира ме той.

Опитах се да отклоня въпроса.

– Марк не е пял нищо.

Шефът ми поклати глава.

– За ваше добро е, повярвай ми.

– Говори ми. Свистящите автомобилни гуми звучат по-мелодично от мен!

Арнолдо избута към мен таблета със списъка на песните. Това беше първият път, когато той правеше какъвто и да е контакт с мен, без да броим поздрава на входа. Беше прекарал по-голямата част от времето, приковал вниманието си върху Магдалена и Гейдж, което опитвах да не приемам като пренебрежение лично към мен.

– Не е честно – оплаках се. – Всички сте срещу мен! Гидиън също не е излизал да пее.

Погледнах съпруга си. Той сви рамене.

– Ще изляза, ако и ти го направиш.

Очите ми се разшириха от учудване. Никога не бях чувала Гидиън да пее, нито пък си го бях представяла. Певците показваха и изразяваха емоция с гласовете си. Гидиън беше тиха вода с изключително дълбоко дъно.

– По дяволите, сега вече наистина трябва да го направиш – каза Кари, пресегна се и натисна менюто, отивайки на случайна страница.

Усетих леко преобръщане в стомаха. Погледнах безпомощно към песните пред себе си. Една от тях се открои и аз се втренчих в нея.

Изправих се, поемайки дълбоко въздух.

– Добре. Само помнете, че вие всички го поискахте. Не ми се слуша после колко съм зле с микрофона.

Гидиън, който се беше изправил на крака едновременно с мен, ме придърпа близо и прошепна в ухото ми:

– Аз мисля, че се справяш отлично с микрофона, ангелче.

Забих лакът в ребрата му. Ниският му смях ме последва, докато си проправях път към сцената. Обожавах да чувам този звук; обожавах да прекарвам с него мигове като този, когато забравяхме за проблемите си и се забавлявахме с хора, които ни обичат. Бяхме женени, но все още имахме да наваксваме толкова много ходене по срещи, да изживяваме толкова много нощи с приятели. Надявах се, че тази вечер беше първата от многото.

Съжалявах, че застрашавам крехкото ни спокойствие с избора си на песен. Но недостатъчно, че да променя решението си. С Уил плеснахме длани във въздуха, докато се разминавах с него и Натали, които се връщаха обратно при компанията. Можех да впиша песента, която бях избрала, в таблета на масата – също както давахме поръчките си за храна и пиене, – но не исках Гидиън да види името ѝ.

Освен това бях забелязала, че всички други в заведението трябваше да чакат реда си за обслужване, а нашите поръчки идваха по ускорената процедура. Надявах се, че като добавя името си към списъка лично, ще спечеля още малко време да събера куража, от който се нуждаех.

Но трябваше да се досетя. Когато дадох на хостесата избора си, тя го въведе в системата и каза:

– Добре, останете тук. Вие сте следващата.

– Шегувате се. – Хвърлих поглед към нашата маса. Гидиън ми намигна. О, щеше да ми плати за това по-късно.

Момичето на сцената, което пееше "Диаманти", приключи изпълнението си и заведението избухна в аплодисменти. Беше се справила прилично, но в действителност групата, която свиреше на живо, компенсираше доста недостатъци. Бяха наистина добри. Силно се надявах, че ще са достатъчно добри и за мен.

Треперех, докато изкачвах ниските стъпала към сцената. Когато от нашата маса избухнаха силни изсвирвания и викове, не можах да се сдържа и се разсмях въпреки нервността си. Стиснах микрофона в стойката и музиката зазвуча веднага. Познатата песен, която обичах, ми даде тласъка, от който имах нужда, за да започна.

Гледайки Гидиън, изпях треперливо първата част от песента, казвайки му, че е невероятен. Дори през музиката чувах как хората се смеят на ужасния ми глас. Собствената ми маса избухна със същия смях, но аз бях очаквала това.

Бях избрала "Смел". И сигурно наистина бях смела – или пък луда, – за да я запея.

Гледах само съпруга си, който не се смееше, нито се усмихваше. Той само се взираше напрегнато в лицето ми, докато чрез текста на песента на Сара Барейлес му казвах, че искам да видя как има куража да говори и да бъде смел.

Завладяващата мелодия и умението на групата, която ме подкрепяше, започнаха да печелят публиката, по-голямата част от която малко или много започна да пее заедно е мен. Сърцето правеше гласа ми силен и даваше сила на посланието, предназначено само за Гидиън.

Трябваше да сложи край на мълчанието си. Трябваше да каже на семейството си истината. Не заради мен или заради тях, а заради себе си. Когато песента свърши, приятелите ми станаха да ме аплодират на крака и аз се усмихнах, изпълнена с енергия. Поклоних се ниско и се разсмях, когато непознатите хора по масите пред сцената се включиха в незаслужените овации. Знаех кои са силните ми страни. Пеенето със сигурност не бе една от тях.

– Това беше супер яко! – извика Шона, когато се върнах на масата, сграбчвайки ме в яростна прегръдка. – Справи се страхотно, момиче!

– Напомни ми да ти го върна по-късно – отвърнах сухо, усещайки как лицето ми се облива с топлина, докато останалите от компанията се включиха с комплименти. – Всички говорите глупости.

– О, бебчо – провлече Кари с блеснали от смях зелени очи, – не можеш да си добра във всичко. За нас е облекчение да знаем, че имаш недостатъци като всички останали.

Изплезих му се и вдигнах пълната чаша с боровинкова водка, поставена на моето място.

– Твой ред е, любовнико – каза предизвикателно Араш, хилейки се на Гидиън.

Съпругът ми кимна, после ме погледна. Лицето му не загатваше с нищо истинските му чувства и аз усетих тревога. Нямаше мекота нито в извивката на устните му, нито в очите му, нищо, което да ми подскаже какво става.

А после някакъв идиот започна да пее "Златна".

Гидиън се стегна, челюстта му видимо се очерта. Протегнах ръка и стиснах неговата, изпитах малко облекчение, когато и той стисна моята. Целуна ме по бузата и се запъти към сцената, проправяйки си с лекота път през тълпата. Гледах го как върви и виждах как жените го проследяват с поглед. Бях пристрастна, разбира се, но знаех със сигурност, че той беше най-зашеметяващият мъж тук.

Да изглеждаш толкова секси, наистина би трябвало да е престъпление.

Погледнах Араш и Арнолдо.

– Някой от вас чувал ли го е да пее?

Арнолдо поклати глава.

Араш се засмя.

– Не, по дяволите. Ако има късмет, ще звучи като теб. Както каза Кари, не може да е добър във всичко, или ще се наложи всички да го намразим.

Момчето на сцената приключи песента си. Секунда по-късно на подиума излезе Гидиън. По някаква причина сърцето ми започна да тупти със същата сила, с която биеше, когато бях изправена там. Дланите ми се овлажниха и ги избърсах в полата си.

Колкото и да не исках да си го мисля, да бъдеш след Брет не беше лесно, а да чуеш "Златна", дори изпята от някого, на когото не трябва никога да се дава достъп до микрофон, поставяше тези два свята твърде близо един до друг.

Гидиън хвана микрофона и го извади от стойката, сякаш го е правил хиляди пъти преди това. Жените в публиката полудяха, крещейки колко е готин и правейки му предложения, които избрах да игнорирам. Този мъж беше възхитителен на външен вид, но доминиращото му уверено присъствие беше това, което ги завладяваше.

Той изглеждаше като мъж, който знае как да изчука жена така, че да я лиши от разсъдък.

И господи, наистина го правеше.

– Тази песен – каза той – е за съпругата ми.

С един остър поглед Гидиън даде знак на групата да започне да свири. Ритъмът на баса, моментално разпознаваем, ускори пулса ми.

– "Лайфхаус"! – изгука Шона, плесвайки с ръце. – Обожавам ги!

– Вече те нарича своя съпруга! – извика Мегуми, накланяйки се към мен. – Каква късметлийка си, а?

Не я погледнах. Не можех. Вниманието ми бе приковано в Гидиън, който гледаше право в мен и пееше, казвайки ми с разкошен дрезгав глас, че отчаяно иска промяна и копнее за истината. Той отговаряше на моята песен.

Очите ми продължаваха да горят дори след като сърцето ми заби с различен ритъм. Нима бях мислила, че ще бъде лишен от емоция? Господи, той ме убиваше, разголвайки душата с дрезгавия тембър на гласа си.

– Мамка му – каза Кари, гледайки към сцената. – Момчето може да пее.

Аз бях потънала в момента, вслушвайки се във всяка дума, чувайки посланието за това как той ме преследва и се влюбва все повече.

Размърдах се на мястото си, възбудена до непоносимост.

Гидиън владееше вниманието на всички в бара. От всички гласове, които бяхме чули тази вечер, неговият беше наистина на професионално ниво. Той стоеше в светлината на единствения прожектор с леко разтворени крака, облечен елегантно и пеещ рок парче, при това го правеше толкова добре, че не можех да си представя песента, изпята по друг начин. Нямаше място за сравнение с Брет нито в начина на изпълнение на Гидиън, нито в моята реакция към него.

Преди да се усетя, бях на крака и си проправях път през хората, за да стигна до него. Гидиън завърши песента и целият бар обезумя, препречвайки пътя ми. Загубих се в тълпата, твърде ниска, за да виждам над раменете около себе си.

Той ме намери, избутвайки хората, за да ме стисне в прегръдката си. Устните му завладяха моите, целувайки ме безмилостно, и предизвикаха с това нов залп от дюдюкания и одобрителни викове. На заден план чух как групата започна нова песен. Почти се изкатерих по Гидиън, шепнейки задъхано в ухото му: "Сега!".

Нямаше нужда да обяснявам.

Пускайки ме на земята, той хвана ръката ми и ме поведе през бара и отзад през кухнята към служебния асансьор. Прилепих се към него, преди вратата да се е затворила след нас, но той вече вадеше телефона и го вдигаше към ухото си, накланяйки глава назад, докато устата ми се плъзгаше трескаво по гърлото му.

– Докарай лимузината отзад – нареди дрезгаво, а после телефонът беше отново в джоба му и той ме целуваше с цялата страст, която някога бе държал заключена в себе си.

Поглъщах го ненаситно, захапвайки долната му устна със зъби и вкусвайки я с бързи движения на езика си. Той изпъшка, когато го притиснах към тапицираната стена на асансьора и прокарах ръце надолу по гърдите му, докато обхванах с длани тежката му ерекция.

– Ева... Исусе!

Спряхме да се спускаме и той рязко се задвижи, хващайки ме за лакътя и избутвайки ме пред себе си навън с енергични нетърпеливи крачки. Излязохме от служебния коридор в лобито, отново маневрирайки през тълпа от хора, докато не се озовахме в топлината на лятната нощ. Лимузината чакаше на улицата.

Ангъс изскочи от нея и бързо отвори задната врата.

Покатерих се вътре, а Гидиън бе по петите ми.

– Не отивай далеч – каза той на Ангъс.

Настанихме се на широката седалка на известно разстояние един от друг, всеки извърнал очи встрани от другия, докато преградата, позволяваща уединение, не се издигна бавно и лимузината се задвижи.

В момента, в който преградата падна, се облегнах назад на седалката и вдигнах полата си нагоре, безсрамно разкъсвайки собствените си дрехи в жаждата си да бъда чукана. Ръцете на Гидиън се придвижиха към колана му, разтваряйки панталоните му, докато той коленичеше на пода.

Изхлузих се от бельото си, изритвайки го встрани заедно със сандалите ми.

– Ангелче.

Изръмжаването му ме накара да простена от очакване.

– Влажна съм. Влажна съм – повтарях аз, тъй като не исках да си играе с мен или да ме кара да чакам. Все пак той ме провери, поставяйки длан на вагината ми. Пръстите му ме разтвориха, галещи клитора ми и проникващи в мен.

– Исусе, Ева. Подгизнала си.

– Нека те яздя – замолих го, надигайки се от седалката. Исках аз да задам темпото, дълбочината, ритъма...

Гидиън свали панталоните и боксерките си до коленете, после седна на седалката, разтваряйки краищата на ризата си така, че да не пречат. Членът се издигаше плътен и дълъг между бедрата му – толкова дивашки красив, колкото и останалата част от него.

Плъзнах се надолу и коленичих между краката му, галейки пениса му с ръце. Беше горещ и нежен като коприна. Устата ми беше върху него, преди да оформя мисълта си. Дъхът изсвистя между зъбите му и той вкопчи едната си ръка в косата ми, вързана на опашка, отмятайки глава назад.

Очите му се стиснаха силно.

– Да.

Завъртях език около широката главичка, вкусвайки го, усещайки плътните вени, пулсиращи в дланите ми. Извадих го навън, стягайки устните си, после го засмуках отново вътре. Той изстена и се изви назад, тласкайки в устата ми.

– Поеми го дълбоко.

Сгърчих се, докато се подчинявах, подлудена от възбуда от неговата наслада. Очите на Гидиън се отвориха, брадичката му се сведе надолу, така че да може да ме вижда.

– Ела тук. – Ниско изречената команда изпрати тръпка на желание през тялото ми.

Пропълзях нагоре по великолепното му тяло, яхвайки бедрата му и обвивайки ръце около раменете.

– Толкова си горещ, по дяволите.

– Аз? Ти гориш, ангелче.

Наместих бедрата си така, че да го поема.

– Само почакай да ме усетиш отвътре.

Той изви ръка около мен и хвана члена си, задържайки го стабилен, докато бавно започнах да потъвам надолу. Краката ми потрепериха, когато обемистият връх на пениса му проникна в мен, разтягайки ме.

– Гидиън.

Усещането да бъда превземана, притежавана, беше нещо, на което никога не можех да се наситя.

Той ме подпираше, стискайки ме за бедрата. Поех го по-дълбоко, впила очи в неговите, които се замъгляваха. Буреносен тътен изпълни пространството между нас и аз ставах все по-хлъзгава и по-гореща. Нямаше значение колко пъти го бях имала, винаги исках още. Още от начина, по който ми отвръщаше, сякаш никога нищо не беше същото, сякаш му давах нещо, което не можеше да получи никъде другаде. Стиснах облегалката и завъртях бедрата си, поемайки го още повече. Можех да усетя как се притиска към най-дълбоката част от мен, но не успявах да го побера целия. Исках. Исках всичко, което имаше той.

– Първия ни път – каза той дрезгаво, вперил поглед в мен. – Ти ме язди точно тук, накара ме да загубя ума си. Отнесе ми шибаната глава.

– Беше толкова хубаво. – Задъхвах се, бях опасно близо до свършването. Той беше толкова плътен, толкова твърд. – О, господи. Сега е по-хубаво.

Пръстите му се впиха в бедрата ми.

– Сега те искам повече.

Поемайки си трудно въздух, притиснах чело в неговото.

– Помогни ми.

– Задръж. – Придърпвайки бедрата ми надолу, той тласна нагоре, изпълвайки ме. – Поеми го, Ева. Поеми го изцяло.

Извиках и се нанизах на него, движейки се инстинктивно, поемайки и последната частица.

– Да... да... – въздишах, удряйки бедра в неговите, докато движех бързо вагината си нагоре и надолу по твърдата дължина на ерекцията му.

Лицето на Гидиън беше сурово от похотта, брутално белязано от нуждата му.

– Ще свърша толкова мощно за теб – обеща той мрачно. – Ще ме усещаш в себе си през цялата нощ.

Звукът на гласа му... начинът, по който изглеждаше на сцената... никога не бях усещала такава възбуда. Той не беше единственият, който щеше да свърши мощно.

Главата му падна назад на седалката, гърдите му се издигаха и спускаха, груби звуци на наслада се изтръгваха от гърлото му. Ръцете му ме пуснаха и здраво се вкопчиха с юмруци в седалката. Той ме остави да го чукам по начина, по който имах нужда, остави ме да го използвам. Извивайки се назад, стигнах до оргазъм с вик, цялото ми тяло се разтресе, вагината ми се сви, пулсираща заедно с члена му. Темпото ми се забави, пред очите ми причерня. Един безкраен стон се изля от мен, облекчението беше главозамайващо.

Светът се измести и се озовах по гръб с Гидиън, издигащ се над мен, пъхнал ръка под левия ми крак, така че да го вдигне на рамото си. Той заби крака в пода и започна да тласка отново и отново, потъвайки дълбоко. Толкова дълбоко.

Загърчих се, да го усещам беше толкова хубаво, че болеше.

Той ме задържа прикована, разтворена и безпомощна, използвайки ме, както аз бях използвала него; контролът му – разбит на парчета от нуждата да изпита оргазъм. Мощта на тялото му, докато се удряше в мен, и силата, с която вкарваше члена си в нежната ми вагина, ме караха да трептя, отново озовала се на ръба.

– Обичам те – изстенах, галейки с ръце стягащите се бедра на Гидиън. Той изръмжа името ми и започна да свършва, стиснал зъби и с бедра, притиснати силно в моите, вкарвайки члена си силно. Да усещам как той свършва вътре в мен, това ме възпламени.

– Толкова хубаво – изпъшка той, люшкайки се в спазмите на вагината ми.

Напрегнахме се заедно, вкопчени един в друг.

Той зарови лице в шията ми.

– Обичам те.

Сълзи опариха очите ми. Толкова рядко казваше тези думи.

– Кажи ми го отново – помолих, вкопчена в него.

Устните му намериха моите.

– Обичам те...

***

– Още – заповядах, облизвайки устни.

Гидиън ме погледна през рамо. В тигана пред него цвърчеше бекон и устата ми се наля при мисълта за още едно парче.

– А пък аз си мислех, че два пакета бекон ще ни стигнат за целия уикенд.

– Мазнината е от голяма важност след пиянска нощ – отвърнах му, попих малко от чинията си с пръст и го вдигнах към устата си. – Когато не си махмурлия, де.

– А аз съм точно такъв – измърмори Кари, докато влизаше в кухнята, облечен само с дънки, които не си беше направил труда да закопчее догоре. – Има ли някаква бира?

Гидиън посочи към хладилника с щипците.

– Най-долното чекмедже.

Поклатих глава към най-добрия си приятел.

– Алкохолен лек?

– Да, по дяволите. Главата ми сякаш се разцепва надве. – Кари измъкна една бира и се присъедини към мен на кухненския остров. Отвори капачката, надигна бутилката и я пресуши наполовина на един дъх.

– Как спа? – попитах го, стискайки палци наум.

Беше останал за през нощта в едностайния апартамент, съединен е нашия, и се надявах да му е харесал. Имаше всички красиви предвоенни детайли като мезонета на Гидиън и беше обзаведен по подобен начин. Знаех, че стилът на Кари е по-съвременен, но едва ли имаше нещо против гледката към Сентрал парк. Всичко останало можеше да бъде променено, трябваше само да каже. Той свали бутилката от устата си.

– Като труп.

– Хареса ли ти апартаментът?

– Разбира се. Кой не би го харесал?

– Искаш ли да живееш тук? – настоях аз.

Кари ми отправи крива усмивка.

– Да, бебчо. Като мечта е. Благодаря, че ми пусна по милост, Гидиън.

Съпругът ми се извърна от печката е чиния бекон в ръка.

– В офертата не фигурира нито милост, нито пускане – каза сухо той. – Иначе няма защо.

Плеснах е ръце.

– Ура! Много съм развълнувана!

Гидиън грабна парче бекон и го натъпка в устата си. Наведох се напред и разтворих устни. Той се наклони към мен и ми позволи да отхапя крайчето.

– О, моля ви – изръмжа Кари. – И бездруго се боря с гаденето.

Бутнах го леко.

– Млъквай.

Той се ухили и допи бирата си.

– Трябва да ви се заяждам. Кой друг ще предотврати това вие двамата да запеете "Имам теб, мило" след няколко години?

Мисълта за Уил и Натали ме накара да се усмихна. Бях намерила още повече неща, които харесвам у Уил, а открих също така, че се разбирам добре с неговото момиче.

– Не са ли очарователни? Заедно са още от гимназията.

– Точно за това говоря – провлечено отвърна той. – Когато прекарваш достатъчно много време с някого, или започвате да се карате, или падате в плен на любовните лиготии и не се освобождавате от тях никога.

– Марк и Стивън също са от много години заедно – възпротивих се аз. – И нито се карат, нито пък се лигавят един с друг.

Той ме изгледа.

– Те са обратни, Ева. В тази смес липсва естроген, който да създава драми.

– О, боже. Сексистко прасе такова! Не мога да повярвам, че го каза.

Кари погледна към Гидиън.

– Ти знаеш, че съм прав.

– И с това – обяви Гидиън, сграбчвайки три резена бекон – аз напускам терена.

– Хей! – оплаках се след него, докато отиваше към всекидневната. Най-добрият ми приятел се засмя.

– Не се тревожи. Той се обвърза с различен тип жена, с теб.

Хвърлих му кръвнишки поглед, докато дъвчех друго парче бекон.

– Този път ще ти се размине, защото съм ти задължена за снощи.

– Беше забавно. Мегуми е добър човек. – Шеговитият му тон изчезна, лицето му потъмня. – Съжалявам, че ѝ се налага да преминава през нещо такова.

– Да, и аз.

– Реши ли вече как ще помагаш на други като нея?

Поставих лактите си на плота.

– Ще поговоря с Гидиън да работя за фондация "Кросроудс".

– По дяволите. Защо не се сети по-рано за това?

– Защото... съм инат, предполагам. – Погледнах през рамо към всекидневната, а после снижих гласа си. – Едно от нещата, които Гидиън обича в мен, е, че невинаги правя всичко, което той иска, само защото го иска. Той не е като Стантън.

– А ти не искаш да бъдеш като майка си. Това означава ли, че ще запазиш моминското си име?

– Няма начин. Да стана Ева Крос, означава много за Гидиън. Освен това звучи опасно.

– Така е. – Той тупна носа ми с пръст. – На твое разположение съм, ако имаш нужда от мен.

Плъзнах се от стола и го прегърнах.

– Аз също.

– Определено ще разчитам на това. – Гърдите му се надигнаха в дълбока въздишка. – Случват се големи промени бебчо. Не се ли плашиш понякога?

Погледнах нагоре към него, почувствала същата близост, която бе помогнала и на двама ни да минем през трудни периоди.

– Повече, отколкото си позволявам да мисля за това.

– Трябва да изтичам до офиса – прекъсна ни Гидиън, като се върна в кухнята, сложил на главата си бейзболна шапка на "Янките". Все още беше облечен в сивата тениска, но бе сменил долнището от пижама с анцуг. Около пръстите си въртеше връзка с ключове. – Няма да се бавя.

– Всичко наред ли е? – попитах го, като се отдръпнах от Кари. Съпругът ми носеше непроницаемото си изражение, онова, което ми казваше, че умът му вече е отлетял към това, с което му предстоеше да се занимава.

– Всичко е наред. – Той дойде до мен и ми даде бърза целувка. – Ще се върна след няколко часа. Айрланд няма да бъде тук преди шест.

Той тръгна. Аз останах втренчена след него.

Какво беше толкова важно, че да го откъсне от мен през уикенда? Гидиън се отнасяше собственически към много неща, свързани с мен, но времето ни заедно беше на челно място в списъка. И това въртене на ключовете беше леко странно.

Гидиън не беше мъж, който правеше безсмислени движения. Бях го виждала да нервничи единствено когато беше изцяло отпуснат или обратното – готов да избухне всеки момент.

Не можех да се отърся от усещането, че крие нещо от мен.

Както обикновено.

– Ще си взема душ – каза Кари и си извади бутилка вода от хладилника. – Искаш ли да гледаме филм след това?

– Разбира се – казах разсеяно. – Имаме план.

Изчаках, докато той се върне в съседния апартамент, а после отидох да намеря телефона си.

11.

– Къде е Ева?

Заобиколих предната част на мерцедеса, качих се на тротоара и се изправих пред Брет Клайн. Пръстите ми потрепваха, потисках безмилостно навика си да подавам ръка за поздрав. Ръцете на певеца бяха докосвали интимно жена ми в миналото... и наскоро. Не исках да ги стисна. Исках да ги счупя.

– В дома ни – отвърнах му и посочих към входа на сградата "Кросфайър". – да се качим в офиса ми.

Клайн се усмихна студено.

– Не можеш да ме държиш далеч от нея.

– Ти сам постигна това. – Забелязах износената тениска на "Барът на Пийт", с която беше облечен, черните дънки и кожените ботуши. Без съмнение изборът му на облекло не беше случаен. Искаше да напомни на Ева за миналото им заедно. Може би да напомни и на мен. Дали Имара му беше дал идеята? Не бих се изненадал.

Би било грешен ход и за двамата.

Той влезе през летящите врати преди мен. Охраната взе личните му данни и принтира временна карта за идентификация, след което минахме през турникетите и продължихме към асансьорите.

– Не можеш да ме сплашиш с парите си – каза той сковано.

Влязох в кабината и натиснах бутона за последния етаж.

– Из целия град има очи и уши. В офиса ми поне ще знам, че няма да направим шоу за някого.

Устните му се свиха погнусено.

– Само това ли те интересува? Общественото мнение?

– Ироничен въпрос, като се има предвид кой си и какво искаш

– Не се дръж, сякаш ме познаваш – изръмжа той. – Не знаеш нищо, мамка му.

В затвореното пространство на асансьорната кабина агресията и недоволството на Клайн се просмукаха във въздуха между нас. Ръцете му стиснаха парапета зад него, стойката му беше враждебна и очакваща. От платиненорусите връхчета на стърчащата му на бодлички коса до черносивите татуировки, покриващи ръцете му, вокалистът на "Сикс-Найнтс" не би могъл да е по-различен от мен на вид. Преди се чувствах застрашен от това и от миналото му с Ева, но вече не.

Не и след Сан Диего. И със сигурност не след изминалата нощ.

Все още усещах следите от ноктите на Ева по гърба и задника си. През цялата нощ чак до ранните сутрешни часове, тя ме бе тласкала до предела ми. Ненаситният глад, който изпитваше към мен, не оставяше място за никой друг. И дрезгавата нотка в гласа ѝ, когато ми казваше, че ме обича, блесналите в очите ѝ сълзи, когато се предадох на това, което тя ми правеше...

Облегнах се на срещуположната стена и пъхнах ръце в джобовете на анцуга си, знаейки, че ще го подразня с равнодушието си.

– Тя знае ли за тази среща? – попита той остро.

– Реших, че ще оставя на теб да прецениш дали да я споменеш.

– О, със сигурност ще я спомена.

– Надявам се да го направиш.

Излязохме във фоайето на "Крос индъстрис" и поведох Клайн през бронираните врати към офиса си. Отбелязах си мислено присъствието на няколко души, които бяха по бюрата си. Хората, които работеха през почивните дни, невинаги бяха по-добри служители от тези, които не го правеха, но уважавах амбицията им и я възнаграждавах.

Когато стигнахме до офиса ми, затворих вратите след нас и замъглих стъклото. На бюрото ми стоеше папка, както бях инструктирал, преди да напусна мезонета. Сложих ръка върху нея и с жест поканих Клайн да седне.

Той остана прав.

– За какво е всичко това, мамка му? Идвам в града, за да видя Ева, а вместо това твоят гангстер ме води тук.

"Гангстерът" беше охраната, осигурена от "Видал рекърдс", но Клайн не грешеше в предположението си, че мъжът работи за мен.

– Готов съм да ти предложа голяма сума пари заедно с други облаги за ексклузивните права над записа, направен от Имара на теб и Ева.

Той ми отправи пресилена усмивка.

– Сам ми каза, че ще пробваш това. Този запис не е твоя работа. Това е между мен и Ева.

– Също и за целия свят, ако изтече, а това ще я унищожи. Изобщо ли не те интересува как се чувства тя?

– Няма да изтече и разбира се, че ми пука как се чувства Ева. Това е една от причините, поради които трябва да говорим.

Кимнах.

– Искаш да я попиташ коя част можеш да използваш. Мислиш, че можеш да я убедиш да ти позволи да използваш нещо от записа.

Той се залюля на петите си, неспокойно движение, което ми подсказа, че съм ударил в целта.

– Няма да получиш отговора, на който се надяваш – казах му. – Самото съществуване на този запис е ужасяващо за нея. А ти си идиот, ако мислиш обратното.

– Не е само секс. Има някои добри кадри как прекарваме времето си заедно. Ние с нея имахме нещо истинско. Тя не беше просто забивка за мен.

Боклук. Трябваше да удържа импулса си да го поваля на земята.

Той се захили мазно.

– Не че ти би разбрал. Ти нямаше никакви задръжки да праскаш брюнетката, докато аз не се появих на хоризонта, тогава промени играта си. Ева е играчка, която ти омръзна. Докато някой друг не я поиска.

Със споменаването на Корин засегна болно място. Шарадата, включваща ходене с бившата ми, едва не ми бе коствала Ева – риск, разминал се на косъм, който още ме смразяваше.

Това не ми попречи да отбележа колко добре се справяше той с прехвърлянето на вината.

– Ева знае какво означава за мен.

Той пристъпи по-близо до бюрото ми.

– Тя е прекалено заслепена от милиардите ти, за да осъзнае, че има нещо наистина сбъркано в това да криеш фалшивата си сватба в чужда държава. Законна ли е изобщо?

Беше въпрос, който очаквах.

– Напълно законна.

Отворих папката и извадих снимката отвътре. Беше заснета в деня на сватбата ми, точно в мига, в който за пръв път целунах Ева като неин съпруг. Плажът и свещеникът, който водеше церемонията, се виждаха зад нас. Бях хванал лицето ѝ, устните ни се докосваха нежно. Ръцете ѝ обхващаха китките ми, а пръстенът ми блестеше на пръста ѝ. Обърнах снимката, така че той да я вижда. Пъхнах копие от брачното ни свидетелство до нея. Използвах за целта лявата си ръка, гордо демонстрирайки инкрустираната ми с рубини брачна халка.

Не споделях толкова лична информация, за да докажа нещо. Исках да провокирам Клайн, което целенасочено правех от момента, в който той пристигна в Ню Йорк. Когато отново се свържеше с жена ми, исках да изгуби почва под краката си и да усети, че е в неизгодна позиция.

– Така че ти и Ева сте приключили – казах спокойно. – Ако си се съмнявал, сега го знаеш със сигурност. Във всеки случай не мисля, че искаш жена ми толкова, колкото искаш да използваш спомена за нея за групата си.

Клайн се изсмя.

– Да, обрисувай ме като мръсник. Не можеш да понесеш мисълта тя да види тази касета. Ти никога не си я карал да бъде толкова дива и никога няма да успееш.

Ръцете ми потрепнаха от нуждата да заудрям самодоволното му лице.

– Вярвай в каквото искаш. Ето ги вариантите: можеш да вземеш двата милиона, които ти предлагам, да ми дадеш записа и да си тръгнеш...

– Не искам шибаните ти пари! – Като постави ръце на ръба на бюрото ми, той се наведе към мен. – Няма да станеш собственик на спомените ми. Можеш да я имаш засега, но аз имам тях. Проклет да съм, ако ти ги продам.

Мисълта, че Клайн си пуска записа... че се гледа как чука жена ми... накара кръвта ми бавно да закипи. Намекът му, че Ева ще поиска да го изгледа, убедеността ми, че това ще я опустоши, ме тласнаха към суровия ръб на насилието.

Костваше ми много да запазя тона си спокоен.

– Можеш да отхвърлиш парите и да запазиш съществуването на записа за себе си до деня, в който умреш. Нека това да е таен подарък за Ева, за който тя няма нужда да разбира.

– За какво говориш, мамка му?

– Или можеш да бъдеш себичен задник – продължих аз, – да се свържеш с нея и да я питаш, да я шокираш с намерението да унищожиш брака ѝ и да направиш себе си още по-известен.

Гледах го с твърд поглед. Клайн остана на място, но сведе поглед за частица от секундата. Малка победа, която си струваше.

Със замах извадих договора, който Араш беше подготвил.

– Ако изобщо ти пука за нея, ще вземеш различно решение от това, което те е довело в Ню Йорк.

Той грабна документите от бюрото ми и ги скъса надве, хвърляйки парчетата обратно на стъклото.

– Няма да си тръгна, докато не я видя.

Клайн излезе от офиса ми, настръхнал от гняв.

Гледах го как си тръгва. След това се обадих по защитената линия:

– Достатъчно време ли ти дадох?

– Да. Погрижихме се за лаптопа и таблета в багажа му веднага щом го качихте горе. В момента се занимаваме с електронната му поща и сървърите с архивите, както и с резервните записи на тези сървъри. Претърсихме дома му през уикенда, но той не е бил там от седмици. Изтрихме всичко от техниката на Имара и Клайн, както и акаунтите и устройствата на хората, които са получили избрани кадри от цялостния запис. Един от изпълнителните директори на "Видал" имаше пълно копие на харддиска си, но го изтрихме. Не намерихме никакви доказателства да го е препращал където и да е.

Кръвта ми се смрази.

– Кой директор?

– Брат ви.

Мамка му. Стиснах ръба на бюрото си толкова силно, че кокалчетата ми изпукаха от напрежението. Спомних си видеото на Кристофър и Магдалин, знаех колко извратена беше омразата му към мен. Мисълта, че е видял Ева толкова интимно... толкова уязвима... ме караше да изпитвам неща, които не бях чувствал от първия път, когато разбрах за Нейтън.

Трябваше да повярвам, че частната военна охранителна фирма, която бях наел, се е справила със ситуацията. Технологичните им екипи бяха обучени да боравят с много по-конфиденциална информация. Напъхах бъркотията на бюрото си в папката.

– Искам този запис да спре да съществува където и да било.

– Разбрано. Действаме по въпроса. Все пак е възможно някъде да има копие на диск, въпреки че претърсихме списъка е транзакциите на Клайн и Имара за депозитни кутии и други подобни неща. Ще продължим да наблюдаваме ситуацията, докато не решите, че е достатъчно.

Едва ли щях да реша. Бих търсил цял един живот, ако това беше нужно, за всякакво сведение, че записът е оцелял някъде извън моя контрол.

– Благодаря.

Затворих телефона, излязох от офиса си и се запътих към вкъщи при Ева.

***

– Наистина се справяш добре с тези – каза Айрланд, докато гледаше как Ева вдига с клечките за хранене парче пиле "Кунг пао" от кутията и го поднася към устата си. – Така и не се научих да ги ползвам.

– Ето, пробвай да ги хванеш така.

Гледах как жена ми наглася пръстите на сестра ми върху тънките клечки, русата ѝ коса ярко контрастираше с черната на Айрланд. Едната висока и стройна, а другата пищно миньонче, двете седяха на пода в краката ми, облечени в къси панталонки и потници, а загорелите им крака бяха протегнати под масичката за кафе. Седнал на дивана зад тях, аз бях повече наблюдател, отколкото участник, и завиждах на лекотата, с която се разбираха, въпреки че бях благодарен за нея.

Беше толкова сюрреалистично. Дори не си бях представял такава нощ – тиха вечер у дома със... семейството ми. Не знаех как да допринеса за нея и дали въобще бих могъл. Какво можех да кажа? Как би трябвало да се чувствам?

Освен изпълнен с благоговение. И благодарен. Така благодарен за невероятната ми съпруга, която внесе толкова неща в живота ми.

До неотдавна в подобна съботна вечер щях да бъда на известен обществен прием или на друго събитие, съсредоточен върху бизнеса си, освен ако интензивният интерес на някоя жена не събудеше нуждата ми да чукам. Независимо дали се връщах сам в мезонета си, или се озовавах в хотела със свалка за една нощ, щях да бъда сам. И тъй като почти бях забравил какво е да принадлежиш някъде, на някого, не знаех какво пропускам.

– Ха! Вижте това! – пропя Айрланд, хванала малко парченце пиле с портокали, което бързо изяде. – Докарах го до устата си.

Изпих виното в чашата си на една глътка, исках да кажа нещо. Умът ми прехвърляше купища възможности, но всички те звучаха неискрено и скалъпено. Накрая това, което успях да кажа, беше:

– Клечките имат по-голяма мишена. Това увеличава шансовете.

Айрланд обърна глава към мен, разкривайки големите сини очи, които виждах всеки ден в огледалото. Нейните бяха много по-открити, много по-невинни и блеснали от смях и обожание.

– Да не би току-що да ме нарече голяма уста?

Без да мога да се сдържа, прокарах ръка по главата ѝ и докоснах коприненомеките кичури коса. Те също бяха като моите и все пак не бяха.

– Не го казах аз – отвърнах.

– Не го каза с толкова много думи – поправи ме тя и се притисна за секунда към дланта ми, преди да се обърне към Ева.

Жена ми погледна нагоре към мен с окуражителна усмивка. Тя знаеше, че черпя сила от нея, и ми я даваше безрезервно.

Със стегнато гърло се изправих от дивана и вдигнах празната чаша на Ева. Чашата със сода на Айрланд все още беше наполовина пълна, така че я оставих и тръгнах към кухнята, като се опитвах да си възвърна достатъчно хладнокръвие, за да издържа до края на вечерта.

– Чанинг Тейтъм е толкова секси – каза Айрланд, гласът ѝ се разнесе от всекидневната. – Не мислиш ли?

Намръщих се. Небрежният въпрос на малката ми сестричка отключи в мен неприятни мисли относно ходенето ѝ по срещи с момчета. Сигурно беше започнала преди няколко години – беше на седемнайсет Знаех, че е нереалистично да искам да стои настрана от тях. Осъзнавах, че сам съм виновен, задето съм пропуснал толкова много от детството ѝ. Но мисълта, че тя може да се сблъска с по-младата версия на мъже като мен и Мануел, и Кари, задейства у мен непозната защитна реакция.

– Много е привлекателен – съгласи се Ева.

У мен се надигна чувство за собственост. Присвих очи към двете чаши пред себе си, докато ги пълнех.

– Тази година е победител в класацията "Най-сексапилен мъж в света" – каза Айрланд. – Виж тези бицепси.

– А, за това вече съвсем не мога да се съглася. Гидиън е много по-секси.

Устните ми се извиха.

– Ти си такава загубена кауза – подразни я сестра ми. – Зениците ти се превръщат в малки сърца, когато мислиш за Гидиън. Много е сладко.

– Млъквай.

Мелодичният смях на Айрланд се разнесе във въздуха.

– Не се безпокой. Той също е смахнат, що се отнася до теб. А и е бил във всяка класация за най-сексапилен мъж години наред. Приятелките ми не млъкват по въпроса.

– Уф. Не ми казвай такива неща. По природа съм ревнива.

Смеейки се вътрешно, пуснах празната бутилка в кошчето за боклук.

– Гидиън също. Той ще откачи, ако започнат да те включват в класациите за най-сексапилна жена в света. Това няма как да се избегне сега, когато всички са чували за теб.

– Все тая – изсумтя Ева. – Ще трябва да свалят с фотошоп седем килограма от задника и бедрата ми, за да им се получи.

– Хм, виждала ли си Ким Кардашиян? Или Дженифър Лопес?

Спрях на прага на всекидневната, попивайки картинката, която представляваха Айрланд и Ева, над ръба на чашата ми. В гърдите ми се надигна болка. Исках да запечатам този момент, да го запазя, да го съхраня завинаги.

Айрланд погледна нагоре и ме видя, после завъртя очи.

– Какво ти казах? – подхвърли тя. – Смахнат.

***

Облегнат на стола, отпивах кафе и се заех да изучавам таблицата на монитора си. Изправих рамене, опитвайки да раздвижа схванатия си врат.

– Пич. Какво, по дяволите? Три сутринта е.

Вдигнах очи и видях Айрланд, застанала на вратата на кабинета ми.

– В смисъл?

– Защо работиш толкова късно?

– А ти защо говориш по скайп толкова късно? – контрирах я аз, понеже през последния час, откакто бях оставил Ева да спи, се чуваше смях и от време на време висок говор.

– Все тая – измърмори тя, влезе в стаята и се свлече в един от столовете пред бюрото ми. Отпусна се така, че раменете ѝ се изравниха с облегалката на стола, а краката ѝ бяха изпънати пред нея. – Не можеш да заспиш ли?

– Не. – Тя нямаше представа колко вярно беше това. Тъй като Айрланд спеше в леглото на Ева, а тя в моето, самият аз не можех да си позволя риска да заспя. Имаше граница на това, което можех да очаквам от Ева да понесе, имаше предел на случаите, когато можех да я изплаша, преди това да унищожи любовта, която тя изпитваше към мен.

– Кристофър ми изпрати съобщение преди малко – каза тя. – Изглежда, татко е отседнал в хотел.

Веждите ми се вдигнаха.

Тя кимна е отчаяно лице.

– Нещата са зле, Гидиън. Никога не са прекарвали и нощ отделно. Поне аз не си спомням.

Не знаех какво да кажа. Майка цяла нощ ми се беше обаждала, оставяла ми бе съобщения на гласовата поща и беше звъняла в мезонета толкова пъти, че се принудих да изключа главния приемник, така че никой от телефоните да не звъни. Мразех факта, че тя страда, но трябваше да браня времето си с Айрланд и Ева. Чувствах се безсърдечен за това, че се съсредоточавам върху себе си, но вече бях губил семейството си два пъти – веднъж, когато баща ми почина, и отново след Хю. Не можех да си позволя да губя повече. Не мислех, че ще оцелея, ако ми се случеше трети път, не и с Ева в живота ми.

– Иска ми се само да зная какво е причинило скандала – каза тя. – Имам предвид, щом не са си изневерили един на друг, би трябвало да могат да го преодолеят, нали?

Изправих се, като въздъхнах рязко.

– Не съм аз човекът, който да дава съвети за чуждите връзки. Нямам представа как функционират. Все още се препъвам в моята, моля се да не прецакам нещата и съм благодарен, че Ева е толкова всеопрощаваща.

– Ти наистина я обичаш.

Проследих погледа ѝ до колажа от фотографии на стената. Понякога изпитвах болка, като гледах тези снимки на жена ми. Исках да уловя пак и да изживея отново всеки миг. Исках да скътам всяка секунда, която някога бях прекарал с нея. Мразех това, че времето се изплъзваше така бързо и не можех да го съхраня за несигурното бъдеще.

– Да – промърморих. Бих простил всичко на Ева. Нищо, което тя би могла да направи или каже, не би могло да ни раздели, защото не мога да живея без нея.

– Радвам се за теб, Гидиън. – Айрланд се усмихна, когато я погледнах

– Благодаря ти. – Тревогата се задържа в очите ѝ и събуди безпокойство. Исках да отстраня проблемите, които я тормозеха, но не знаех как.

– Би ли могъл да поговориш с мама? – предложи тя. – Не сега, разбира се. Но утре. Може би ще успееш да разбереш какво се е случило.

Поколебах се за миг, защото знаех, че един разговор с майка ни със сигурност щеше да е безрезултатен.

– Ще опитам.

Айрланд се загледа в ноктите си.

– Ти не харесваш много мама, нали?

Преценявайки внимателно отговора си, ѝ отвърнах:

– Имаме фундаментални различия в мненията си.

– Да, разбирам. Тя сякаш страда от някаква странна форма на обсесивно-компулсивно разстройство по отношение на семейството си. Всеки трябва да бъде определен човек, или поне да се преструва на него. Толкова се тревожи какво мислят хората. Попаднах на един стар филм миналия ден, който ми напомни за нея. "Обикновени хора"[15]. Гледал ли си го?

– Не, не мисля, че съм.

– Трябва да го изгледаш. В него играят бащата на Кийфър Съдърланд[16] и някакви други хора. Тъжен е, но историята е добра.

– Ще го потърся. – Тъй като усещах необходимост да обясня защо майка ни е такава, дадох най-доброто от себе си. – Това, с което се сблъска тя, след като баща ми почина... Беше брутално. Мисля, че оттогава се изолира.

– Майката на една приятелка казва, че мама преди е била различна. Нали знаеш, когато е била омъжена за баща ти.

Оставих изстиналото си кафе настрани.

– Наистина я помня различна.

– По-добра?

– Това е относително. Беше по-... спонтанна. Безгрижна.

Айрланд потри устни с пръстите си.

– Мислиш ли, че това я е опустошило? Загубата на баща ти?

Гърдите ми се стегнаха.

– Това я промени – казах тихо. – Не съм сигурен колко много.

– Уф. – Тя се изправи на стола, като видимо се отърси от меланхолията си. – Ще бъдеш ли буден още дълго?

– Сигурно цяла нощ

– Искаш ли да гледаш онзи филм с мен?

Предложението ме изненада. И ми достави удоволствие.

– Зависи. Нямаш право да ми казваш какво ще се случи. Без разкрития.

Тя ми хвърли поглед.

– Вече ти казах, че е тъжен. Ако търсиш щастлив край, тя спи надолу по коридора.

Това ме накара да се усмихна. Изправих се и заобиколих бюрото си.

– Ти намери филма, аз ще взема сода.

– По-добре бира.

– Не и докато аз отговарям.

Тя се изправи на крака с усмивка.

– Добре, де. Вино тогава.

– Питай ме пак след няколко години.

– Дотогава ще имаш деца. Няма да е толкова забавно.

Спрях, връхлетян от безпокойство, толкова силно, че кожата ми се овлажни от пот. Мисълта с Ева да имаме бебе едновременно ме въодушевяваше и ужасяваше. Не беше безопасно за жена ми да живее с мен. Как би могло да е безопасно за едно дете?

Айрланд се разсмя.

– Леле, да можеше да видиш лицето си! Класически случай на паникьосан плейбой. Не са ли ти казвали? Първо е любовта, после идва бракът, сетне идва бебето в бебешка количка.

– Ако не млъкнеш, те изпращам в леглото.

Тя се разсмя още по-силно и ме хвана под ръка.

– Ти си голям купон. Честно. Само се майтапя с теб. Не ми откачай. Има достатъчно членове на семейството, които го правят.

Заповядах на сърцето си да спре да блъска толкова силно.

– Може би ти трябва да пийнеш нещо? – предложи тя.

– Май че ще го направя – измърморих.

– Мисля да стисна ръката на Ева за това, че е изкопчила пръстен от теб. Като ѝ предлагаше, пак ли получи паническа атака?

– Спри да говориш, Айрланд.

Тя склони глава на рамото ми, изкикоти се и ме поведе навън от офиса.

***

Слънцето беше изгряло преди повече от два часа, когато се върнах в леглото. Безшумно се съблякох, докато погледът ми се рееше над прекрасната издутина под завивките, която представляваше жена ми.

Ева се беше свила на кълбо, почти скрита, с изключение на светлите кичури коса, разпилени по възглавницата. Умът ми попълни липсващото, знаех, че е гола под чаршафите.

Моя. Изцяло моя.

Да спя далеч от нея, ме убиваше. Знаех, че наранява и нея.

Повдигнах края на завивките и се плъзнах до нея. Тя изстена тихо и леко и се завъртя към мен, напасвайки сочното си топло тяло към моето.

Веднага се втвърдих. В кръвта ми закипя желание, по кожата ми пропълзя осъзнаване. Беше възпламеняваща сексуална химия, но и нещо повече. Нещо по-дълбоко. Странно, прекрасно, плашещо признание.

Тя запълваше в мен празнота, за която не знаех, че съществува.

Ева зарови лицето си в шията ми и издаде нежен звук, преплете крака с моите, плъзна ръце по гърба ми.

– Твърд и апетитен целият – измърка тя.

– Целият – съгласих се аз, хванах дупето ѝ и я притеглих по-плътно до ерекцията си.

Раменете ѝ се разтресоха от беззвучен смях.

– Трябва да бъдем тихи.

– Ще ти запуша устата с ръка.

– На мен? – Тя ме гризна по шията. – Ти си този, който е шумен.

Права беше. Преди, колкото и груб и невъздържан да ставах, когато бях възбуден, никога не бях шумен... докато не срещнах нея. Беше ми трудно да съм дискретен, когато ситуацията го изискваше. Усещането за нея беше прекалено хубаво, караше ме да чувствам прекалено силно.

– Значи ще го караме бавно – промърморих, докато прокарвах алчно ръце по копринената ѝ кожа. – Айрланд ще спи с часове, не бързаме за никъде.

– Часове, а? – Смеейки се, тя се дръпна назад, претърколи се по-далеч от мен и се пресегна към чекмеджето на нощното шкафче. – Много си амбициран.

По раменете ми се разстла напрежение, докато тя вадеше ментовите бонбони, които държеше подръка. Сетих се за други подобни ситуации, когато жени се протягаха към чекмеджето на нощното шкафче, за да търсят презервативи.

Ние с Ева бяхме използвали презерватив само два пъти. Преди да я срещна, никога не бях чукал жена без кондом. Да избегна нежелана бременност, беше нещо, към което се стремях фанатично.

Но след онези два пъти с Ева започнахме да го правим без нищо, разчитайки само на нейните противозачатъчни, за да предотвратим забременяване.

Имаше риск. Знаех това. И като се имаше предвид колко често я обладавах – поне два, понякога три или четири пъти на ден, – рискът не беше за пренебрегване.

Понякога мислех за това. Поставях под въпрос способността си да се контролирам, егоизма в това да поставям собствената си наслада над последиците. Но причината за безразсъдството ми не беше само в насладата. Ако беше, бих могъл да се справя. Да бъда отговорен.

Не, нещата бяха по-сложни.

Нуждата да свърша вътре в нея беше примитивна. Беше едновременно завоюване и капитулация.

Бях поискал да я чукам на голо още преди първия ни път, преди да знам със сигурност колко експлозивно ще бъде това между нас. Бях стигнал дотам, че я предупредих преди първата ни среща, че имам нужда от това, имам нужда тя да ми даде това – нещо, което никога не бях пожелавал с друга жена.

– Не мърдай – казах грубо и се плъзнах върху нея, докато тя все още лежеше изпъната по корем. Ръката ми се провря между бедрото ѝ и леглото, за да обхвана вагината ѝ с шепа между краката. Тя беше влажна и топла. Триещите ми пръсти я направиха хлъзгава и гореща.

Тя приглушено изстена.

– Искам те точно по този начин – казах ѝ, докато прокарвах устни по бузата ѝ.

Протегнах свободната ръка към възглавницата си, издърпах я към нас и я напъхах под нея, повдигайки бедрата ѝ под ъгъл, който щеше да ми позволи да потъна в нея докрай.

– Гидиън... – Начинът, по който тя изговори името ми, беше молба, сякаш не бих паднал на колене пред нея, за да моля за привилегията да я обладая.

Преместих се, разтваряйки нетърпеливо краката ѝ, и притиснах китките до главата ѝ. Като я държах приклещена, се забих вътре в нея. Тя беше готова за мен – кадифена, стегната и влажна. Скръцнах със зъби, за да сдържа ръмженето, което се надигна в гърлото ми, тялото ми се напрегна от трепет от глава до пети. Гърдите ми се надигаха към гърба ѝ, силното ми дишане рошеше отметнатата ѝ на възглавницата коса.

И просто така – само с това, че ме пое – тя ме доведе до полуда.

– Господи. – Бедрата ми се движеха бясно, вкарваха члена ми в нея и го тласкаха по-навътре, докато не се оказах вътре чак до основата. Можех да усетя как тя ме обвива от корена до върха, как се свива в пулсации, които ме изстискваха като малка алчна уста.

– Ангелче...

Напрежението в основата на члена ми беше настойчиво, но можех да го задържа. Не беше въпрос на контрол, а на воля.

Исках да свърша в нея. Исках го достатъчно, за да приема риска – колкото и да беше ужасяващ – за приемлив.

Затворих очи и опрях чело в бузата ѝ. Вдишах уханието ѝ и се отпуснах, изпразних се мощно, задникът ми се свиваше, докато я пълнех догоре с плътни горещи изблици.

Ева изскимтя и се загърчи под мен. Вулвата ѝ се стегна, а после потрепери около члена ми. Тя свърши с лек сладък стон.

Изръмжах името ѝ, изгарящо възбуден от оргазма ѝ. Тя свърши, защото аз свърших, защото моето удоволствие я възбуждаше толкова, колкото и допира ми. Щях да я възнаградя за това, да ѝ покажа дълбините на благодарността си. Тя щеше да получи своето отново и отново, толкова пъти, колкото можеше да понесе.

– Ева. – Потрих влажната си буза в нейната. – Кросфайър.

Пръстите ѝ стиснаха по-здраво моите. Обърна главата си с търсещи устни.

– Шампионе – въздъхна в целувката ми. – И аз те обичам.

***

Беше малко след пет следобед, когато минах с бентлито през портите на имението "Видал" в Дъчес Каунти и влязох в кръглата алея за коли отпред.

– О, ти си карал прекалено бързо – оплака се Айрланд от задната седалка. – Вече стигнахме.

Включих джипа на режим "паркинг" и го оставих да работи. Един поглед към къщата и в стомаха ми заседна буца. Ева се пресегна, хвана ръката ми и я стисна. Концентрирах се върху стоманеносивите ѝ очи вместо в имението в стил "Тюдор" зад гърба ѝ. Тя не каза нито дума, но и нямаше нужда. Усещах любовта и подкрепата ѝ и виждах проблясващия гняв в очите ѝ. Дори само мисълта, че тя ме разбира, ми даваше сила. Тя знаеше всяка тъмна и мръсна тайна, която имах, и въпреки това ми вярваше и ме обичаше.

– Искам пак да спя у вас някой път – каза Айрланд, подавайки глава между двете предни седалки. – Беше забавно, нали?

Погледнах я.

– Пак ще го направим.

– Скоро?

– Добре.

Усмивката ѝ при това обещание си заслужаваше цената, която щях да платя с липса на сън и безпокойство. Бях стоял настрана от нея поради много причини, но главната беше, че не знаех какво бих могъл да ѝ предложа, което да е стойностно. Заради нея бях вложил всичко, за да предпазя "Видал рекърдс" от бъдещо затъване – така се грижех за нея по единствения начин, който знаех, че няма да прецакам.

– Трябва да ми помогнеш – казах ѝ искрено. – Не знам как да бъда брат. Може би ще се наложи да ми прощаваш. Често.

Усмивката напусна лицето на Айрланд и тя се превърна от тийнейджърка в млада жена.

– Е, същото е като да бъдеш приятел – каза тя мрачно. – Само дето трябва да помниш рождени дни и празници, да ми прощаваш всичко, а и да ме запознаеш с всичките си секси богати приятели мъже.

Вдигнах вежда.

– А не трябва ли и да те дразня и да ти правя живота труден?

– Пропусна годините за това – отвърна ми тя. – Без повторения.

Каза това като закачка, но думите ѝ удариха в целта. Наистина бях пропуснал години и не можех да си ги върна.

– Ще можеш вместо това да дразниш гаджетата ѝ – каза Ева – и да правиш техния живот труден.

Очите ни се срещнаха и разбрах, че тя знае точно какво си мисля. С палец погалих кокалчетата ѝ.

Зад нея входната врата се отвори и майка ми излезе навън. Застана на най-горното широко стъпало, облечена в бяла туника и панталон в същия цвят. Дългата ѝ тъмна коса беше разпусната свободно по раменете. Отдалеч приличаше толкова много на Айрланд, че сякаш ѝ беше сестра, а не майка.

Стиснах по-силно ръката на Ева.

Айрланд въздъхна и отвори вратата.

– Иска ми се вие двамата да не трябваше да ходите на работа утре. Имам предвид, какъв е смисълът да си мегабогат, ако не можеш да се чупиш, когато си искаш?

– Ако Ева работеше с мен – казах, поглеждайки жена си, – бихме могли да го правим.

Тя се изплези.

– Не започвай.

Вдигнах ръката ѝ към устните си и я целунах.

– Не съм спирал.

Отворих вратата, излязох от колата и натиснах бутона за отваряне на багажника. Заобиколих бентлито, за да взема чантата на Айрланд, но вместо това в прегръдките ми се озова сестра ми. Тя ме гушна силно, тънките ѝ ръце се увиха около кръста ми. Отне ми секунда да се отърся от изненадата, а след това и аз я прегърнах, поставяйки буза върху косите ѝ.

– Обичам те – промълви тя в гърдите ми. – Благодаря за гостоприемството.

Гърлото ми се стегна силно и не можах да отвърна нищо. Тя изчезна толкова бързо, колкото се беше появила, със сак в ръка пресрещна Ева, която беше излязла от своята страна на колата, и също я прегърна. Останал без дъх, сякаш бях получил удар, затворих багажника и загледах как майка ми посреща Айрланд в средата на сивкавосинята чакълена пътека. Тъкмо се канех да се върна зад волана и да си тръгна, когато тя ми направи жест да почакам.

Погледнах Ева.

– Влез в колата, ангелче.

Тя ме погледна, сякаш се канеше да възрази, но после кимна, отново седна на седалката до шофьора и затвори вратата.

Изчаках майка ми да дойде до мен.

– Гидиън. – Тя ме хвана за бицепса и се надигна на пръсти, за да допре устни до моите. – Не искате ли да влезете с Ева? Изминали сте толкова път.

Направих крачка назад, освобождавайки се от хватката ѝ.

– А сега трябва да го изминем и на обратно.

Погледът на майка ми отрази разочарованието ѝ.

– Само за няколко минути. Моля те. Бих искала да се извиня и на двама ви. Не реагирах добре на новината за вашия годеж и съжалявам за държанието си. Това би трябвало да е щастлив момент за нашето семейство, а се боя, че бях прекалено изплашена да не загубя сина си, за да успея да го оценя.

– Мамо. – Хванах ръката ѝ, когато тя се запъти към вратата на Ева. – Не сега.

– Не мислех всички онези неща, които казах за Ева миналия ден. Просто бях шокирана да видя пръстена, който баща ти ми беше дал, на ръката на друга жена. Не го беше дал на Корин, затова бях изненадана. Можеш да разбереш това, нали?

– Ти се отнесе с Ева като с враг.

– Това ли ти е казала? – Тя млъкна за момент. – Не го исках, но... Няма значение. Баща ти също беше много закрилнически настроен. Толкова приличаш на него.

Погледнах встрани, вглеждайки се разсеяно в дърветата отвъд алеята. Никога не бях сигурен как да приемам сравненията с Джефри Крос. Дали бяха казани като похвала, или като неискрен комплимент. С майка ми нямаше как да знам.

– Гидиън... моля те, опитвам се. Казах някои неща на Ева, които не трябваше, а тя отвърна по начин, типичен за всяка жена, поставена в подобна ситуация. Просто искам да загладя нещата. – Тя сложи ръка на гърдите ми. – Щастлива съм за теб, Гидиън. И толкова се радвам да видя, че ти и Айрланд прекарвате времето си заедно. Знам, че това означава страшно много за нея.

Внимателно отместих ръката ѝ.

– И за мен означава много. А Ева го направи възможно по начин, който няма да обяснявам. И това е само една от причините да не искам да я разстройвам. Не сега. Трябва да отиде на работа сутринта.

– Тогава нека се уговорим за обяд тази седмица. Или за вечеря.

– Крис там ли ще е? – попита Ева през прозореца, след това отвори вратата и излезе навън. Застана там, толкова малка и светла до големия тежък джип, внушително изправила рамене.

Жена ми би се борила срещу целия свят заради мен. Да знам това, бе цяло чудо. По времето, когато никой не се бореше за мен, по някакъв начин бях открил единствения човек, който би го сторил.

Устните на майка ми се извиха.

– Разбира се. Аз и Крис сме екип.

Забелязах крехкостта на усмивката ѝ и се усъмних в нея, както правех толкова често. Все пак отстъпих.

– Ще се уговорим. Обади се на Скот утре и ще измислим нещо.

Лицето на майка ми грейна.

– Толкова се радвам. Благодаря ти.

Тя ме прегърна и аз се стегнах, цялото ми тяло се скова от нуждата да я отблъсна от себе си. Когато обаче приближи жена ми с разтворени ръце, Ева протегна напред ръката си, за да стисне нейната вместо прегръдка. Взаимодействието помежду им беше неловко, очевидно и двете жени бяха в отбранителна позиция.

Майка ми не желаеше примирие, тя искаше всички да се съгласим да се преструваме, че то съществува. Казахме си довиждане и се качих на шофьорската седалка. Ева и аз потеглихме, оставяйки имението зад себе си. Не бяхме стигнали далеч, когато тя попита:

– Кога е говорила майка ти с теб?

Мамка му. Знаех какво означава хапливостта в тона ѝ.

Протегнах ръка и сложих длан на коляното ѝ.

– Не искам да се тревожиш за майка ми.

– Ти не искаш да се тревожа за нищо! А така нещата няма да се получат. Не можеш да се справяш с цялата тази гадост сам.

– Това, което казва или прави майка ми, не е важно, Ева. Не ми дреме въобще и за теб също трябва да е така.

Тя се изви към мен в седалката си.

– Налага се да започнеш да споделяш. Особено неща, които ме засягат, като например факта, че майка ти говори зад гърба ми.

– Не искам да се вбесяваш заради мнение, което е без значение. – Пътят се изви. Увеличих скоростта след завоя.

– Това би било по-добре, отколкото да се вбеся на теб! – избухна тя. – Отбий!

– Какво? – Погледнах я.

– Отбий шибаната кола!

Проклинайки вътрешно, махнах ръката си от крака ѝ и стиснах волана.

– Кажи ми защо.

– Защото съм ти ядосана, а ти си седиш там и изглеждаш горещ и секси, докато караш и трябва да спреш.

Развеселеността ми се бореше с раздразнението.

– Да спра какво? Да изглеждам горещ и секси? Или да спра да карам?

– Гидиън... не ме предизвиквай точно сега.

Примирен, отпуснах педала на газта и отбих на една спирка в тесния банкет.

– Така по-добре ли е?

Тя слезе от колата и заобиколи предницата ѝ. Излязох, хвърляйки ѝ въпросителен поглед.

– Аз ще карам – обяви тя, когато се изправи пред мен. – Поне докато стигнем града.

– Щом така искаш.

Не разбирах почти нищо от връзки, но ми беше пределно ясно, че трябва да отстъпиш, когато жена ти е ядосана. Особено когато имаш надежда да се изчукате до няколко часа, каквато аз със сигурност таях. След уикенда, прекаран с приятели и с Айрланд, изпитвах подновена нужда да покажа на жена си колко много значи за мен.

– Не ме гледай така – измърмори тя.

– Как? – Хвърлих ѝ бърз поглед, възхитен колко красива изглеждаше в лятната си бяла рокля с презрамки. Вечерта беше гореща и задушна, но тя изглеждаше ефирна и свежа. Исках да сваля всичките си дрехи и да се притисна към нея, да се охладя малко, преди да разгорещя нещата.

– Сякаш съм бомба със закъснител, която всеки момент ще избухне! – Тя скръсти ръце. – Не се държа неразумно.

– Ангелче, това не е начинът, по който те гледам.

– И не се опитвай да ме разсееш със секс – сряза ме тя със стиснати зъби. – Или няма да ти пусна цяла седмица!

Аз също скръстих ръце.

– Вече говорихме за отправянето на подобни ултиматуми. Можеш да ми злобееш колкото си искаш, Ева, но ще те имам, когато пожелая. Точка по въпроса.

– Без значение дали аз те желая?

– Каза съпругата, която се подмокря, докато ме гледа как карам шибана кола – контрирах.

Очите ѝ се присвиха.

– Замислям се да те зарежа тук, край пътя.

Очевидно не се справях със ситуацията както трябва. Така че смених тактиката, заемайки отбранителна позиция.

– Ти също не ми казваш всичко – защитих се. – Ами Клайн? Напълно ли е спрял да общува с теб след Сан Диего?

Бях задържал този въпрос в себе си целия уикенд, докато се чудех какво ще направи Клайн с Ева.

Разкъсвах се по отношение на това как исках да процедира. Ако ѝ кажеше за записа, който вече не притежаваше, това щеше да я нарани, но и да я доближи повече към мен. Ако си тръгнеше за нейно добро, щеше да покаже, че изпитва по-дълбоки чувства към нея, отколкото на мен ми беше комфортно. Мразех това, че я искаше, но се страхувах, че може би наистина я обичаше.

Тя ахна:

– О, господи. Пак ли си ровил в телефона ми?

– Не. – Отговорът ми беше бърз и решителен. – Знам какво ти е мнението за това.

Следях всяко нейно движение, знаех къде се намира и с кого е във всеки един момент от деня, но тя твърдо беше ограничила достъпа ми до телефона си и аз уважавах това, въпреки че ме подлудяваше.

Ева ме изгледа изпитателно за момент, но явно видя искреността по лицето ми.

– Да, Брет ми изпрати няколко съобщения. Щях да говоря с теб за това, така че изобщо не се опитвай да кажеш, че е същото. Имах категоричното намерение да ти кажа. Ти въобще не смяташе да ми кажеш.

Една кола профуча по пътя и ме накара да се притесня за безопасността на Ева.

– Влизай и карай. Ще говорим в колата.

Изчаках да се покатери на седалката и затворих вратата след нея. Докато аз се настаня на мястото до шофьора, тя беше нагласила огледалата и седалката така, че да ѝ пасват, и включи колата на скорост.

В мига, в който се престрои на платното, отново се заяде с мен. Бегло следях какво ми говори, но всъщност вниманието ми беше много по-заето с начина, по който тя се справяше с бентлито. Караше бързо и уверено, хванала волана леко и спокойно. Гледаше право напред, а аз не можех да откъсна очи от нея. Моето калифорнийско момиче. На открития път извън града тя се чувстваше напълно в свои води.

Усетих приятна възбуда, докато гледах как Ева контролира мощния джип. Или може би беше заради това, че ме укоряваше и предизвикваше.

– Слушаш ли ме? – настоя тя.

– Не бих казал, ангелче. И преди да се разпалиш още повече, вината е изцяло твоя. Седиш си там гореща и секси и това ме разсейва.

Ръката ѝ се стрелна и ме плесна по бедрото.

– Сериозна съм! Спри да пускаш майтапи!

– Не се шегувам. Ева... ти искаш да ти споделям, за да можеш да ме подкрепяш. Разбирам това. И работя по въпроса.

– Очевидно не много сериозно.

– Няма да споделям с теб неща, които ще те разгневят излишно. Няма смисъл.

– Трябва да сме честни един с друг, Гидиън. Не само от време на време, а постоянно.

– Наистина ли? Не очаквам същото от теб. Чувствай се свободна да запазиш за себе си всякакви неприятни коментари по мой адрес от баща ти и Кари, например.

Тя стисна устни. Размисли върху това за момент, а после каза:

– По тази логика не трябва ли да не ти казвам и нищо, свързано с Брет?

– Не. Клайн влияе на връзката ни. Майка ми не.

Тя изсумтя.

– Прав съм за това – казах е равен тон.

– Да не би да ми казваш, че когато майка ти говори лоши неща за мен, това не те притеснява?

– Не ми харесва. И все пак не променя това, което чувствам към теб и към нея. Дори да ти кажа, това не би променило и твоите чувства към нея. След като резултатът е един и същ и в двата случая, избирам това, което ще разклати връзката ни най-малко.

– Мислиш като мъж.

– Надявам се да е така. – Пресегнах се и отместих косата от рамото ѝ. – Не ѝ позволявай да създава проблеми между нас, ангелче. Тя не си заслужава.

Ева ме погледна за миг.

– Преструваш се, че това, което майка ти казва и върши, няма ефект върху теб, но аз знам, че това не е истина.

Обмислих да го отрека, за да прекратя темата, но жена ми виждаше всичко, което бих предпочел да скрия.

– Не позволявам да ми влияе.

– Но го прави. Боли те и го скриваш там, където криеш всичко, с което не искаш да се справиш.

– Не ме анализирай – казах стегнато.

Ръката ѝ докосна бедрото ми.

– Обичам те. Искам да спра болката.

– Вече го направи. – Стиснах ръката ѝ. – Ти ми даде всичко, което тя ми отне. Не ѝ позволявай да отнеме още.

С очи, вперени в завоите на пътя, Ева вдигна преплетените ни ръце и целуна брачната ми халка.

– Разбрано.

Отправи ми бърза усмивка, която ми показа, че поне засега е приключила, и ни откара у дома.

12.

Едва ли някой може да ми покаже по-вдъхновяваща гледка от Гидиън Крос под душа.

Удивляваше ме с каква прозаичност прокарва ръцете си по цялата тази стегната загоряла плът и тези перфектно очертани релефни мускули. През замъгленото стъкло на душкабината гледах как ручейчета сапунена вода се спускат по твърдите плочки на корема му и по продължението на силните му крака. Тялото му беше като произведение на изкуството, машина, която той поддържаше в отлична форма. Обожавах го. Обожавах да го гледам, да го докосвам, да го вкусвам. Протегнах ръка и избърсах с нея кондензираните капки, разкривайки онова зашеметяващо лице. Една тъмна извита вежда се повдигна в мълчалив въпрос.

– Просто се наслаждавам на шоуто – обясних аз. Ароматът на сапуна му дразнеше сетивата, които се бяха научили да разпознават уханието на моята половинка. Мъжът, който възбуждаше и довеждаше тялото ми до делириум от наслада.

Облизах устните си, когато той небрежно поглади с ръка тежкия си член по дължината му. Веднъж ми беше казал, че преди е мастурбирал всеки път, когато е влизал под душа – освобождаване, което е приемал толкова рутинно, колкото миенето на зъбите. Можех да разбера защо, тъй като знаех колко мощен е сексуалният му апетит. Никога нямаше да забравя начина, по който ме беше гледал, когато се самозадоволяваше за мен под душа, толкова мъжествен и силен, и жаден за оргазъм.

Откакто ме беше срещнал, вече не мастурбираше. Не защото нямаше да може да ме задоволи, ако го правеше, нито защото аз му давах достатъчно, за да стане усилието излишно. И за двама ни да бъдем готови за секс един с друг никога не бе представлявало проблем, защото гладът, който изпитвахме, стигаше отвъд физическото.

Гидиън се шегуваше с мен, като казваше, че се пази, за да може да задоволи ненаситността ми, но виждах какво се крие зад неговата сдържаност – той ми даваше контрол над удоволствието си. То беше мое и само мое. Той не изпитваше нито капка от него без мен, което беше изключителен дар. Особено с оглед на миналото му, когато сексуалното освобождаване е било използвано като оръжие срещу него.

– Това е интерактивна изложба – каза той с топли развеселени очи. – Ела при мен.

– Ти си животно. – Бедрата ми бяха влажни от спермата му под халата ми, тъй като бях щастливката, която се събуди до неговото желание.

– Само за теб.

– О, правилен отговор.

Той се ухили. Членът му нарасна.

– Би трябвало да ме възнаградиш.

Отдалечих се от прага и пристъпих по-близо.

– Как предлагаш да го направя?

– По какъвто начин искаш.

Това също беше дар. Гидиън рядко предаваше контрола, и то само на мен.

– Нямам достатъчно време да ти дам каквото заслужаваш, шампионе. Не ми се иска да спра нещата, когато тъкмо стават интересни. – Сложих ръка на стъклото. – Какво ще кажеш да се върнем към това след тренировката ми тази вечер? Ти, аз и това, което искам да правя с теб?

Той се измести и ме погледна право в лицето, вдигна ръка и я допря до моята през стъклото. Погледът му се плъзна по лицето ми с гореща милувка, която беше почти осезаема. Лицето му беше спокойно, една поразително красива маска, която не разкриваше нищо. Но очите... тези шокиращи сини дълбини... те разкриваха нежност, любов и уязвимост.

– Целият съм твой, ангелче – каза той, изричайки думите толкова тихо, че едва достигнаха до мен.

Положих целувка на студеното стъкло.

– Да – съгласих се. – Мой си.

***

Нова седмица. Същият суперфокусиран Гидиън. Той започна работа веднага щом бентлито се отлепи от бордюра, пръстите му полетяха по клавиатурата, вградена в падащата табла на седалката. Гледах го и намирах напрегнатата му концентрация и увереност за невероятно секси. Бях омъжена за властен и амбициозен мъж и да гледам как той показва тази амбиция, ме възбуждаше неимоверно.

Бях толкова вглъбена в съзерцанието си, че подскочих, когато смартфонът извибрира в чантата до крака ми.

– Божичко – измърморих, докато ровех да го извадя.

Името и снимката на Брет се появиха на екрана. Тъй като знаех, че трябва да се справя с него в един момент, ако исках да спре да ми се обажда, вдигнах телефона.

– Хей – казах внимателно.

– Ева. – Тембърът на вече известния глас на Брет ми подейства толкова силно, колкото винаги, но не по същия начин. Обичах начина, по който пееше, но тази любов вече не беше интимна. Не беше лична. Възхищавах му се така, както на още дузина певци. – Мамка му, опитвам се да се свържа с теб от една седмица.

– Знам. Съжалявам, бях заета. Как си?

– Бил съм и по-добре. Трябва да те видя.

Вдигнах вежди.

– Кога идваш в града?

Той се засмя сурово – звук, лишен от веселие, който ми подейства зле.

– Невероятно. Слушай, не искам да говорим по телефона. Може ли да се срещнем днес? Трябва да поговорим.

– Ти си в Ню Йорк? Мислех, че си на турне...

Динамичното тракане по клавишите, идващо от Гидиън, не се забави и той не ме погледна, но усетих как енергията му се промени. Той слушаше разговора и знаеше кой е на телефона.

– Ще ти кажа какво става, като те видя – каза Брет.

Погледнах намръщено към прозореца, докато чакахме на червения светофар, и се взрях в тълпата пешеходци, пресичащи улицата. Ню Йорк гъмжеше от живот и възторжена енергия, готова да промени света.

– В момента отивам на работа. Какво става, Брет?

– Можем да се срещнем на обяд. Или след края на работното ти време.

Обмислях да му откажа, но настойчивостта в тона му ме спря.

– Добре.

Протегнах ръка и я поставих на бедрото на Гидиън. Стегнатият мускул беше твърд под дланта ми, въпреки че той стоеше неподвижно. Ушитите по поръчка костюми му придаваха цивилизован вид, но аз знаех истината за мощното яко тяло, едва загатнато под дрехите.

– Мога да те видя по обяд, ако останем близо до сградата "Кросфайър".

– Добре. В колко часа да дойда?

– Малко преди обед ще е най-добре. Ще те чакам в лобито.

Затворихме и аз пуснах телефона обратно в чантата си. Ръката на Гидиън хвана моята. Погледнах го, но той се беше зачел в дълъг имейл, главата му беше леко наклонена така, че краищата на косата докосваха изваяната му челюст.

Топлината на допира му се просмука в мен. Погледнах надолу към халката, която носеше на пръста си, онази, която казваше на света, че той принадлежи на мен.

Дали бизнес партньорите му обръщаха внимание на ръцете му? Това не бяха ръце на мъж, който се занимава с документация и пише по клавиатурата цял ден.

Бяха ръце на боец, на воин, който тренираше комбинирани бойни изкуства и избиваше агресията си върху боксови чували и спаринг партньори.

Изритах обувките си, подвих крака под себе си и като се наклоних към Гидиън, поставих другата си ръка върху неговата. Прокарах я разперена между кокалчетата и пръстите му напред и назад, полагайки внимателно глава на рамото му, така че да не изцапам безукорно черното му сако с грима си.

Вдишах аромата му и усетих как въздействието му – на близостта му, на подкрепата му – превзема цялото ми същество. Миризмата на сапун сега беше притъпена, натуралният съблазнителен мирис на кожата му беше превърнал аромата в нещо по-богато и по-апетитно.

Когато бях неспокойна, той ме успокояваше.

– Нямам нищо за него – прошепнах, изпитвайки нужда да му го кажа. – Цялата съм изпълнена от теб.

Гърдите му рязко се повдигнаха, чух как остро си пое въздух. Прибра нагоре падащата табла, а после потупа скута си, приканвайки ме:

– Ела тук.

Пропълзях в скута му и въздъхнах щастливо, когато ме премести на мястото, сякаш създадено за мен. Всеки спокоен миг, който прекарвахме заедно, беше безценен. Гидиън заслужаваше отдих и аз копнеех да бъда това за него.

Устните му докоснаха челото ми.

– Добре ли си, ангелче мое?

– В ръцете ти съм. Животът не може да стане по-хубав.

***

Когато пристигнахме, забелязах трима папараци пред "Кросфайър". Поставил ръка ниско на гърба ми, Гидиън ме поведе пред себе си през входа, придружавайки ме енергично, но не забързано, в хладното лоби.

– Лешояди – промърморих.

– Какво да се прави, като сме такава фотогенична двойка.

– Толкова си скромен, Гидиън Крос.

– До теб изглеждам добре, госпожо Крос.

Влязохме в асансьора заедно с още няколко човека и той застана в задния ъгъл, придържайки ме към себе си с ръка около талията ми; притиснал бе длан към корема ми, а топлите му гърди бяха твърди зад гърба ми.

Насладих се докрай на тези няколко минути с него и отказах да мисля за работа или за Брет, докато не се разделихме на двайсетия етаж.

Мегуми вече беше на бюрото си, когато се запътих към бронираните стъклени врати, и видът ѝ ме накара да се усмихна. Беше подстригала косата си след последния път, когато я видях в петък вечер, а ноктите ѝ бяха лакирани в яркочервено. Беше хубаво да видя малките знаци, че е започнала да си връща настроението.

– Хей, ти – поздрави ме тя, изправи се и след като натисна копчето, ми отвори вратата.

– Изглеждаш чудесно.

Усмивката ѝ се разшири.

– Благодаря. Как мина със сестрата на Гидиън?

– Страхотно. Тя е много забавна. Разтапям се, като я виждам заедно с Гидиън.

– Мен пък той ме разтапя. Щастливка такава. Както и да е, по-рано прехвърлих обаждане на твоята линия. Искаха да оставят съобщение.

Раздвижих се неспокойно, мислейки за Брет.

– Мъж ли беше?

– Не, жена.

– Хм, ще ида да го чуя, благодаря. Отправих се към бюрото си и се настаних на него, задържайки поглед на колажа със снимки на мен и Гидиън. Все още трябваше да говоря с него за "Кросроудс". Не бях намерила подходящ момент през уикенда. Покрай посещението на Айрланд бяхме достатъчно заети.

Той не беше спал през нощта в събота. Надявах се да го направи, но всъщност не го очаквах наистина. Беше ми трудно да мисля за вътрешната му борба – неговото притеснение и страх. Той носеше в себе си и срам, и вроденото убеждение, че е счупен. Повредена стока.

Не виждаше в себе си това, което виждах аз – една щедра душа, която толкова много искаше да принадлежи на нещо, по-голямо от самия него. Той не разбираше, че е чудо. Когато не знаеше какво да стори в дадена ситуация, оставяше инстинкта и сърцето си да действат вместо него. И въпреки всичко, което беше преживял, имаше толкова голяма способност да чувства и да обича.

Той ме беше спасил по толкова много начини. Щях да направя всичко необходимо, за да го спася и аз.

***

Прослушах съобщенията си. Когато Марк влезе, се изправих и го посрещнах с широка усмивка и нетърпеливо очакване.

Той вдигна вежди.

– Какво те е развълнувало толкова?

– Обади се едно момиче от "Ланкорп". Искат да се срещнем някой ден тази седмица, за да говорим по-подробно за това, което се надяват да постигнат с пускането на конзолата "Фейз уан".

В тъмните му очи проблесна позната искрица. Беше станал по-щастлив като цяло, след като той и Стивън се сгодиха, но придобиваше съвсем различна енергия, когато беше в очакване на нов клиент.

– Ти и аз, хлапе, ще преуспеем.

Подскочих леко на място.

– Да. Ще се справиш. Веднъж да те срещнат на живо, и ще ти легнат в краката.

Марк се разсмя.

– Действаш добре на самочувствието ми.

Намигнах му.

– Действам ти добре във всички аспекти.

Прекарахме сутринта в работа над офертата за "Фейз уан", като обсъждахме различни варианти, за да преценим как най-добре да позиционираме новата им игрална конзола спрямо конкуренцията. Спрях за момент, когато осъзнах колко много се говореше за наближаващото пускане на конзолата от следващо поколение "Джен тен", която по една случайност беше продукт на "Крос индъстрис" и щеше да се превърне в съперник номер едно на "Фейз уан" на пазара.

Отбелязах ситуацията пред Марк и го попитах:

– Това ще представлява ли проблем? Имам предвид, възможно ли е "Ланкорп" да види конфликт на интереси в това, че аз работя по проекта с теб?

Той се изправи на стола си и се облегна назад. Беше смъкнал сакото си по-рано, но оставаше елегантно облечен в бяла риза, светложълта вратовръзка и панталон в сив цвят.

– Не, не би трябвало да е проблем. Ако офертата ни спечели сред другите, които те събират в момента, фактът, че си сгодена за Гидиън Крос, няма да промени абсолютно нищо. Ще вземат решението си на база умението ни да изпълним това, което си представят.

Исках да почувствам облекчение, но не стана така. Ако получехме рекламната кампания на "Фейз уан", щях да помагам на един от конкурентите на Гидиън да завземе част от неговия пазарен дял. Това сериозно ме тревожеше. Гидиън работеше страшно много и беше превъзмогнал толкова неща, за да издигне името Крос от позора до статут, който предизвикваше възхищение, респект и здравословно количество страх.

Не исках да го дърпам назад по никакъв начин.

Бях мислила, че ще имам повече време, преди да се наложи да вземам подобни решения. И не можех да не се чувствам така, сякаш избирам между своята независимост и любовта към съпруга ми.

Дилемата ме човъркаше цяла сутрин и убиваше въодушевлението ми относно офертата. После бавно стана обяд и Брет превзе ума ми.

Беше време да поема отговорност за кашата, която бях забъркала. Отворила бях вратата към Брет и после я бях задържала открехната, защото не можех да прочистя главата си. Сега беше мое задължение да реша проблема, преди да повлияе на брака ми още повече.

Спуснах се към лобито пет минути преди дванайсет, като преди това бях поискала разрешение от Марк да изляза по-рано. Брет вече ме чакаше, застанал до входа е ръце в джобовете на дънките си. Носеше обикновена бяла тениска и сандали, както и тъмни очила, вдигнати върху косата. Стъпките ми станаха малко колебливи. Не само защото изглеждаше секси, което не можеше да се отрече, но и понеже той изглеждаше толкова не на място в "Кросфайър". Когато се бяхме виждали преди пускането на видеото на Таймс скуеър, срещата беше отвън. Сега Брет беше вътре в сградата, застанал много близо до мястото, където за първи път се сблъсках с Гидиън.

Разликата между двамата мъже беше огромна и това нямаше нищо общо с дрехи или пари.

Устните на Брет се извиха, когато ме видя, тялото му се изправи и раздвижи по начина, по който мъжете помръдваха, когато сексуалният им интерес се повиши. Други мъже, но не и Гидиън. Когато срещнах съпруга си за първи път, нито тялото, нито гласът му подсказаха каквото и да било. Само очите му издадоха привличането, и то само за миг.

Едва по-късно разбрах какво се беше случило в онзи момент.

Гидиън ме беше приел за своя... и ми беше дал себе си в замяна.

С един-единствен поглед. Той ме бе разпознал в мига, в който ме бе видял. На мен ми отне повече време да разбера какво сме един за друг. Какво беше предначертано да бъдем. Не можех да не видя контраста между властния, но нежен начин, по който Гидиън ме гледаше, и безжизнения сладострастен начин, по който Брет ме оглеждаше от глава до пети.

Изведнъж стана толкова очевидно, че Брет никога не ме е смятал за истински своя. Не и като Гидиън. Брет ме беше искал, все още ме искаше, но дори когато ме бе имал, не беше предявил собственост към мен и определено не ми беше дал нищо истинско от себе си.

Гидиън. Главата ми се отметна назад, погледът ми затърси и намери един от многото черни куполи на тавана, които криеха охранителните камери.

Положих ръка на сърцето си и леко натиснах. Знаех, че най-вероятно не ме гледа. Знаех, че трябва умишлено да влезе във видеопотока, за да ме види, и че беше прекалено зает с работа, за да мисли за това, но все пак...

– Ева.

Свалих ръка до тялото си. Погледнах към Брет, той се приближаваше към мен с леката дебнеща походка на мъж, който познава чара си и е уверен в шансовете си.

Лобито гъмжеше от хора, преминаващи около нас в непрекъснат поток, както човек би очаквал да бъде в небостъргач в центъра на града. Когато той вдигна ръце да ме прегърне, аз отстъпих назад и вместо това протегнах лявата си ръка, точно както бях направила, когато се видяхме за последно в Сан Диего. Никога повече нямаше да причиня на Гидиън болката, която бях предизвикала, когато ме видя да целувам Брет.

Веждите на Брет се повдигнаха и топлината в очите му се охлади.

– Сериозно? Така ли ще е вече между нас?

– Омъжена съм – напомних му. – да се прегръщаме, не е уместно.

– А какво ще кажеш за всички жени, които е чукал, изтипосани в таблоидите? Това не е проблем?

– О, хайде – скастрих го. – Нали знаещ че не можеш винаги да вярваш на това, което пишат в пресата.

Той стисна устни. Сложи обратно ръце в джобовете си.

– Можеш да вярваш на това, което казват за чувствата ми към теб. Стомахът ми потрепна.

– Мисля, че ти го вярваш.

А това ме натъжаваше. Той не знаеше какво имаме аз и Гидиън, защото никога не го беше имал. Надявах се някога да му се случи. Брет не беше лошо момче. Просто не беше предопределен да бъде моето момче.

Ругаейки под нос, Брет се извърна и направи жест към изхода.

– Хайде да се махнем оттук.

Бях раздвоена. Аз също желаех уединение, но също така исках да остана на място, където имаше свидетели, които можеха да успокоят Гидиън. И все пак не можехме да си направим пикник в лобито на "Кросфайър".

С нежелание тръгнах с него.

– Поръчах да ми доставят някакви сандвичи. Реших, че така ще имаме повече време да говорим.

Брет кимна мрачно и протегна ръка към торбата, която носех.

Заведох го в Браянт парк, провирайки се рамо до рамо с него през трескаво движещите се обедни тълпи по тротоарите. Таксита и коли надуваха непреклонно клаксони към потоците пешеходци, които бяха твърде закъснели, за да спазват сигналите. Жегата проблясваше по асфалта, слънцето беше толкова високо в небето, че лъчите му пробиваха между извисяващите се небостъргачи. Една полицейска кола пусна сирената си, но пронизващите механични звуци не успяха да ускорят особено движението по задръстената улица.

Това беше Манхатън в стандартен ден и аз го обожавах, но си личеше, че Брет е изнервен от сложния танц, който се изискваше, за да се придвижваш в града. Извиването на рамене и бедра, за да се разминеш с хората; бързите вдишвания, с които се промъкваш край хора с прекалено големи чанти или край твърде бавни пешеходци; ускорената крачка, необходима, за да избегнеш светкавичната поява на нови тела, изливащи се от множеството врати, които заграждаха тротоарите. Обичайни неща за живота в Ню Йорк, но си спомнях колко потискащо може да бъде, ако не си свикнал с такова количество хора, заемащи сравнително малка площ. Влязохме в парка точно зад библиотеката, намерихме свободна маса със столове в сянката до въртележката и седнахме. Брет извади сандвичите, чипса и бутилираната вода, които бях поръчала, но никой от двама ни не започна да яде. Вместо това се огледах наоколо, като знаех, че може да бъдем снимани.

Бях помислила за това, когато избрах мястото, но алтернативата беше шумен претъпкан ресторант. Внимавах изключително много с езика на тялото си и опитвах да се подсигуря, че нищо няма да бъде изтълкувано погрешно. Като цяло светът би могъл да помисли, че сме приятели. Съпругът ми щеше да разбере по всеки начин, по който можех да му го покажа, че аз и Брет наистина сме си казали сбогом.

– Разбра нещата погрешно в Сан Диего – каза Брет ненадейно, очите му скрити зад тъмните стъкла на очилата. – Това с Британи не е сериозно.

– Не е моя работа, Брет.

– Липсваш ми. Понякога тя ми напомня за теб.

Трепнах, този коментар съвсем не ми се стори ласкателен. Направих безпомощен жест с ръка.

– Не бих могла да се върна при теб, Брет. Не и след Гидиън.

– Сега казваш така.

– Той ме кара да се чувствам така, сякаш не може да диша без мен. Не мога да се примиря с нищо по-малко. – Нямаше нужда да казвам, че Брет никога не ме е карал да изпитвам това. Той го знаеше.

Загледа се в преплетените си пръсти, после рязко изправи рамене и извади портфейла от задния си джоб. Измъкна от него сгъната снимка и я постави на масата пред мен.

– Виж това – каза кратко. – И ми кажи, че между нас нямаше нещо истинско.

Вдигнах снимката, разтворих я и се намръщих на изображението. Беше спонтанен кадър на мен и Брет как се смеем за нещо, което беше отлетяло от спомените ми. Разпознах интериора на "Барът на Пийт" на заден план. Около нас имаше тълпа хора със замъглени лица.

– Откъде взе това? – попитах го. Имаше време, когато бях готова на всичко, за да получа снимка с Брет, на която двамата не позираме, вярвах, че такова незначително нещо ще ми даде някакъв вид доказателство, че той е нещо повече от едно секси парче.

– Сам го е заснел след едно наше изпълнение.

Вцепених се, когато чух името на Сам Имара, сещайки се внезапно за секс касетата. Погледнах Брет, ръцете ми трепереха толкова силно, че трябваше да оставя снимката.

– Ти знаеш ли за...?

Дори не можах да завърша изречението. Оказа се, че не е необходимо.

Челюстта на Брет се стегна, челото и горната му устна бяха покрити с капчици пот от лятната жега. Той кимна.

– Гледал съм я.

– О, господи.

Отдръпнах се от масата, умът ми се изпълни с всички възможности за това, което може да е записано на това видео. Тогава отчаяно исках да спечеля вниманието на Брет, себеуважението ми липсваше изцяло и сега се срамувах от това.

– Ева. – Той протегна ръка към мен. – Не е каквото си мислиш. Каквото и да ти е казал Крос за това видео, заклевам ти се, че не е лошо. Малко първично на моменти, но между нас винаги е било така.

Не... Първично беше това между мен и Гидиън. Онова между мен и Брет беше нещо много по-тъмно и нездраво.

Стиснах треперещите си ръце една в друга.

– Колко хора са го виждали? Показвал ли си го на... Групата гледала ли го е?

Нямаше нужда да отговаря, видях го на лицето му.

– Исусе. – Почувствах гадене. – Какво искаш от мен, Брет?

– Искам... – Той избута нагоре тъмните очила и потърка очите си. – По дяволите. Искам теб. Искам да бъдем заедно. Не мисля, че сме приключили.

– Ние никога не сме започвали.

– Знам, че вината за това е моя. Искам да ми дадеш шанс да поправя нещата.

Зяпнах невярващо.

– Аз съм омъжена!

– Той не става за нищо, Ева. Не го познаваш толкова добре, колкото си мислиш.

Краката ми потрепериха от желание да стана и да се махна.

– Знам, че той никога не би показал запис на двама ни на никого! Уважава ме прекалено много.

– Цялата идея беше да документираме издигането на групата, Ева. Трябваше да преровим всичко.

– Можеше да го изгледаш първо сам – казах стегнато, като с ужас си давах сметка за хората, които седяха не много далеч от нас. – Можеше да ни изрежеш, преди другите да го видят.

– Не сме единствените, които Сам е записвал. Другите момчета също имаха кадри.

– О, боже. – Гледах го как се раздвижва неспокойно. В мен се надигна съмнение.

– Освен това е имало и други момичета е теб – предположих, а гаденето ми се усили. – Какво значение е имало, щом съм била една от многото.

– Имаше значение. – Той се наведе напред. – Беше различно с теб, Ева. Аз бях различен с теб. Просто бях прекалено млад и с голямо его, за да мога да го оценя тогава. Трябва да видиш, Ева. Тогава ще разбереш.

Поклатих яростно глава.

– Не искам да го гледам. Никога. Да не си луд?

Това беше лъжа. Какво имаше на това видео? Колко зле беше?

– По дяволите. – Той свали със замах очилата си и ги хвърли на масата. – Не искам да говоря за шибаното видео.

Но в позата му имаше отбранителност, което ме караше да се съмнявам в него. Раменете му бяха вдигнати и сковани, устните му – стиснати в линия.

"Каквото и да ти е казал Крос..."

Брет беше наясно, че Гидиън знае за касетата. Вероятно знаеше, че той се бори и да я запази погребана. Сам би му го казал.

– Какво искаш? – попитах отново. – Какво беше толкова спешно, по дяволите, че трябваше да дойдеш в Ню Йорк?

Чаках да ми отговори с блъскащо сърце. Беше дяволски горещо и влажно, но усещах кожата си студена и лепкава. Не можеше да ми каже, че ме обича, не и след като го хванах с Британи. Не можеше и да ме предупреди да стоя далеч от Гидиън – вече бях омъжена. Брет беше в Манхатън по средата на турнето си, нещо, с което групата е трябвало да се съгласи. И "Видал".

Защо биха го направили? Какво печелят от прекъсването на графика си?

Докато Брет просто седеше там и стискаше зъби, аз се изправих и тръгнах да се отдалечавам на сляпо, бързах през тревата към най-близката врата на оградата от ковано желязо. Той извика след мен, но аз задържах главата си наведена, болезнено осъзнавах колко хора в парка са извърнали глава в моя посока. Правех сцена, но не можех да се спра. Зарязах чантата си там и не ми пукаше.

Да се махна оттук. Да ида на безопасно място. Да ида при Гидиън.

– Ангелче.

Гласът на съпруга ми ме накара да залитна. Обърнах глава. Той се изправи от един стол близо до пианото до "Брайънт Парк грил". Свеж и елегантен, привидно неподатлив на знойната жега.

– Гидиън.

Тревогата в очите му, нежният начин, по който ме обви в прегръдката си, ми дадоха сила. Той е знаел, че срещата с Брет няма да мине добре. Че ще бъда разстроена и нуждаеща се. Че ще се нуждая от него.

И той беше там. Не знаех как и не ме интересуваше.

Пръстите ми се забиха в гърба му, буквално се вкопчих в него.

– Шшшт. – Устните му погалиха ухото ми. – При теб съм.

Раул се появи до нас с чантата ми в ръка, а стойката му излъчваше закрилничество – добавка към бронята, която получавах от тялото на Гидиън. Необузданата паника в мен започна да утихва. Вече не бях в състояние на свободно падане. Гидиън беше моята мрежа, винаги готова да ме хване.

Той ме поведе надолу по стълбите, където ни чакаше бентлито с Ангъс, застанал в готовност да отвори задната врата. Плъзнах се вътре и Гидиън се присъедини към мен, ръката му ме обви, когато се сгуших в него.

Бяхме се върнали точно там, откъдето бяхме тръгнали тази сутрин. Но в рамките на няколко часа всичко се беше променило.

– Заел съм се с това – промърмори той. – Вярвай ми.

Повдигнах нос към шията му.

– Те искат да използват записа, нали?

– Няма. Никой няма да го използва. – В думите му имаше режеща нотка.

Вярвах му. И го обичах повече, отколкото някога бях смятала за възможно.

***

Какъв следобед. Избегнах мислите за Брет, като се зарових в работа по рекламната оферта за гейминг конзоли, включително "Джен тен"; когато стана пет, вече мислех само за Гидиън.

Сега не се тревожех само за "Фейз уан". Притеснявах се и от себе си, от момичето, което някога бях. Секс записът можеше да навреди повече на името Крос, отколкото коя да е конкурентна компания.

Изпратих съобщение на Гидиън. Надявах се на бърз отговор, но не го очаквах.

"В офиса ли си?"

Той отговори почти светкавично:

"Да"

"Тръгвам към къщи – написах му. – Искам да ти кажа довиждане преди това."

"Качи се."

Изпуснах дъха, който не бях осъзнала, че задържам. "Ще се видим след десет минути."

Мегуми вече си беше тръгнала, когато минах през рецепцията, така че стигнах до Гидиън по-бързо, отколкото бях планирала. Рецепционистката му още беше на поста си, дългата ѝ червена коса падаше лъскава по раменете ѝ. Тя ми кимна отсечено и аз ѝ се усмихнах невъзмутимо.

Скот не беше на бюрото си, когато приближих, но Гидиън стоеше прав до своето – положил ръце на повърхността му, той преглеждаше документи, разпръснати пред него. Араш седеше в единия от столовете и говореше нещо, заел спокойна и отпусната поза. Нито един от тях не носеше сако, но и двамата изглеждаха ужасно привлекателни. Араш ме погледна, докато отивах към тях, а Гидиън вдигна глава. Очите на съпруга ми бяха толкова сини, че нюансът им ме зашемети дори от разстоянието помежду ни. Лицето му запази суровата си красота – нещо така типично за Гидиън, и все пак погледът му се смекчи, когато ме видя. Устните ми се извиха, когато той ме повика с показалеца си.

Влязох в стаята и протегнах ръка на Араш, когато той се изправи.

– Хей – поздравих го. – Пазиш ли го от неприятности?

– Когато ми позволява – отвърна адвокатът, като хвана ръката ми, придърпа ме и целуна въздуха до бузата ми.

– Отдръпни се – каза грубо Гидиън, плъзвайки ръка около талията ми.

Араш се засмя.

– Тази нова ревнивост у теб е извънредно забавна.

– А чувството ти за хумор не е – сряза го Гидиън.

Наклоних се към съпруга си, обожавах усещането за твърдото му тяло, опряно в моето. Той никога не поддаваше, не се огъваше. Освен когато ме погледнеше.

– Имам среща след трийсет минути – каза Араш, – така че ще тръгвам. Благодаря за петък вечер, Ева. Ще се радвам да го направим отново.

– Ще повторим – казах му. – Със сигурност.

Когато той излезе от офиса, се обърнах към Гидиън:

– Може ли да те прегърна?

– Никога не трябва да питаш.

Усетих, че топлата подкана в очите му сякаш обгърна сърцето ми в топлина.

– Стъклата не са затъмнени.

– Нека да гледат – промърмори той, обвивайки ръце около мен. Въздъхна бавно и продължително, когато се прилепих до него. – Говори с мен, ангелче.

– Не искам да говоря. – Не исках да мисля за кашата, която бях забъркала в живота си и сега влияеше на мъжа, когото обичах. – Искам да слушам гласа ти. Кажи нещо, без значение какво.

– Клайн няма да те нарани. Обещавам ти го.

Стиснах силно очи.

– Не говори за него. Кажи ми нещо за работа.

– Ева...

Усещах обтегнатото му тяло, напрежението от тревога и притеснение, затова обясних:

– Просто искам да затворя очи за момент и да те усещам. Да те вдишвам. Да те чувам. Имам нужда просто да те попия за минута и после ще бъда добре.

Ръцете му ме погалиха надолу и нагоре по гърба, брадичката му се опря върху главата ми.

– Ще заминем някъде. Скоро. Поне за една седмица, въпреки че бих предпочел да са две. Мислех си, че можем да се върнем в "Кросуиндс". Да прекарваме времето си голи и мързеливи...

– Ти никога не си мързелив. Особено когато си гол.

– Особено когато ти си гола – поправи ме той, гризвайки ме леко. – Но никога не съм те имал такава за цяла седмица. Ти би ме изтощила.

– Съмнявам се, че е възможно, дяволе. Но съм навита да направя всичко възможно.

– Това няма да е истинският ни меден месец. Искам той да е цял месец.

– Месец! – Отдръпнах се и го погледнах, настроението ми се повиши. – Цялата икономика на Ню Йорк може да рухне, ако изчезнеш от играта за толкова дълго.

Той хвана лицето ми в шепа и погали с палеца си над веждата ми.

– Мисля, че висококвалифицираният ми екип ще се справи за няколко седмици без мен.

Хванах китката му и изразих малко от тревогата си:

– Аз не бих се справила. Нуждая се от теб прекалено много.

– Ева. – Той сведе глава и притисна устни до моите, разтваряйки ги нежно е език.

Хванах с ръка тила му и го задържах неподвижно, докато задълбочих целувката. Изгубих се в нея. Той ме придърпа по-близо и ме повдигна на пръсти.

Главата му се наклони, увеличавайки сливането ни, докато всеки дъх беше споделен, всеки стон и въздишка.

Задъхах се, когато спряхме, за да си поемем въздух.

– Кога ще си дойдеш вкъщи?

– Когато искаш да бъда там.

– Искам те, когато денят ти приключи. Днес изгуби достатъчно много време заради мен. – Погладих перфектно нагласената му вратовръзка. – Ти не просто ме шпионираше този следобед. Знаел си, че обядът ми с Брет ще свърши зле.

– Беше вероятно.

– Да ме шпионираш? Или да свърши зле?

Той ме стрелна с поглед.

– Нали няма да ми се караш за това, че исках да бъда до теб? Ти би направила същото за мен, ако ситуацията беше обърната.

– Откъде знаеше какво иска той? – Дали съществуването на видеото тормозеше и него? Това, което съм направила, и каква съм била преди.

– Знаех, че Кристофър го притиска, както и че притиска останалите от групата.

– Защо? За да те ядоса?

– Отчасти. Ти не си просто някоя случайна секси блондинка. Ти си Ева Трамел и си важна.

– Може би трябва да си боядисам косата. Да се отърва от "Златна". Какво ще кажеш за червено? – Не можех да стана брюнетка, не и при изпълненото с тъмнокоси жени минало на Гидиън. Би ме убивало да се гледам в огледалото всеки ден.

Лицето му се отчужди, затвори се като стоманен капан, въпреки че с нищо друго не показа каквото и да е напрежение. Усетих изтръпване отзад на шията си – бодващо предупреждение, че нещо се е променило.

– Не ти ли харесва идеята? – подкачих го, внезапно спомнила си за една червенокоса жена от миналото му, доктор Ан Лукас.

– Харесваш ми такава, каквато си. Въпреки това, ако искаш промяна, няма да възразя. Това е твоето тяло, твоето право. Но не го прави само заради тях.

– Ще продължиш ли да ме искаш?

Напрежението около устните му се смекчи, твърдостта на лицето му избледня почти толкова бързо, колкото се беше появила.

– А ти би ли продължила да ме искаш, ако имах червена коса?

– Ммм. – Почуках е пръст по брадичката си, преструвайки се, че си представям промяната. – Може би трябва да останем е това, което имаме.

Гидиън ме целуна по челото.

– Такава беше сделката.

– Сделката беше и че тази вечер ще ме оставиш да те изчукам.

– Назови време и място.

– Осем часа? Твоят апартамент в горен Уест Сайд?

– Харман апартамент. – Той ме целуна нежно. – Ще бъда там.

13.

– Между другото, поздравления за годежа ти.

Погледът ми се извърна от лицето на проектовия мениджър на монитора към снимката на Ева, изпращаща въздушна целувка.

– Благодаря ти.

Бих предпочел много повече да гледам съпругата си. За миг си представих Ева такава, каквато беше предната нощ – онези плътни устни, обвити около члена ми. Бях ѝ дал картбланш с тялото си и всичко, което тя искаше да прави, беше да ме смуче, докато свърша. Отново и отново. И отново. Исусе. Мислех за нощта, която бяхме прекарали заедно, през целия ден.

– Ще те държа в течение за влиянието на бурята – каза той, привличайки отново вниманието ми към работата. – Признателен съм ти, че се обаждаш лично да провериш как сме. Атмосферните условия може да ни позабавят около седмица-две, но ще отворим навреме.

– Имаме буфер. Преди всичко се погрижи за себе си и за екипа си.

– Ще го направя. Благодаря.

Затворих чат прозореца и проверих графика си, трябваше да знам точно колко време имам, за да се подготвя за следващата си среща с главните екипи за проучване и развитие в "Позит".

Гласът на Скот прозвуча от говорителя на телефона ми:

– Кристофър Видал-старши е на първа линия. Обажда се за трети път днес. Вече му казах, че ще му върнеш обаждането, когато можеш, но той настоява. Как да процедирам?

Обажданията от втория ми баща никога не предвещаваха нещо добро, така че да ги отлагам отнемаше от времето, което щеше да ми е нужно, за да се справя с какъвто проблем той имаше намерение да ми стовари.

– Ще вдигна.

Натиснах бутона за високоговорителя.

– Крис, какво мога да направя за теб?

– Гидиън. Слушай, съжалявам, че те безпокоя, но с теб трябва да поговорим. Дали ще е възможно да се срещнем днес?

Подтикнат от настойчивостта в гласа му, вдигнах слушалката и изключих високоговорителя.

– В моя офис или в твоя?

– Не, в мезонета ти.

Облегнах се назад изненадан.

– Няма да си бъда вкъщи преди девет.

– Това не е проблем.

– Всички добре ли са?

– Да, добре са. Не се тревожи за това.

– Значи става дума за "Видал". Ще се погрижим за това.

– Господи. – Той се разсмя дрезгаво. – Ти си добър човек, Гидиън. Един от най-добрите, които познавам. Трябваше да ти казвам това по-често.

Присвих очи, когато чух остротата в тона му.

– Имам няколко минути сега. Просто говори.

– Не, не сега. Ще те видя в девет.

Той затвори. За една дълга минута останах със слушалката в ръка. В стомаха си усещах буца – студена и отчетлива.

Върнах слушалката на мястото ѝ и насочих вниманието си към работата, като извадих диаграмите и прегледах пратката, която Скот беше оставил по-рано на бюрото ми. И все пак умът ми препускаше.

Не можех да контролирам случващото се със семейството ми, никога не бях имал власт над това. Можех само да оправям кашите, които забърква Кристофър, и да се опитвам да предпазя "Видал" от потъване. Що се отнасяше до ползването на записа с Ева, слагах чертата. Нищо, което би могъл да каже Крис, нямаше да промени това. Наближаваше време за обсъждането на "Позит", когато на монитора ми изскочи съобщение и видях аватара на Ева.

"Все още усещам вкуса ти. Апетитно."

Сух смях се изтръгна от мен. Буцата, която бях игнорирал, се отпусна, а после изчезна. Тя беше моята чиста страница. Моето ново начало. Успокоен ѝ отговорих:

"Удоволствието беше мое".

***

– Имам следа.

Обърнах глава и видях Раул да влиза в офиса ми.

Той се приближи до бюрото с отсечени крачки.

– Все още проверявам списъка с гости за онова събитие, на което присъства преди няколко седмици. Два пъти на ден пусках и търсене на снимки. Получих сигнал за тези днес. Осигурих си копия и направих няколко огледа с увеличение.

Погледнах снимките, които той плъзна на бюрото ми. Вдигнах ги и ги разгледах по-отблизо една по една. На заден план се виждаше червенокоса жена. С всяка следваща снимка тя се приближаваше все повече.

– Смарагдовозелена рокля, дълга червена коса. Това е жената, която Ева е видяла.

Освен това тя беше и Ан Лукас. Нещо в начина, по който беше застанала – с извърнато настрани лице, – зароди познато гадене в стомаха ми.

Погледнах Раул.

– Тя не е била в списъка с гости?

– Официално не, но е била на червения килим, така че си мисля, че сигурно е придружавала някой от поканените. Не знам кой е бил кавалерът ѝ, но ще разбера.

Изправих се неспокойно, като избутах стола си назад.

– Преследвала е Ева. Трябва да я държиш настрана от жена ми.

– Ангъс и аз разработваме нови протоколи за охраняване на събития. Обърнах се и взех сакото си от закачалката.

– Кажи ми, ако имаш нужда от повече хора.

– Ще те уведомя. – Той събра снимките и тръгна към мен. – Тя е в офиса си днес – каза, правилно преценявайки намерението ми. – Все още беше там, когато се качвах да те видя.

– Добре. Да тръгваме.

***

– Извинете! – Дребната брюнетка зад бюрото се изправи бързо, докато преминавах край нея. – Не можете да влезете там. Доктор Лукас е с пациент в момента.

Хванах дръжката, отворих вратата и влязох в офиса на Ан, без да забавям крачка.

Главата ѝ се вдигна рязко, зелените ѝ очи се разшириха за миг, преди червените ѝ устни да се извият в доволна усмивка. Жената на дивана срещу нея примигна объркано и преглътна това, което бе започнала да казва.

– Толкова съжалявам, доктор Лукас – каза брюнетката, останала без дъх. – Опитах се да го спра.

Ан се приближи, приковала очи в мен.

– Невъзможна задача, Мишел. Не се тревожи, можеш да излезеш.

Рецепционистката се оттегли. Ан погледна пациентката си.

– Ще се наложи да съкратим днешната си среша. Извинявам се за това изключително грубо прекъсване. – Тя ме изгледа гневно. – Разбира се, няма да ви таксуваме. Моля, говорете с Мишел за насрочване на нов час.

Изчаках до отворената врата, докато обърканата жена си събираше нещата, а после се отместих, за да излезе.

– Можех да извикам охраната – каза Ан, облегна се на бюрото си и скръсти ръце.

– След като си минала през толкова неприятности, за да ме примамиш тук? Не би го направила.

– Не знам за какво говориш. Въпреки това е хубаво да те видя. – Тя отпусна ръце и хвана ръба на бюрото си в преднамерено предизвикателна поза, като изложи на показ голо бедро през разтворената цепка на синята си рокля с презрамки.

– Не мога да кажа същото.

Усмивката ѝ се изопна.

– Чупиш играчките си и ги изхвърляш. Ева знае ли, че дните ѝ са преброени?

– А ти знаеш ли го?

Безпокойство затъмни светлите ѝ очи и притъпи усмивката ѝ.

– Това заплаха ли е, Гидиън?

– Иска ти се да бъде. – Пристъпих по-близо, видях как зениците ѝ се разширяват. Възбуждаше се и това ме отврати толкова много, колкото и миризмата на парфюма ѝ. – Може да направи играта ти по-интересна.

Тя изправи рамене и тръгна към мен, полюшвайки бедра, черните ѝ токчета с червена подметка потъваха в плюшения килим.

– Ти също обичаш игрите, любовнико – измърка тя. – Кажи ми, завързвал ли си хубавата си годеница? Шибал ли си я до полуда? Пъхал ли си някой от широката си гама вибратори в задника ѝ, така че да я чука, докато го ръгаш в катеричката ѝ с часове? Тя познава ли те както аз, Гидиън?

– Стотици жени ме познават както ти, Ан. Да не би да мислиш, че си специална? Единственото запомнящо се нещо покрай теб е съпругът ти и как той се изяжда от това, че съм те имал.

Ръката ѝ се вдигна да ме зашлеви и аз не я спрях, поех удара, без да трепна.

Иска ми се това, което казах, да беше истина, но бях изключително опорочен от нея, виждах призрака на брат ѝ в извивката на усмивката ѝ, в маниерите ѝ...

Хванах китката ѝ, когато посегна да хване члена ми.

– Остави Ева на мира. Няма да повтарям.

– Тя е пробивът в твоята броня, безсърдечно лайно такова. В твоите вени тече лед, но тя може да кърви.

– Това заплаха ли е, Ан? – попитах спокойно с нейните собствени думи.

– Абсолютно. – Тя се изтръгна от хватката ми. – Време е да си платиш, а милиардите ти няма да покрият този дълг.

– Вдигаш залога, като обявяваш война? Толкова ли си глупава? Или не ти пука какво ще ти коства това? Кариерата ти... брака ти... всичко.

Тръгнах към вратата с лека крачка, въпреки че в мен бушуваше ярост. Аз бях причинил това на Ева. И аз трябваше да го накарам да изчезне.

– Само ме гледай, Гидиън – извика тя след мен. – Гледай какво ще се случи.

– Да бъде както искаш. – Спрях, сложил ръка на дръжката на вратата. – Ти започна това, но не се заблуждавай, последният ход ще бъде мой.

***

– Имал ли си кошмари след последния път, когато се видяхме? – попита доктор Питърсън с лежерен маниер и тих интерес, поставил работния таблет в скута си.

– Не.

– С каква честота би казал, че ги имаш?

Бях седнал толкова удобно, колкото и внимателният лекар, но вътрешно бях дразнещо неспокоен. Имах да се справям с прекалено много неща, за да си позволя да изгубя час от времето си.

– В последно време веднъж седмично. Понякога по-рядко.

– Какво имаш предвид под "в последно време"?

– Откакто срещнах Ева.

Той записа нещо с таблетната си писалка.

– Сблъскваш се с непознати за теб затруднения, докато работиш върху връзката си с Ева, но честотата на кошмарите ти намалява – поне за момента. Имаш ли някаква идея защо е така?

– Мислех, че вие трябва да ми го обясните.

Доктор Питърсън се усмихна.

– Не мога да размахам магическа пръчка и да ти дам всички отговори, Гидиън. Мога само да ти помогна да стигнеш сам до тях.

Изкуших се да го оставя да каже още, да го накарам предимно той да говори. Но мисълта за Ева и надеждите ѝ, че терапията ще промени по някакъв начин нещата, ме подтикна да говоря. Бях обещал да опитам и щях да го направя. Донякъде.

– Нещата се изглаждат за нас. През повечето време сме в синхрон.

– Чувстваш ли, че общувате по-добре?

– Мисля, че всеки е по-добър в разгадаването на мотивите за действията на другия. Разбираме се повече.

– Връзката ви прогресира много бързо. Ти не си импулсивен мъж, но мнозина биха казали, че да се ожениш за жена, която познаваш от толкова кратко време, жена, която признаваш, че все още опознаваш е изключително импулсивно.

– Това въпрос ли е?

– Просто наблюдение. – Той изчака за миг, но след като не казах нищо, продължи: – Може да бъде трудно за съпрузите на жени с миналото на Ева. Отдадеността ѝ на терапията помогна и на двама ви и все пак е твърде вероятно тя да продължи да се променя по неочакван за теб начин. Ще бъде стресиращо за теб.

– Аз самият не съм лесен – казах сухо.

– Ти си оцелял от друг вид преживявания. Чувствал ли си понякога, че кошмарите ти се засилват от стрес?

Въпросът ме подразни.

– Какво значение има? Просто се случват.

– Не мислиш ли, че има промени, които можеш да направиш, за да намалиш ефекта им?

– Наскоро се ожених. Това е голяма промяна в живота ми, не мислите ли, докторе? Смятам, че това е достатъчно засега.

– Защо трябва да има ограничение? Ти си млад човек, Гидиън. Имаш много варианти пред себе си. Не е нужно промяната да се избягва. Къде е проблемът в това да опиташ нещо ново? Ако не проработи, винаги имаш опцията да се върнеш към онова, което си правил преди.

Това ми се стори иронично забавно.

– Понякога не можеш да се върнеш назад.

– Нека опитаме една проста промяна сега – каза доктор Питърсън, оставяйки таблета си настрани. – Хайде да идем на разходка.

Изправих се едновременно с него, тъй като не исках да седя, а той да се извисява над мен. Стояхме лице в лице само с масичката за кафе между нас.

– Защо?

– Защо не? – Той посочи към вратата. – Офисът ми може би не е най-доброто място за нашите разговори. Ти си мъж, свикнал да контролира нещата. А тук аз съм този, който ръководи. Така че ще изравним позициите си и ще излезем в коридора за малко. Там е публично място, но повечето хора, които работят в сградата, вече са си тръгнали.

Излязох от офиса преди него и го гледах как заключва и вътрешната, и външната врата на кабинета си, преди да дойде при мен.

– Е, това със сигурност е различно – каза той, устните му бяха извити иронично. – Това ме вади малко от рутината ми.

Свих рамене и тръгнах.

– Какви са плановете ти за остатъка от вечерта? – попита той, изравнявайки крачка с моята.

– Един час с треньора ми. – После добавих: – Вторият ми баща ще идва у дома по-късно.

– Да прекара време с теб и Ева? Близък ли си с него?

– Не и на двете неща. – Загледах се право пред себе си. – Нещо не е наред. Това е единствената причина, поради която той ми звъни изобщо.

Усетих погледа му върху лицето си.

– Иска ли ти се да беше различно?

– Не.

– Не го обичаш?

– Не го и мразя. – Исках да спра разговора дотам, но отново помислих за Ева. – Просто не се познаваме много добре.

– Би могъл да промениш това.

Засмях се сподавено.

– Днес наистина пробутвате тази идея.

– Казах ти, не е идея. – Той спря и аз се принудих да направя същото. Повдигна брадичката си и очевидно замислен се загледа в тавана. – Когато обмисляш покупка или проучване на нов пазар за бизнеса си, ти се осланяш на хора, които те съветват, нали? Експерти в съответните браншове. – Той отново ме погледна и се усмихна. – Би могъл да мислиш за мен по същия начин: като за експертен консултант.

– По отношение на какво?

– На миналото ти. – Той отново тръгна. – Ако ти помогна с това, ти сам ще можеш да проумееш останалата част от живота си.

***

– Концентрирай се, Крос.

Очите ми се присвиха. На тепиха срещу мен Джеймс Чо подскачаше на босите си крака и ме дразнеше. Той се ухили злобно, тъй като знаеше, че неизказаното предизвикателство ще ме подпали. Петнайсет сантиметра по-нисък от мен и с около четиринайсет килограма по-лек, бившият шампион по смесени бойни изкуства беше смъртоносно бърз и имаше колан, с който да го докаже. Изправих рамене и регулирах стойката си. Вдигнах юмруци, затваряйки пролуката, която бе позволила на последния му удар да се забие в торса ми.

– Накарай ме да се изпотя, Чо – изстрелях към него, вбесен от това, че беше прав. Умът ми все още беше в офиса на доктор Питърсън. Нещо се беше променило рязко тази вечер, а не можех да схвана нито какво е, нито какво означава.

Джеймс и аз обикаляхме в кръг, финтирахме и замахвахме, без нито един от нас да може да удари другия. Както винаги бяхме сами в залата. Надъхващият ритъм на барабани тайко гърмеше на заден фон от говорители, хитро скрити в бамбуковата ламперия.

– Все още се сдържаш – каза той. – Любовта да не те е превърнала в страхливец?

– Иска ти се. Защото само така би ме победил.

Джеймс се разсмя, а после се хвърли към мен с раундхаус кик. Приведох се и го пометох с крак, поваляйки го. Той направи светкавичен ритник ножица и ме събори на земята заедно със себе си. Скочихме обратно на крака. Отново вдигнахме ръце.

– Губиш ми времето – избухна той и ме атакува с юмрук.

Наведох се настрани. Левият ми юмрук се изстреля и закачи страната му. Неговият удари право в ребрата ми.

– Никой ли не те е ядосвал днес? – Той пристъпи стремително към мен и не ми остави друг вариант, освен да се защитя.

Изръмжах. В дъното на съзнанието ми тлееше ярост, оставена настрани до момента, в който имах време и внимание да се справя с нея.

– Да. Виждам онзи огън в очите ти, Крос. Пусни го навън, човече. Давай смело.

"Тя е пробивът в твоята броня..." Хвърлих се към него с комбинация от ляв и десен прав удар и накарах Джеймс да отстъпи крачка назад.

– Само толкова ли можеш? – присмя ми се той.

Престорих се, че ще го ритна, а всъщност го ударих, главата му се отметна назад.

– Да, мамка му – изпъшка той, стягайки мускулите на ръцете си, беше настървен. – Ето те и теб.

"Тя може да кърви..."

Озъбих се и се втурнах напред.

***

Освежен от душа, едва бях приключил с обличането, издърпвайки тениската си надолу, когато смартфонът ми започна да звъни. Взех го от леглото, където го бях оставил, и вдигнах.

– Две неща – каза Раул, след като ме поздрави, фонът от хора и музика около него бавно избледня и после съвсем изчезна. – Забелязах, че Бенджамин Кланси все още държи под око госпожа Крос. Не постоянно, но системно.

– Така ли било? – казах тихо.

– Това устройва ли те? Или да поговоря с него?

– Аз ще се оправя с него. – Кланси и аз трябваше отдавна да си поговорим. Беше в списъка ми, но трябваше да го направя по-скоро.

– Също така, това може вече да ти е известно, госпожа Крос днес обядва с Райън Ландън и някои от изпълнителните му директори.

Усетих как ме обзема ужасно мълчание. Ландън. Мамка му.

Беше се промъкнал отнякъде, където не бях очаквал.

– Благодаря, Раул. Ще ми трябва личния номер на шефа на Ева, Марк Гарити.

– Ще ти го пратя на съобщение, когато го намеря.

Затворих му и пъхнах телефона в джоба си, едва сдържайки порива си да го запратя в стената.

Араш ме беше предупредил за Ландън, а аз бях пренебрегнал тревогите му. Бях фокусиран върху собствения си живот, върху съпругата си, и въпреки че Ландън също имаше жена, неговият главен фокус винаги бях аз.

Иззвъняването на телефона в мезонета ме стресна. Отидох до приемника на нощното шкафче и вдигнах, отсичайки нетърпеливо:

– Крос.

– Господин Крос, обажда се Едуин от рецепцията. Господин Видал е тук за среща с вас.

Исусе. Хватката ми се затегна около слушалката.

– Изпрати го горе.

– Да, сър. Веднага.

Взех чорапите и обувките си, занесох ги във всекидневната и ги нахлузих. Веднага щом Крис си тръгнеше, щях да си отида вкъщи при Ева. Исках да отворя бутилка вино, да намеря някой от старите филми, които тя знаеше наизуст, и просто да я слушам как рецитира сантименталните реплики от диалозите. Никой не можеше да ме накара да се смея както тя.

Чух пристигането на асансьора и станах на крака, прокарвайки ръка през влажната си коса. Бях напрегнат и презирах тази слабост.

– Гидиън. – Крис спря на прага на антрето, изглеждаше мрачен и изморен, което му се случваше рядко и само заради брат ми. – Ева тук ли е?

– Не, в нейния апартамент е. Тръгвам натам, след като си отидеш.

Той кимна рязко, стисна зъби, но не отрони нито дума.

– Влез – казах аз и посочих креслото до масичката за кафе. – Искаш ли нещо за пиене?

Бог ми беше свидетел, че аз самият имах нужда от това след деня, който бях имал.

Той влезе уморено във всекидневната.

– Нещо силно би било чудесно.

– И на мен ми звучи добре. – Отидох в кухнята и налях и на двама ни по чаша арманяк. Докато оставях гарафата, телефонът извибрира в джоба ми. Извадих го и видях съобщение от Ева.

Беше снимала голия си крак, лъщящ от вода и протегнат над ръба на ваната, със свещи на заден фон. "Присъедини се към мен."

Бързо преразгледах плановете си за вечерта. Тя ми беше пращала провокативни съобщения цял ден. Щях да съм повече от щастлив да я задоволя и възнаградя.

Запазих снимката и върнах отговор: "Ще ми се да можех. Обещавам да те подмокря отново, когато стигна там". Прибрах телефона си, обърнах се и видях, че Крис идва при мен в кухнята. Плъзнах чашата към него и отпих от моята.

– Какво става, Крис?

Той въздъхна и обви кристала е две ръце.

– Ще снимаме отново клипа на "Златна".

– О? – Това беше ненужен разход, нещо, което Крис мъдро избягваше по правило.

– Чух Клайн и Кристофър да си говорят в офиса вчера – каза той навъсено. – И разбрах какво се случва. Клайн иска преправяне и аз се съгласих.

– А Кристофър не, сигурен съм. – Облегнах се назад към плота със стегната челюст Очевидно Брет Клайн в крайна сметка изпитваше сериозни чувства към Ева. Това не ме устройваше. Ни най-малко.

– На брат ти ще му мине.

Съмнявах се в това, но нямаше смисъл да го казвам.

Но Крис схвана това, което не изрекох, и кимна.

– Знам, че видеото е причинило стрес на теб и Ева. Трябваше да му обърна повече внимание.

– Оценявам това, че си готов на компромиси.

Той се загледа в чашата си, после отпи голяма глътка, почти пресушавайки съдържанието.

– Напуснах майка ти.

Поех си дълбоко дъх, изведнъж разбрал, че причината за посещението му няма нищо общо с работата.

– Айрланд ми каза, че двамата сте се скарали.

– Да. Ненавиждам факта, че сестра ти ни чу. – Той ме погледна и в очите му видях, че знае. Видях ужаса. – Не знаех, Гидиън. Кълна се в бога, не знаех.

Сърцето ми подскочи в гърдите, а после заблъска силно. Устата ми пресъхна.

– Аз, ъ... отидох да видя Теранс Лукас. – Гласът на Крис стана дрезгав. – Нахлух в офиса му. Той го отрече, лъжливият кучи син, но го видях изписано на лицето му.

Брендито се изплиска от чашата ми. Оставих я внимателно, усетих как подът се люлее под краката ми. Ева се бе изправила срещу Лукас, но Крис...?

– Повалих го, нокаутирах го с един удар, но, господи... исках да взема една от онези награди по рафтовете му и да смачкам главата му с нея.

– Стига. – Думата се откърти от гърлото ми като натрошено стъкло.

– А мръсникът, който го е направил... Този мръсник е мъртъв. Не мога да стигна до него. По дяволите. – Крис пусна чашата си на гранитния плот е тъп звук, но риданието, което се откъсна от него, беше това, което почти ме накара да рухна. – По дяволите, Гидиън. Мое задължение беше да те пазя. И се провалих.

– Стига! – Блъснах плота, ръцете ми се свиха конвулсивно. – Не ме гледай по този начин, мамка му.

Той потрепери видимо, но не се отдръпна.

– Трябваше да ти кажа...

Смачканата му официална риза се озова в юмруците ми, краката му увиснаха във въздуха.

– Спри да говориш. Веднага!

По лицето му потекоха сълзи.

– Обичам те като свой собствен син. Винаги съм те обичал.

Блъснах го далеч. Обърнах му гръб, докато се прекатури и се удари в стената. Излязох, прекосих всекидневната, без да я виждам.

– Не очаквам да ми простиш – извика той след мен със задавен от сълзи глас. – Не го заслужавам. Но искам да знаеш, че щях да го разкъсам със собствените си ръце, ако знаех.

Обърнах се рязко към него, усещах как гаденето се надига в стомаха ми и изгаря гърлото ми.

– Какво искаш мамка му?

Крис изправи раменете си. Погледна ме със зачервени очи и мокри бузи, трепереше, но беше прекалено глупав, за да избяга.

– Искам да знаеш, че не си сам.

Сам. Да. Далеч от съжалението и вината, и болката, прозиращи през сълзите му.

– Махай се.

Той кимна и тръгна към антрето. Стоях неподвижен, гърдите ми се вдигаха и спускаха, очите ми горяха. В гърлото ми се блъскаха думи, в болезнено свитите ми юмруци пулсираше ярост.

Преди да излезе от стаята, той спря и ме погледна.

– Радвам се, че си казал на Ева.

– Не говори за нея. – Не можех да понеса дори мисълта за нея. Не сега, когато бях толкова близо до загубата на контрол.

Той си тръгна.

Тежестта на деня смаза раменете ми и ме повали на колене.

Разпаднах се.

14.

Сънувах частен плаж и гол Гидиън, когато бях грубо събудена от звука на звънящ телефон. Претърколих се на една страна, протегнах ръка и заопипвах повърхността на нощното шкафче, опитвайки да намеря смартфона си в тъмното. Пръстите ми докоснаха познатата му форма и аз го стиснах, сядайки в леглото. Лицето на Айрланд осветяваше дисплея. Намръщих се и погледнах празното място в леглото до мен. Гидиън не беше вкъщи. Разбира се, възможно беше да ме е намерил заспала и да е отишъл в съседната стая да си легне...

– Ало? – вдигнах аз, забелязвайки, че е малко след единайсет часа.

– Ева. Обажда се Крис Видал. Съжалявам, че звъня толкова късно, но се тревожа за Гидиън. Той добре ли е?

Прималя ми.

– За какво говориш? Какво не е наред с Гидиън?

Последва кратка пауза.

– Не си ли говорила с него тази вечер?

Изхлузих се от леглото и запалих лампата.

– Не. Бях заспала. Какво става?

Той изруга толкова силно, че космите по ръцете ми настръхнаха.

– По-рано се срещнах с него относно... нещата, които ти ми каза. Не го прие добре.

– О, господи. – Завъртях се наоколо, без да виждам. Да облека нещо. Трябваше да навлека нещо върху сексапилното боди, с което бях планирала да съблазня Гидиън.

– Трябва да го намериш, Ева – каза той отчаяно. – Той има нужда от теб в момента.

– Тръгвам. – Хвърлих телефона на леглото и измъкнах от гардероба вълнено палто, след което изхвърчах от стаята си. Грабнах ключовете за съседния апартамент от чантата си и се затичах по коридора. Започнах да се боря с ключалката и най-накрая отворих вратата.

Жилището беше мрачно и тихо като гробница, стаите бяха празни.

– Къде си? – проплаках в тъмнината, усетих бодването на сълзи от паника в гърлото си.

Върнах се в своя апартамент, пръстите ми трепереха, когато отворих приложението на смартфона си, следящо неговия.

"Не го прие добре."

Господи. Разбира се, че не. Не беше приел добре и това, че въобще казах на Крис. Гидиън беше побеснял. Агресивен. Беше изживял ужасен кошмар.

Мигащата червена точка на картата беше точно там, където се надявах да е.

– Мезонета.

Нахлузих чехлите на краката си и забързах отново към чантата си.

– Какво, по дяволите, си облякла? – попита Кари от кухнята, стряскайки ме.

– Господи, изкара ми ангелите от страх!

Той се затътри към барплота, облечен само в боксерките си "Грей Айлс", гърдите и шията му блестяха от пот. Тъй като климатикът работеше идеално, а Трей беше останал за през нощта, знаех точно как и защо Кари беше така загрят.

– Добре, че го направих, не можеш да излезеш така навън – провлече той.

– Само гледай. – Преметнах чантата си през рамо и тръгнах към вратата.

– Ти си откачена, бебчо – извика той след мен. – Жена по мой вкус!

***

Охраната на Гидиън дори не трепна, когато се измъкнах от задната седалка на таксито пред сградата. Разбира се, мъжът ме беше виждал и в по-лоша форма. Същото важеше и за портиера, който се усмихна и ме поздрави по име, сякаш не изглеждах като луда бездомница. Макар и облечена с палто "Бърбери". Вървях възможно най-бързо, обута с чехли, към частния асансьор за мезонета, изчаках го да се спусне към мен и въведох кода си. Издигането беше светкавично, но пътят ми се стори безкраен. Искаше ми се да крача нервно в затвореното пространство на малкия елегантно обзаведен асансьор. Притесненото ми лице се взираше в мен от безупречно чистите огледала.

Гидиън не ми беше звънял. Не ми беше изпратил и съобщение след онова, в което флиртуваше и ми обещаваше гореща нощ. Не беше дошъл при мен, дори и само за да спи в съседната стая. Гидиън не обичаше да бъде далеч от мен.

Освен когато беше наранен. И когато се срамуваше.

Вратите на асансьора се отвориха с плъзване и хевиметъл музика нахлу с рев вътре. Присвих се и запуших ушите си, силата на монтираните на тавана колони беше толкова голяма, че беше болезнено да ги слушам. Болка. Бяс. Бушуващата ярост в музиката ме блъсна. Дълбоко в гърдите си усетих болка, знаех. Разбирах. Песента беше звуков израз на това, което Гидиън чувстваше вътре в себе си, но не можеше да извади навън.

Беше прекалено овладян. Сдържан. Държеше емоциите си толкова изкъсо, колкото и спомените.

Бръкнах в чантата за телефона си и успях да изпусна цялата чанта, съдържанието се разпръсна по пода на асансьорната кабина и по черно-белите шахматни плочки на фоайето. Зарязах я там, където падна, с изключение на смартфона, който вдигнах; отключих дисплея, за да стигна до приложението, което управляваше звука. Синхронизирах го с по-нежна музика и намалих силата на звука.

Мезонетът замлъкна за един безкраен миг, а после зазвучаха нежните акорди на песента "Сблъсък" на Хауи Дей.

Усетих приближаването на Гидиън, преди да го видя, въздухът запращя с бурното напрежение на надвиснала лятна буря. Той се появи зад ъгъла на коридора, водещ към спалните. Дъхът ми секна.

Беше гол до кръста и с боси крака, косата му падаше до раменете като разрошена копринена грива. Черният му анцуг висеше до най-ниската точка на хълбоците и подчертаваше стегнатия релеф на корема му. Имаше синини по ребрата и нагоре по рамото си, белезите от битка само подчертаваха впечатлението за държани изкъсо ярост и свирепост. Изборът ми на музика контрастираше с емоцията, кипяща в него. Моят красив и по дивашки елегантен воин. Любовта на живота ми. Толкова измъчен, че видът му извикваше горещи, парещи сълзи в очите ми.

Той спря рязко, когато ме видя, юмруците му се свиваха и разпускаха отстрани до тялото му, беше с подивял поглед и разширени ноздри.

Телефонът се изплъзна от ръката ми и падна на пода.

– Гидиън.

Той си пое въздух при звука на гласа ми. Това го промени. Гледах как промяната го завладява, сякаш врата се затвори с трясък. В един момент беше наелектризиран от емоции. В следващия беше студен като лед и с изгладена като стъкло външност.

– Какво правиш тук? – попита той с опасно равнодушен глас.

– Търся те.

Защото той беше изгубен.

– В момента не съм добра компания.

– Нямам нищо против това.

Беше прекалено неподвижен, сякаш се страхуваше да помръдне.

– По-добре си върви. Не си в безопасност тук.

Пулсът ми заигра. В сетивата ми се промъкна осъзнаване. Усетих топлината, която излъчваше, достигаща до мен от другия край на стаята. Нуждата му. Търсенето му. Изведнъж започнах да се разтапям под палтото си.

– В по-голяма безопасност съм с теб, отколкото където и да било на земята. – Поех си дълбоко дъх за кураж. – Крис вярва ли ти?

Главата му се отметна назад.

– Откъде разбра?

– Той ми се обади. Тревожи се за теб. Аз се тревожа за теб.

– Ще се оправя – избухна той. Което ми каза, че в момента не беше добре. Отидох до него, усещах изгарящия му поглед, който ме следеше.

– Разбира се, че ще се оправиш. Женен си за мен.

– Трябва да си тръгнеш, Ева.

Поклатих глава.

– Боли дори по-силно, когато ти повярват, нали? Питаш се защо си чакал, за да им кажеш. Вероятно е можело да го спреш по-рано, ако просто беше казал на правилния човек?

– Млъкни.

– У нас винаги има едно малко гласче, което ни казва, че ние сме виновни за случилото се.

Очите му се стиснаха със същата сила, с която юмруците му

– Недей.

Прекосих разстоянието, което ни делеше.

– Недей, какво?

– Не бъди това, от което имам нужда. Не сега.

– Защо не?

Безумно сините очи се отвориха рязко и ме пронизаха толкова дълбоко, че спрях по средата на крачката си.

– Държа се на косъм, Ева.

– Няма нужда да се държиш – казах му и протегнах ръце към него. – Пусни се. Аз ще те хвана.

– Не. – Той поклати глава. – Не мога... не мога да съм нежен.

– Искаш да ме докоснеш.

Той стисна зъби.

– Искам да те чукам. Силно.

Усетих как по бузите ми плъзва топлина. Това, че ме намираше за съблазнителна въпреки нелепото ми облекло, беше доказателство колко много ме желае.

– Абсолютно съм навита. Винаги.

Пръстите ми се насочиха към реверите на палтото. Бях го закопчала в таксито по пътя насам, за да не се покажа на някого, без да искам. Сега в него ми беше задушно, кожата ми беше овлажняла от пот. Гидиън се хвърли към мен и хвана китките ми, като ги стисна прекалено силно.

– Недей.

– Мислиш, че не мога да ти насмогна ли? След всичко, което сме правили заедно? Всичко, за което сме говорили и планирали да правим.

Господи. Цялото му тяло беше изопнато, напрегнато, всеки мускул беше плътен и твърд. А очите му – толкова светли на фона на загорялата кожа – агонизираха. Моят Тъмен и Опасен.

Той ме хвана за лакътя и тръгна.

– Какво...? – заекнах аз.

Той ме влачеше към асансьора.

– Трябва да си вървиш.

– Не! – Започнах да се съпротивлявам, изритах чехлите си и забих пети в пода.

– По дяволите. – Той ме заобиколи и ме дръпна рязко нагоре, поглеждайки ме очи в очи. – Не мога да ти обещая, че ще спра. Ако стигна твърде далеч с теб и използваш кодовата си дума, може да не спра и всичко това – ние – ще отидем по дяволите!

– Гидиън! За бога, не се страхувай да ме искаш прекалено силно!

– Искам да те накажа! – озъби ми се той, като хвана лицето ми в двете си ръце. – Ти направи това! Ти създаде тази ситуация! Притискаш хората... притискаш мен. Виж какво направи!

Подуших алкохол в дъха му, силните изпарения от някаква скъпа спиртна напитка. Никога не го бях виждала истински пиян – ценеше контрола си прекалено много, за да притъпи изцяло сетивата си, – но сега беше пиян.

Първото докосване на предпазливостта се разля в мен.

– Да – казах с треперещ глас, – вината е моя. Обичам те прекалено много. Ще ме накажеш ли за това?

– Господи. – Той затвори очи.

Горещото му влажно чело докосна моето и го притисна силно. Потта му остана по кожата ми, отпечатвайки върху мен богатия мъжествен аромат, който беше само негов.

Усетих как омеква и се отпуска почти незабележимо. Обърнах глава и допрях устни до горещата му буза. Той се скова.

– Не.

Гидиън ме издърпа към асансьора, влачейки ме в антрето и разритвайки разпръснатите неща от чантата ми.

– Престани! – изкрещях, докато опитвах да изтръгна ръката си.

Но той не ме слушаше. Пръстът му се заби в бутона за повикване.

Вратите на кабината се отвориха веднага – частният асансьор винаги чакаше, за да го закара долу. Той ме метна вътре и аз се блъснах в насрещната стена.

С отчаяние издърпах колана на палтото си, неотложността на ситуацията ми даде сила. Скъсах копчетата и те се разпръснаха във всички посоки. Вратите се затваряха, когато се обърнах с лице към него, разтворила реверите на палтото си широко, така че да може да види това, което носех отдолу.

Ръката му се изстреля и блокира вратата, така че да не се затвори. Блъсна я силно и я разтвори. Бодито, което носех, беше кървавочервено – нашият цвят – и изключително оскъдно откъм плат. Ефирна мрежа покриваше гърдите и интимните ми части, а талията ми бе обвита в изрязани ленти, наподобяващи бинтове.

– Кучка – изсъска той, буйстваше в тясното пространство и го караше да изглежда жалко. – Продължаваш да притискаш!

– Аз съм твоята кучка – отвърнах гневно, усетих как сълзите ми преливат и потичат. Беше болезнено да го виждам толкова разгневен на мен, въпреки че го разбирах. Имаше нужда от отдушник и аз бях на разположение за целта. Беше ме предупредил... беше се опитал да ме предпази... – Мога да се справя е теб, Гидиън. Мога да се справя с всичко, което си.

Той ме запокити обратно в стената и ме притисна толкова силно, че ударът ми изкара въздуха. Устата му покри моята, езикът му се заби надълбоко. Ръцете му грубо стиснаха гърдите ми, коляното му ме натисна силно между краката.

Извих се към него, борейки се да сваля палтото си. Беше ми прекалено горещо, по гърба и корема ми течеше пот. Гидиън изтръгна връхната ми дреха и я хвърли настрани, без да отлепя устни от моите. Изпуснах стон на благодарност, ръцете ми обвиха шията му, а сърцето ми се изпълни с облекчение от това, че го прегръщам. Пръстите ми се заровиха в косата му, стегнах захвата си в опит да се изкатеря по него.

Гидиън рязко откъсна устни от мен, а после махна ръцете ми.

– Не ме докосвай.

– Майната ти – избухнах аз, прекалено наранена, за да спестя думите си. Напук на него се освободих от хватката му и прокарах свободно ръце навсякъде по твърдите му като скала рамене и бицепси.

Той ме блъсна назад и ме притисна към стената с ръка върху гърдите ми. Без значение как се дърпах и как дерях тази стоманена ръка, не можех да го помръдна. Можех само да гледам, докато той издърпваше връзката на анцуга си.

Желание и предчувствие се зародиха в мен.

– Гидиън...?

Погледът му – толкова тъмен и призрачен – улови моя.

– Може ли да държиш ръцете си далеч от мен?

– Не. Не искам.

Той кимна и ме пусна само за да ме завърти с лице към стената. Прикована от тялото му, имах минимално място за движение.

– Не се бори с мен – заповяда той с устни на ухото ми.

А после завърза ръцете ми за парапета.

Замръзнах, шокирана от факта, че той действително ме обездвижваше. Бях толкова изненадана и невярваща, че почти не се съпротивлявах. Едва след като видях как завързва тънката връзка на възел, осъзнах, че не се шегува.

Ахнах и задърпах ръцете си.

– Какво правиш?

Той не ми отговори.

Просто излезе.

Като се извъртях максимално, успях да видя как влиза във всекидневната точно когато вратата се затвори.

– О, господи – изшептях. – Не би го направил.

Не можех да повярвам, че ще ме отпрати по този начин... завързана в асансьора само по бельо. Да, в момента главата не го слушаше, но не можех да повярвам, че моят безумно ревнив съпруг ще ме изложи на показ по този начин пред всеки, който се намираше в лобито, само за да се отърве от мен.

– Гидиън! Да го вземат мътните! Да не си посмял да ме оставиш тук по този начин! Чуваш ли ме?! Върни си задника тук!

Дръпнах с всичка сила връзката, обхванала китките ми, но възелът беше стегнат.

Изминаха секунди, после минути. Кабината не се движеше и след като крещях до прегракване, осъзнах, че няма и да се задвижи. Чакаше натискането на бутона, стоеше в готовност за командата на Гидиън. Точно като мен.

Щях да го наритам по шибания задник, когато се освободя. Никога не бях изпитвала такъв гняв.

– Гидиън!

Наведох се и тръгнах назад, после повдигнах и изпънах единия си крак, за да достигна бутона, отварящ вратите. Натиснах го с палеца си. Когато се разтвориха, си поех дълбоко въздух и се приготвих да изкрещя...

А после дъхът ми секна от внезапен шок.

Гидиън крачеше от всекидневната към антрето... напълно гол. И мокър от главата до петите. Членът му беше толкова твърд, че се извиваше чак до пъпа му. Главата му беше отметната назад, пиеше жадно вода от бутилка, вървеше свободно и леко, но и дебнещо.

Изправих се, докато той се приближаваше, бях задъхана както от бушуващите в мен емоции, така и от дълбочината на глада си. Гадняр или не, исках го със свирепост, с която не можех да се преборя. Той беше объркващ и секси, повреден и перфектен.

– Ето. – Той поднесе кристална чаша към устните ми, която не бях забелязала, прекалено заета да изпивам с очи великолепното му тяло. Чашата беше почти пълна, червеникавозлатната течност вътре се разплиска по устните ми, когато той я наклони.

Устата ми се отвори инстинктивно и той изсипа алкохола вътре, силният вкус изгори езика и гърлото ми. Закашлях се и той изчака с премрежени очи. Миришеше свежо и чисто, разхладен от душа.

– Допий го.

– Прекалено силно е! – възпротивих се аз.

Той просто изля още една голяма глътка върху разтворените ми устни. Заритах към него и изругах, когато ударих крака си... без да успея да му причиня никаква болка.

– Спри!

Той пусна празната бутилка вода и хвана лицето ми в шепа. Палецът му избърса капчиците алкохол по брадичката ми.

– Трябва да ме оставиш да се успокоя, а ти – да се отпуснеш малко. Ако продължаваме така, ще се разкъсаме един друг.

Една глупава сълза се търкулна от ъгъла на окото ми. Гидиън изръмжа и се наведе към мен, езикът му ближеше следата, оставена от нея по бузата ми.

– Разбит съм на парчета, а ти ме удряш с юмруци. Не мога да го понеса, Ева.

– А аз не мога да понеса да ме изолираш – прошепнах, дръпвайки отново проклетата връзка. Алкохолът разливаше огън във вените ми. Вече можех да усетя пипалата на опиянението, впиващи се в сетивата ми.

Той сложи ръка на моята и прекрати нервните ми движения.

– Спри това. Ще се нараниш.

– Освободи ме.

– Докосването ти ме изважда от равновесие. Държа се на косъм – повтори той, звучеше отчаяно. – Не мога да си позволя да превъртя. Не и с теб.

– А с някой друг? – Гласът ми стана остър. – От някой друг ли имаш нужда?

Аз също започвах да превъртам. Гидиън беше силният в нашата връзка, опората. Мислех, че мога да бъда същото за него. Исках да го защитавам, да бъда негово убежище.

Но Гидиън нямаше нужда от подслон за бурята, той беше бурята. А аз дори не бях достатъчно силна да издържа на мощта на унищожителното му настроение.

– Не. Исусе. – Той ме целуна. Силно. – Ти имаш нужда да се контролирам. Трябва да се контролирам, когато съм с теб.

Усетих надигането на паниката. Той знаеше. Знаеше, че не бях достатъчна.

– С другите си бил различен. Не си се възпирал...

– Мамка му! – Гидиън се извъртя и заби юмрук в контролния панел. Вратите се отвориха с мелодията от песен на Сара Маклаклан, в която се пееше за притежаване, а после той хвърли чашата, разбивайки я в стената на антрето. – Да, бях различен. Ти ме направи различен.

– И ти ме мразиш за това. – Започнах да плача, тялото ми се свлече до стената на кабината.

– Не. – Той ме обгърна с ръце, охладеното му от водата тяло се изви по дължината на гърба ми. Потърка лицето си в мен, прегръдката му беше толкова силна, че не можех да дишам. – Обичам те. Ти си моята съпруга. Целият ми шибан живот. Ти си всичко.

– Просто искам да ти помогна! – изплаках аз. – Искам да бъда до теб, но ти не ми позволяваш!

– Господи, Ева! – Ръцете му започнаха да се движат, да милват, да се плъзгат, да галят, да успокояват. – Не мога да те спра. Нуждая се от теб прекалено много.

Хванах парапета с двете си ръце, бузата ми беше опряна в студеното огледало. Алкохолът вече проявяваше магическото си действие. Обзе ме гореща отпуснатост, която удави остатъка от гнева и желанието ми за съпротива, докато те не отплуваха съвсем, оставяйки ме тъжна и изплашена, и така отчаяно ужасяващо влюбена.

Ръката му се пъхна между бедрата ми, триеше и търсеше. С мощно дръпване той отвори закопчалките, които държаха предната и задната част на бодито заедно. Изпъшках при това внезапно освобождаване на напрежението. Вагината ми беше мокра и набъбнала от умелите движения на ръцете му и от картината в главата ми как той се приближава гол към мен.

Главата ми падна на неговото рамо и видях отражението му. Очите му бяха затворени, устните – разтворени. По лицето му беше изписана уязвимост и това ме опропасти. Той страдаше толкова много. Не можех да го понеса.

– Кажи ми какво да направя – прошепнах. – Кажи ми как да ти помогна.

– Шшшт! – Езикът му очерта извивките на ухото ми. – Остави ме да се успокоя.

Лекият като перце допир на палеца му върху мрежата, покриваща зърното ми, ме подлудяваше. Плъзгането на пръстите му между хлъзгавите устни на цепката ми ме накара да затреперя. Той знаеше къде да ме докосне, точно колко да натисне.

Извиках, когато пъхна два пръста в мен, ходилата ми се свиха, повдигнах се на пръсти. Коленете ми бяха слаби, краката ми трепереха от напрежение. Въздухът в асансьора беше плътен и горещ, наситен с нуждата, която се изливаше на вълни от него.

– О, господи! – Той изпъшка, когато вулвата ми се стегна около него, хълбоците му се въртяха срещу мен, триейки ерекцията му в дупето ми. – Ще натъртя тази сладка вулва, Ева. Не мога да спра.

Ръката му обви талията ми и ме повдигна, издърпа ме назад така, че ръцете ми бяха изпънати, а аз бях наведена напред. Раздели с коляно краката ми, пръстите му излязоха мокри от цепката ми. Усетих как ръката му докосва бедрото ми, а после Гидиън прокара широкия ръб на пениса си през дупето ми и го вряза между устните на вулвата ми. Задържах дъха си и се загърчих срещу тази копринена твърдост. Бях го искала цял ден, копнеех за усещането на големия му член вътре в мен, имах нужда да го накарам да свърши.

– Почакай – изръмжа той, протягайки се едновременно към талията и рамото ми, пръстите му се свиха нетърпеливо. – Остави ме да...

Вулвата ми се стегна, пулсирайки около дебелата му главичка.

Гидиън изруга и тласна – един силен тласък, с който го напъха дълбоко. Извиках от приятната болка, извих се от твърдата пълнота, усещах паренето на разпънатите вътрешни мускули и нежни тъкани.

– Да – изсъска той, дръпна ме пак силно към себе си, докато вулвата ми се прилепи към плътната основа на пениса му. Той завъртя хълбоци, топките му лежаха тежко върху набъбналия ми клитор. – Тясна си, мамка му...

Изстенах и се опитах да се задържа за парапета, тялото ми се залюля, когато той започна да ме чука. Усещането беше опустошително – да бъда изпълнена толкова изцяло, а после внезапно изпразнена. Коленете не ме държаха, сърцевината ми пулсираше от удоволствие, докато той ме разширяваше силно и грижливо. Всички емоции, които той беше натрупал в себе си, се забиваха в мен, безмилостните тласъци на члена му масажираха всеки чувствителен нерв.

Започнах да свършвам, преди да осъзная, че оргазмът наближава; пъшках името му, докато удоволствието вилнееше в тялото ми с мощни вибрации.

Главата ми се отпусна между ръцете, мускулите ми бяха слаби и безполезни. Гидиън ме задържа изправена с ерекцията си. Използваше тялото ми. Вземаше го. Хриптеше примитивно всеки път, когато навлизаше до дъно в мен.

– Толкова дълбоко – ръмжеше той. – Толкова хубаво.

С периферното си зрение улових движение, замъглените ми очи се фокусираха върху отражението ни в огледалото. С нисък болезнен вик започнах да свършвам отново, ако въобще бях спирала. Гидиън бе най-изгарящо еротичната гледка, която някога бях виждала: бицепсите му, плътни и твърди, поддържаха теглото ми; хълбоците му се напрягаха от усилие; задникът му се свиваше и разпускаше, докато ме чукаше; мускулите на корема му се очертаваха от силата, с която въртеше бедрата си с всеки тласък.

Той беше създаден, за да чука, но беше усъвършенствал умението, използваше всеки сантиметър от невероятното си тяло, за да направи жената робиня на удоволствието. За него това беше вродено, инстинктивно. Дори пиян и почти подивял от мъка, ритъмът му беше стегнат и прецизен, а фокусът му – пълен.

Всеки тласък го изпращаше дълбоко в мен, докосваше най-чувствителните местенца отново и отново, докарваше ме до екстаз, докато се предадох пред яростната му атака. Още една кулминация се надигна в мен като приливна вълна.

– Точно така – изохка той. – Изцеди члена ми, ангелче. Господи... Караш ме да свършвам.

Усетих как пенисът му става по-плътен, по-дълъг. По кожата ми пропълзяха тръпки; дробовете ми се разтвориха за въздух. Гидиън отметна глава назад и изрева като животно, докато се изпразваше бясно. Стиснал бедрата ми, той ме нанизваше на еякулиращия си член, свършваше силно и сякаш вечно, изпълвайки ме, докато по вагината и вътрешната част на бедрата ми не потече сперма.

Той забави тласъка на бедрата си, задъхваше се, наведе се напред и притисна буза до рамото ми.

Започнах да се свличам на колене.

– Гидиън...

Той ме издърпа нагоре.

– Не съм приключил – каза грубо, все още дебел и твърд вътре в мен.

И започна отново.

***

Събудих се с усещането за косата му, галеща ме по рамото, и допира на топлите му твърди устни. Изтощена, опитах да се претърколя по-далеч, но една ръка около талията ми ме придърпа обратно.

– Ева – каза раздразнено той. Ръката му хвана едната ми гърда, умелите му пръсти се заиграха със зърното ми.

Беше тъмно и лежахме в леглото, въпреки че почти не си спомнях как ме е занесъл там. Беше ме съблякъл, изтрил с влажна кърпа и обсипал с целувки лицето и китките ми. Сега ръцете ми бяха обвити в бинтове, намазани с мехлем и превързани грижливо.

Бях се възбудила от нежните му ласки върху протритото място, смесицата от удоволствие и болка. Той го бе забелязал.

С очи, блестящи от похот, беше разтворил краката ми и ме беше лизал с властна настойчивост, която ми отне способността да мисля и да се движа. Ближеше и смучеше цепката ми до безкрайност, докато загубих представа колко пъти ме накара да свърша с порочния си език.

– Гидиън... – Извърнах глава и го погледнах през рамо. Той се беше подпрял на една ръка, очите му блестяха на слабата светлина на луната. – Останал си с мен?

Може би беше безразсъдно да се надявам, че е останал с мен, докато спя, но да споделям легло с него беше нещо, което обожавах. И за което копнеех.

Той кимна.

– Не можех да те оставя.

– Радвам се.

Той ме обърна по гръб и ме гушна, завзе устните ми и ме целуна нежно. Мамещите движения на езика му отново ме възбудиха и ме накараха да изстена.

– Не мога да спра да те докосвам – прошепна той, докато хващаше тила ми, задържа ме неподвижна и задълбочи целувката, гризвайки нежно със зъби долната ми устна. – Когато те докосвам, не мисля за нищо друго.

Нежността се сля с любовта.

– Мога ли и аз да те докосвам?

Той затвори очи и изрече умолително:

– Моля те.

Надигнах се към него, ръцете ми се плъзнаха в косата му, за да го държа, както той държеше мен. Прокарах езика си по неговия, устите ни бяха горещи и влажни. Краката ни се преплетоха, тялото ми се изви, за да се притисне към твърдостта му.

Той простена меко и ме накара да забавя темпото, обърна ме и ме притисна към леглото. Отдръпна се и отлепи устните си от моите, започна да ме хапе и смуче. Проследяваше извивката на устните ми с върха на езика си.

Изхленчих в протест, исках го по-дълбоко и по-силно. Вместо това той ме ближеше лениво, галеше небцето ми, вътрешната страна на бузите ми. Стегнах краката си и го дръпнах по-близо. Той залюля хълбоци, притисна ерекцията си към бедрото ми.

Гидиън продължи да ме целува, докато устните ми не станаха горещи и подути, а слънцето изгря в небето. Продължи да ме целува, докато не свърши с горещ изблик върху кожата ми. Не веднъж, а два пъти.

Да го усетя как свършва, да чуя ниския звук от болезнените му стонове на удоволствие, да знам, че мога да го доведа до оргазъм само с целувка... Овлажних бедрото му с копнежа си и започнах да се трия в него, докато стигнах върха.

Със започването на новия ден той премахна разстоянието, което бе поставил между нас в асансьора. Прави любов с мен, без да прави секс. Обеща ми предаността си, като ме направи център на своя свят. Между ъглите на нашето легло нямаше нищо друго. Само ние и любовта, която ни разголваше и едновременно с това ни правеше цели.

Когато се събудих отново, го намерих да спи до мен, устните му бяха подути от целувки също като моите. Лицето на Гидиън беше меко в съня му, но леката бръчка между веждите му ми каза, че не спи толкова дълбоко, колкото бих се надявала. Лежеше настрани, тялото му беше изпънато на матрака дълго и стройно, чаршафите бяха усукани около краката му.

Беше късно, почти девет, но не ми даваше сърце нито да го будя, нито да го оставя. Не бях от дълго време на тази работа, за да си позволя да пропусна ден, но все пак реших да го направя.

Поставях нуждите си на първо място, що се отнасяше до кариерата ми, давах ѝ властта някой ден да застане между двама ни. Знаех, че желанието ми да бъда независима не беше погрешно, но в този момент не го чувствах и като правилно.

Облякох тениска и къси панталонки, излязох от спалнята и тръгнах по коридора към кабинета на Гидиън, където смартфонът му пищеше със забравената сутрешна аларма. Изключих го и отидох в кухнята.

Отбелязах мислено нещата, които трябваше да свърша, обадих се и оставих съобщение на Марк за това, че няма да ида на работа заради спешен случай в семейството. После по същия начин уведомих Скот, че Гидиън няма да стигне в офиса до девет и може изобщо да не ходи днес. Казах му да ми се обади и може да поговорим за това.

Надявах се да задържа Гидиън вкъщи цял ден, въпреки че се съмнявах той да се съгласи. Имахме нужда от време заедно сами. Време да се възстановим.

Взех смартфона си от антрето и се обадих на Ангъс. Той вдигна при първото позвъняване.

– Здравейте, госпожо Крос. Готови ли сте за тръгване с господин Крос?

– Не, Ангъс, за момента оставаме тук. Не съм сигурна дали ще излизаме от мезонета днес. Чудех се дали знаеш къде държи Гидиън онези бутилки с лек за махмурлук?

– Да, разбира се. Трябват ли ви?

– На Гидиън може да му потрябват, когато се събуди. Само за всеки случай бих искала да има една подръка.

Последва пауза.

– Ако нямате нищо против, че питам – каза той, а шотландският му акцент стана по-отчетлив, – да не би това да има нещо общо с посещението на господин Видал снощи?

Потърках челото си, усещах предупредителните знаци за наближаващо главоболие.

– Да, изцяло.

– Крис вярва ли? – попита той тихо.

– Да.

Той въздъхна.

– Е, това обяснява нещата. Момъкът едва ли е очаквал това. Отричането е това, което познава и с което може да се справи.

– Понесе го зле.

– Да, сигурен съм, че така е било. Хубаво е, че има вас, Ева. Правите правилното нещо за него, въпреки че може да му отнеме време да го разбере. Ще донеса онази бутилка.

– Благодаря ти.

Изпълнила тази задача, обърнах вниманието си към това да почистя апартамента. Първо измих празните чаши и гарафата, които намерих в кухнята, после взех метлата и лопатата и отидох в антрето да измета разбитото стъкло. Докато събирах нещата, изпаднали от чантата ми, отговорих на позвъняването на Скот, а когато затворихме, се съсредоточих върху това да изтъркам стената на антрето и пода, за да отстраня засъхналите следи от бренди.

Предната нощ Гидиън ми беше казал, че е разбит на парчета. Не исках да се събуди и да види апартамента си в това състояние. Нашият апартамент, поправих се. Нашият дом. Трябваше да започна да мисля по този начин. И Гидиън също. Трябваше да проведем разговор за това, че се опита да ме изрита оттук. Ако аз щях да правя по-голямо усилие да преплета живота си с неговия, той трябваше да стори същото.

Искаше ми се да има някой, с когото да поговоря за всичко това – приятел, който да ме изслуша и да ми даде мъдър съвет. Кари или Шона. Дори Стивън, който имаше такъв маниер, че с него се говореше с лекота. Имахме и доктор Питърсън, но това не беше същото.

Засега Гидиън и аз пазехме тайни, които можехме да споделим единствено помежду си, и това ни държеше изолирани и зависими един от друг. Насилниците ни не бяха отнели само невинността ни; те бяха ограбили и свободата ни. Дори след като насилието беше отдавна приключило, ние все още бяхме в капана на фалшивите фасади, зад които живеехме. Все още бяхме оковани от лъжи, но по различен начин.

Тъкмо бях приключила да чистя всички петна от огледалото в асансьора, когато той започна да се спуска заедно с мен. Бях само по тениска и бельо.

– Сериозно? – промърморих, като махнах гумените си ръкавици, за да се опитам да оправя косата си. След като се бях търкаляла с Гидиън цяла нощ, изглеждах ужасно.

Вратите се разтвориха и Ангъс тръгна да влиза вътре, но замря с крак във въздуха, когато ме видя. Преместих се, като се опитах да прикрия връзката, която още висеше на парапета зад мен. Гидиън я беше разрязал с ножици, освобождавайки китките ми, но бе оставил доказателството.

– А, здрасти – казах аз, гърчейки се от смущение. Нямаше добро обяснение, което можех да дам за това, че когато Ангъс бе извикал асансьора, за да се качи нагоре, аз се намирах вътре, при това полуоблечена и с жълти гумени ръкавици. За да изглеждат нещата още по-зле, устните ми бяха толкова червени и подпухнали от целувките на Гидиън, продължили с часове, че нямаше начин да скрия какво съм правила цяла нощ. Бледо сините очи на Ангъс светнаха развеселено.

– Добро утро, госпожо Крос.

– Добро утро, Ангъс – отвърнах с цялото достойнство, което успях да събера.

Той протегна към мен бутилката с лека за махмурлук, за която бях почти сигурна, че съдържа алкохол, смесен с течни витамини.

– Заповядайте.

– Благодаря. – Думите ми бяха искрени и наситени с допълнителна признателност за това, че не задаваше въпроси.

– Обадете ми се, ако имате нужда от нещо. Ще бъда наблизо.

– Ти си върхът, Ангъс.

Качих се обратно в мезонета. Когато вратите се отвориха, чух, че стационарният телефон звъни. Пързаляйки се в кухнята на босите си крака, се затичах към него, за да грабна слушалката, с надеждата шумът да не е събудил Гидиън.

– Ало?

– Ева, обажда се Араш. Крос с теб ли е?

– Да. Още спи, мисля. Ще проверя. – Тръгнах по коридора.

– Нали не е болен? Никога не се разболява.

– За всичко си има първи път. – Надникнах в спалнята и видях, че съпругът ми е величествено изтегнат в съня си, ръцете му бяха гушнали възглавницата ми, а лицето му беше заровено в нея. На пръсти отидох и оставих лека за махмурлук на нощното шкафче и пак на пръсти излязох, затваряйки вратата след себе си.

– Още спи – прошепнах.

– Еха. Добре, промяна в плана. Има някои документи, които и двамата трябва да подпишете преди четири часа следобед. Ще ги пратя по куриер. Обади ми се, когато са готови, и ще изпратя някой да ги вземе.

– Трябва аз да подпиша нещо? Какво е?

– Не ти ли е казал? – Той се засмя. – Е, няма да развалям изненадата. Ще видиш, като ги получиш. Обади се, ако имаш някакви въпроси.

Изръмжах тихо.

– Добре. Благодаря.

Затворихме и аз се загледах в коридора към спалнята с присвити очи. Какво беше намислил Гидиън? Подлудяваше ме, че беше задействал неща и се беше погрижил за проблеми, без да поговори с мен за тях.

Смартфонът ми започна да звъни в кухнята. Претичах през всекидневната и погледнах дисплея. Номерът не ми беше познат, но кодът беше на Ню Йорк.

– За бога – промърморих, имах чувството, че вече съм прекарала цял ден на работа, а беше едва десет и половина сутринта. Как, по дяволите, се справяше Гидиън с това едновременно дърпане в различни посоки? – Ало?

– Ева, пак е Крис. Надявам се, нямаш нищо против, че Айрланд ми даде номера ти.

– Не, няма проблем. Съжалявам, че не ти звъннах по-рано. Не исках да те тревожа.

– Значи той е добре?

Отидох да седна на един от високите столове.

– Не. Беше тежка нощ.

– Звънях в офиса му. Казаха ми, че тази сутрин го няма.

– Вкъщи сме. Той още почива.

– Значи нещата са зле – предположи Крис.

Познаваше добре моя мъж. Гидиън беше човек с навици, животът му беше прецизно подреден и сегментиран. Всяко отклонение от установените модели се случваше толкова рядко, че беше повод за притеснение.

– Ще се оправи – уверих го. – Ще се погрижа за това. Просто има нужда от малко време.

– Има ли нещо, което аз мога да направя?

– Ако се сетя за такова, ще ти кажа.

– Благодаря ти. – Той звучеше уморен и разтревожен. – Благодаря ти, че ми каза истината и че си му опора. Ще ми се аз да съм бил до него, когато се е случило. Сега трябва да живея с факта, че не съм.

– Всички трябва да живеем с това. Вината не е твоя, Крис. Това не го прави по-леко, знам, но трябва да го помниш, или ще се съсипеш. Което няма да помогне на Гидиън.

– Твърде мъдра си за годините си, Ева. Толкова се радвам, че той те има.

– Аз извадих късмет с него – казах тихо. – И то голям.

Приключих разговора и неволно се замислих за майка си. Да видя това, през което минаваше Гидиън, ме накара да я оценя още повече. Тя беше до мен тогава, беше се борила за мен. Тя също бе изпитвала вина, което я направи покровителски настроена до степен на лудост, но благодарение на нейната любов една определена част от мен не беше толкова повредена, колкото при Гидиън.

Обадих ѝ се и тя вдигна веднага.

– Ева. Напоследък ме избягваш нарочно. Как се предполага да планирам сватбата ти без твоето мнение? Има толкова много решения за вземане и ако взема някое погрешно, ти ще...

– Здрасти, мамо – прекъснах я. – Как си?

– Стресирана – каза тя, задъханият ѝ по природа глас издаваше немалко обвинение. – Как другояче да съм? Планирам един от най-важните дни в живота ти съвсем сама и...

– Мислех си, че можем да се съберем в събота и да нахвърляме целия план, ако това пасва на твоя график.

– Наистина ли? – Изпълненото с надежда удоволствие в гласа ѝ ме накара да се почувствам виновна.

– Да, наистина. – Мислила бях за втората сватба като за нещо, което беше повече за майка ми, отколкото за когото и да е друг, но грешах. Тя беше важна и за нас с Гидиън, още една възможност да потвърдим неразривната си връзка. Не за целия свят, а за нас двамата.

Той трябваше да спре да ме държи на разстояние, за да ме предпазва, а аз – да спра да се тревожа, че ще изчезна, когато стана госпожа Гидиън Крос.

– Това би било чудесно, Ева! Можем да хапнем късна закуска тук заедно със сватбения агент. Да прекараме следобеда в обсъждане на всички възможности.

– Искам нещо малко, мамо. Интимно. – Преди да успее да възрази, побързах да изложа идеята на Гидиън: – Можем да направим огромен прием за гости, но искам самата сватба да е лична.

– Ева, хората ще се обидят, ако са поканени на приема, но не и на церемонията!

– Наистина не ме интересува. Не се женя за тях. Женя се, защото съм влюбена в мъжа на мечтите си и ще прекараме остатъка от живота си заедно. Не искам фокусът и за миг да се измества от това.

– Мила... – Тя въздъхна, сякаш бях пълна невежа. – Можем да поговорим повече за това в събота.

– Добре. Но няма да променя решението си. – Усетих как по гърба ми пробяга тръпка и се обърнах. Гидиън стоеше точно пред прага на кухнята и ме гледаше. Нахлузил бе анцуга си от предната нощ, косата му все още беше разрошена от съня, а очите – премрежени.

– Трябва да приключвам – казах на майка си. – Ще се видим този уикенд. Обичам те.

– И аз те обичам, Ева. Точно затова искам най-доброто за теб.

Прекратих разговора и оставих телефона си в кухненския кът. Плъзнах се от седалката и се обърнах към Гидиън.

– Добро утро.

– Не си на работа – каза той, гласът му беше по-дрезгав, по-секси от обичайното.

– И ти не си.

– По-късно ли ще отидеш?

– Не. И ти също няма да ходиш. – Отидох при него и обвих ръце около кръста му. Беше още затоплен от леглото. Моята сънена чувствена сбъдната мечта. – Днес ще се скрием тук, шампионе. Само ти и аз, релаксиращи в пижамите си.

Ръката му се стегна около ханша ми, а другата се вдигна и отмести косата от лицето ми.

– Не си ядосана.

– Защо да съм? – Вдигнах се на пръсти и целунах брадичката му. – Ти ядосан ли си ми?

– Не. – Той хвана тила ми в шепа и притисна бузата си към моята. – Радвам се, че си тук.

– Винаги ще бъда. Докато смъртта ни раздели.

– Планираш сватбата.

– Чул си, а? Ако имаш предпочитания, кажи ги сега или замълчи завинаги.

Той остана безмълвен за дълго време – достатъчно, за да разбера, че няма какво да добави.

Наклоних глава, улових устните му и го целунах бързо и сладко.

– Видя ли какво ти оставих до леглото?

– Да, благодаря ти. – Сянка на усмивка докосна устните му Той изглеждаше като мъж, който е бил добре изчукан, което ме изпълни с женска гордост

– Също така те отървах от работа днес, но Араш каза, че ще изпрати някакви документи до нас. Не искаше да ми каже какви са.

– Явно ще трябва да почакаш, за да разбереш.

С върховете на пръстите си погалих веждата му.

– Как се справяш?

Той сви едното си рамо.

– Не знам. Точно сега се чувствам ужасно.

– Нека се върнем към онази баня, която пропусна снощи.

– Ммм, вече се чувствам по-добре.

Преплетох пръсти с неговите и го поведох обратно към спалнята.

– Искам да бъда мъжът на мечтите ти, ангелче – каза той, изненадвайки ме. – Искам това повече от всичко. Погледнах към него.

– Вече изпълни тази част.

***

Загледах се в договора, поставен пред мен, сърцето ми биеше със замайваща комбинация от любов и възторг. Вдигнах очи от масичката за кафе, докато Гидиън влизаше в стаята; косата му още беше влажна от къпането ни заедно, дългите му крака бяха обути в черно копринено долнище на пижама.

– Купуваш къщата в Аутър Банкс? – попитах го, имах нужда от потвърждението му, въпреки че доказателството беше пред мен. Сексапилната му уста се изви в усмивка.

– Ние купуваме къщата. Съгласихме се, че ще го направим.

– Обсъдихме това. – Договорената цена беше малко смайваща и ме навеждаше на мисълта, че собствениците не са били лесни за убеждаване. А той ги беше помолил да оставят копие на "Гола в смъртта" в къщата заедно с обзавеждането на голямата спалня. Винаги мислеше за всичко.

Гидиън седна на дивана до мен.

– А сега действаме за това.

– В Хамптънс щеше да е по-близо. Или Кънектикът.

– Стига се бързо със самолет. – Той повдигна брадичката ми с пръста си и притисна устни към моите. – Не се тревожи за логистиката – промърмори. – Бяхме щастливи там, на плажа. Още те виждам как ходиш по брега. Помня как те целувах на пристана... как те полагах на онова голямо бяло легло. Изглеждаше като ангел, а онова място за мен беше като Рая.

– Гидиън. – Опрях чело в неговото. Обичах го толкова много. – Къде да подпишем?

Той се отдръпна и прелисти договора, докато намери първия жълт знак "подпишете тук". Погледът му пробяга по масичката за кафе и той се намръщи.

– Къде ми е писалката?

Изправих се.

– Имам една в чантата си.

Като ме хвана за ръката, той ме дръпна да седна обратно.

– Не. Трябва ми моята писалка. Къде е пликът, в който бяха документите?

Видях, че лежи още на пода, между дивана и масата, където го бях пуснала, когато разбрах какво е изпратил Араш. Вдигнах го и осъзнах, че все още тежеше, обърнах го на масата, така че останалото да се изтърколи навън. Върху стъклото изтрака автоматична писалка и една малка снимка падна плавно.

– А, ето – каза той, взе писалката и със замах се подписа върху прекъснатата линия. Докато се подписваше и на останалите страници, аз вдигнах снимката и усетих стягане в гърдите.

Беше снимка на него и баща му на плажа, за който ми беше разказал в Северна Каролина. Той беше малък, може би на четири или пет, малкото му личице беше напълно съсредоточено, докато помагаше на баща си да построи пясъчен замък. Джефри Крос седеше срещу сина си, тъмната му коса се развяваше от океанския бриз, а лицето му беше красиво като на филмова звезда. Беше облечен само по къси бански гащета и демонстрираше тяло, силно напомнящо на това, което Гидиън излагаше на показ днес.

– Еха – изшептях аз, знаех, че ще направя копия на снимката и ще ги поставя в рамки във всеки от апартаментите ни. – Невероятно е.

– Ето. – Той бутна към мен договора с поставената върху него писалка. Оставих снимката и вдигнах писалката, като я обърнах и погледнах гравираното "ГК" върху нея.

– Да не си суеверен или нещо такова?

– Беше на баща ми.

– О! – Погледнах го.

– Той подписваше всичко с нея. Никога не излизаше, без да я затъкне в джоба си. – Той приглади косата си встрани от лицето. – С тази писалка той унищожи името ни.

Сложих ръка на бедрото му.

– А ти го създаваш отново със същата писалка. Разбирам.

Връхчетата на пръстите докоснаха бузата ми, допирът беше нежен и топъл.

– Знаех, че ще разбереш.

15.

– Огромна спалня "за него и нея", класика. – Блеър Аш се усмихваше, докато химикалката му летеше по големия бележник, закрепен на твърда подложка. Погледът му се вдигна и обходи цялостно спалнята на Ева в мезонета, онази, която го бях накарал да обзаведе така, че изцяло да прилича на стаята на жена ми в апартамента ѝ в Горен Уест Сайд.

– Колко голяма промяна търсите? – попита дизайнерът. – Желаете ли да започнем съвсем отначало, или просто искате най-лесната структурална промяна, която ще обедини двете стаи?

Оставих на Ева да отговори. Беше ми трудно да взема участие, като знаех, че нито един от двама ни не искаше истински тази промяна. Домът ни скоро щеше да отразява колко съм повреден и колко зле това влияеше на брака ни. Цялото упражнение ми действаше като нож в стомаха.

Тя ми хвърли един поглед, а после попита:

– Какво точно ще представлява лесният начин?

Аш се усмихна, разкривайки леко кривите си зъби. Беше привлекателен – или поне така ме уверяваше Айрланд – и носеше обичайните си дрехи: скъсани дънки и тениска с блейзер върху нея. Не ми пукаше изобщо за вида му Това, което ме интересуваше, беше талантът му, на който се възхищавах достатъчно, за да го наема да обзаведе както офиса, така и дома ми. Това, което не ми харесваше, бе начинът, по който гледаше жена ми.

– Можем просто да коригираме структурата на голямата баня и да избием извит вход през стената, като така ефективно ще свържем двете стаи чрез банята.

– Точно каквото ни трябва – каза Ева.

– Ясно. Бързо и резултатно е, а и изграждането няма да наруши живота ви толкова много. Или – продължи той – бих могъл да ви покажа някои алтернативи.

– Като например?

Той се премести толкова близо до нея, че рамото му допираше нейното. Аш беше почти толкова рус, колкото и Ева, изглеждаха поразяващо един до друг, когато той наклони глава към нейната.

– Ако работим с площта на всичките три спални и на голямата баня – отвърна той, говореше само на нея, сякаш аз не бях там, – бих могъл да направя кралска спалня, която е еднакво голяма в двете си половини. Двете стаи ще са с еднакъв размер и със съединени кабинети за двама ви... или всекидневна, ако предпочитате.

– О! – Тя прехапа замислено долната си устна за секунда. – Не мога да повярвам, че скицира това толкова бързо.

Той ѝ намигна.

– Моето мото е "бърз и прецизен". Както и да изпълня задачата толкова добре, че да се сетите пак за мен, ако искате да го направите отново.

Облегнах се на стената със скръстени ръце, докато ги гледах. Ева изобщо не се усети, че думите на дизайнера бяха двусмислени. Аз не забелязвах нищо друго.

Телефонът в мезонета иззвъня и главата ѝ се вдигна. Тя ме погледна.

– Сигурно Кари е тук.

– Защо не вдигнеш ти, ангелче – предложих провлечено. – Може би е добре да го посрещнеш ти, да споделиш вълнението си.

– Да! – Тя прокара ръка по рамото ми, докато бързо излезе от стаята, мимолетно докосване, което отекна в мен.

Изправих се и се вторачих върху Аш.

– Флиртуваш с жена ми.

Той рязко се стегна, усмивката изчезна от лицето му.

– Съжалявам. Нямах нищо предвид с това. Просто исках госпожа Трамел да се чувства комфортно.

– Аз ще се тревожа за нея. Ти се тревожи за мен. – Не се и съмнявах, че има съмнения относно конструкцията, която искахме от него да изпълни. Всеки, който я видеше, би се усъмнил. Кой мъж с кръв във вените си и с капка ум в главата би имал съпруга като Ева и би спал не само в различно легло от нея, но и в различна стая.

Ножът в стомаха ми се заби по-дълбоко и се завъртя.

Тъмните му очи станаха безизразни и мрачни.

– Разбира се, господин Крос.

– А сега да видим какво си скицирал дотук.

***

– Какво мислиш? – попита Ева между хапките пица с пеперони и босилек. Беше се облегнала на кухненския плот и прегънала единия си крак назад във въздуха, избрала бе да остане права от отсрещната страна на мен и Кари.

Обмислих как да отговоря.

– Имам предвид, че идеята за голяма спалня с две огледални страни е прекрасна – продължи тя, попивайки устни с хартиена салфетка, – но ако решим да го направим по лесния начин, ще стане по-бързо. Освен това можем да изградим стената наново един ден, ако искаме да използваме стаята за нещо друго.

– Например за бебешка стая – каза Кари, докато тръскаше смлян червен пипер върху пицата си.

Апетитът ми изчезна и оставих върху хартиената чиния парчето, което ядях. Напоследък яденето на пица вкъщи не ми харесваше особено.

– Или стая за гости – поправи го Ева. – Хареса ми това, което ти обсъди с Блеър за твоя апартамент.

Кари я стрелна с поглед.

– Добре го извъртя.

– Хей, на теб умът ти може да е пълен с бебета, но останалите от нас имат първо да свършат други неща.

Тя казваше точно това, което исках да чуя, но...

Дали Ева имаше същите страхове като мен? Може би ме беше взела за съпруг, защото не можеше да ми устои, но слагаше чертата на това да ме приеме и като баща за децата си. Занесох чинията си до боклука и я хвърлих вътре.

– Имам да проведа няколко обаждания. Ти остани – обърнах се към Кари. – Прекарай време с Ева.

Той кимна.

– Благодаря.

Излязох от кухнята и прекосих всекидневната.

– Е – каза Кари, преди да изляза от обхвата на гласовете им. – Секси дизайнерчето май си пада по мъжа ти, бебчо.

– Не е вярно! – разсмя се Ева. – Ти си побъркан.

– Това е извън съмнение, но тоя Аш почти не те погледна цяла вечер, зяпаше единствено Крос.

Изсумтях. Аш беше схванал посланието ми, което ме увери в интелигентността му. Кари беше свободен да интерпретира това, както му харесва.

– Е, ако си прав – отвърна тя, – трябва да му призная, че има вкус.

Запътих се надолу по коридора и влязох в кабинета си, погледът ми попадна върху колажа на стената със снимки на Ева.

Тя беше единственото нещо, което не можех да затворя дълбоко в ума си. Винаги беше на преден план и тласкаше всичко, което правя.

Седнах на бюрото си и започнах да работя, надявах се да успея да наваксам каквото мога, така че остатъкът от седмицата да не бъде съвсем непродуктивен. Отне ми малко време да вкарам ума си в играта, но когато го направих, усетих облекчение. Разтуха бе да се фокусирам върху проблеми с конкретни решения.

Вече имах напредък, когато чух вик от всекидневната, който ми прозвуча като гласа на Ева. Спрях за момент и се заслушах. За момент всичко беше тихо, след което го чух пак, последван от повишения тон на Кари. Отидох до вратата и я отворих.

– Можеш да говориш с мен, Кари! Каза гневно жена ми. – Можеш да ми кажеш какво става.

– Знаеш какво става, мамка му – отвърна той, а остротата в тона му ме накара да изляза от кабинета си.

– Не знаех, че отново се самонараняваш!

Придвижих се по коридора. Ева и Кари се бяха изправили един срещу друг във всекидневната, двамата приятели се гледаха гневно на разстояние от няколко крачки.

– Това не е твоя работа – каза той, вдигнал високо рамене и с приведена отбранително брадичка. Той ме погледна. – Нито пък твоя.

– Не възразявам – отвърнах аз, въпреки че това не беше съвсем вярно. Начинът, по който Кари се саморазрушаваше, не беше моя работа, но това, че влияеше на Ева, беше.

– Глупости. Това са пълни шибани глупости. – Погледът на Ева се стрелна към мен и тя се обърна, включвайки ме в разговора. После отново погледна към Кари. – Мислех, че разговаряш с доктор Дейвис.

– Кога имам време за това? – присмя ѝ се той, приглаждайки с ръка косата си назад от челото. – Между работата ми и Тат и опитите ми да задържа Трей нямам време дори да спя!

Ева поклати глава.

– Това са оправдания.

– Не ми чети лекция, бебчо – предупреди ме той. – Нямам нужда от твоите глупости точно сега.

– О, господи. – Тя отметна глава назад и погледна към тавана. – Защо, по дяволите, мъжете в живота ми държат да ме изолират, когато се нуждаят от мен най-много?

– Не знам за Крос, но ти вече не си наоколо, когато ми трябваш. Справям се както мога.

Главата ѝ клюмна рязко.

– Това не е честно! Трябва да ми кажеш, когато се нуждаеш от мен. Не съм проклета ясновидка!

Завъртях се на пети и ги оставих да се разберат. Имах собствени проблеми, с които да се справям. Когато Ева беше готова, щеше да дойде при мен и аз щях да я изслушам, като внимавам да не давам прекалено много лично мнение.

Знаех, че няма да иска да чуе, че според мен ще ѝ е по-добре без Кари.

***

Светлината на ранното утро се спускаше по леглото и улавяше краищата на косите на Ева, докато тя спеше. Меките руси кичури блестяха като излъскано злато, сякаш светеха отвътре. Ръката ѝ лежеше леко свита на възглавницата до красивото ѝ лице, другата беше скътана между гърдите ѝ. Белият чаршаф я покриваше от ханша до бедрото, загорелите ѝ крака се подаваха сред безпорядъка, който бяхме сътворили, преди да заспим.

Не бях мъж, който се поддава на прищевки, но в този момент жена ми приличаше на ангел и вярвах, че наистина е такъв. Насочих фотоапарата към гледката, исках да запазя този неин образ завинаги. Затворът щракна и тя се раздвижи, устните ѝ се разтвориха. Снимах още веднъж, доволен, че съм купил фотоапарат, който може да я пресъздаде.

Клепачите ѝ потрепериха и се отвориха.

– Какво правиш, шампионе? – попита тя, гласът ѝ беше приятно дрезгав, а ирисите – тъмносиви. Оставих апарата на шкафа и се присъединих към нея в леглото.

– Възхищавам ти се.

Устните ѝ се извиха в усмивка.

– Как се чувстваш днес?

– По-добре.

– "По-добре" е чудесно.

Тя се претърколи и се пресегна за ментовите бонбони. Обърна се към мен, ухаеща на канела. Погледът ѝ се плъзна по лицето ми.

– Готов си да се пребориш със света днес, нали?

– Бих предпочел много повече да си остана вкъщи с теб.

Очите ѝ се присвиха.

– Само така казваш. Нямаш търпение да се върнеш към световното господство.

Наведох се и я целунах по върха на носа.

– Познаваш ме толкова добре.

Все още се удивлявах на това колко добре вникваше в същността ми. Чувствах се неспокоен, малко неуверен. Да се разсея с работа, да виждам конкретен прогрес, при който и да е от проектите, които лично следях, би облекчило това. Все пак отбелязах:

– Мога сутринта да работя от вкъщи, а после да прекарам следобеда е теб.

Тя поклати глава.

– Ако искаш да говорим, ще остана вкъщи. Иначе трябва да се връщам на работа.

– Ако работеше с мен, щеше също да можеш да работиш от разстояние.

– Би предпочел да ме притиснеш за това, а? Това ли избираш от двете неща, които споменах?

Претърколих се по гръб и преметнах ръка над очите си. Не ме беше притискала предния ден и знаех, че няма да ме притисне и днес. Или утре. Също като доктор Питърсън щеше да ме изчака търпеливо да ѝ споделя. Но и да знам, че чака, беше достатъчен натиск.

– Няма какво да кажа – промърморих. – Случи се. Сега Крис знае. Да говоря за това, след като вече е свършило, няма да промени нищо.

Усетих я как се обърна към мен.

– Не е важно да говориш за самите случки, а за това как се чувстваш относно тях.

– Не чувствам нищо. Просто... се изненадах. Не обичам изненадите. А сега вече го преодолях.

– Пълни глупости. – Тя се плъзна извън леглото прекалено бързо, за да я хвана. – Ако имаш намерение да ме лъжеш, просто си дръж устата затворена.

Изправих се в леглото и я гледах как заобикаля долната му част, скованите ѝ рамене с нищо не намалиха поразителната ѝ красота.

Нуждата от нея беше като постоянна пулсация в кръвта ми, толкова лесно провокирана от нейния огнен южняшки характер, превръщащ я в неуморно, нетърпеливо жадуване.

Бях чувал хората да казват, че жена ми е също толкова зашеметяваща като майка си, но не бях съгласен. Моника Стантън беше ледена красавица, жена, която излъчваше недостъпност. Ева беше изтъкана от огън и чувственост – беше достъпна, но страстта ѝ можеше да те изпепели.

Скочих от леглото и я пресрещнах, преди да стигне банята, като я хванах за раменете.

– Не мога да се карам с теб точно сега – казах ѝ искрено, взирайки се в помътнелите дълбини на буреносния ѝ поглед. – Ако сме скарани, няма да изкарам деня.

– Тогава не ми казвай, че си го преодолял, когато се бориш да не се разпаднеш!

Изръмжах ядосано.

– Не знам какво да направя в случая. Не виждам как това, че Крис знае, променя нещо.

Брадичката ѝ се повдигна.

– Той се тревожи за теб. Ще му се обадиш ли?

Обърнах глава настрани. При мисълта да видя втория си баща отново стомахът ми се обърна.

– Ще поговоря с него в някакъв момент. Все пак поддържаме общ бизнес.

– Би предпочел да го избегнеш. Кажи ми защо.

Отдръпнах се от нея.

– Няма изведнъж да станем най-добри приятели, Ева. С него почти не се виждахме преди и не виждам причина това да се променя.

– Ядосан ли си му?

– Исусе! Защо, по дяволите, трябва да е моя работа да го карам да се почувства по-добре? – Запътих се към душа.

Тя тръгна след мен.

– Нищо няма да го накара да се почувства по-добре и не мисля, че очаква това от теб. Просто иска да знае, че си влязъл в крачка.

Протегнах ръка в душкабината и завъртях кранчетата.

Ръката ѝ докосна гърба ми.

– Гидиън... не можеш просто да заключиш чувствата си в кутия. Освен ако не искаш експлозии като онази вечер. Или пореден кошмар.

Тъкмо споменаването на повтарящите се кошмари, които имах, ме накара да се обърна гневно към нея.

– През последните две нощи си бяхме съвсем добре!

Ева не се отдръпна пред лицето на яростта ми, както правеха всички останали, което само ме вбеси още повече. А да видя безбройните отражения на голото ѝ тяло в огледалата, не ми помогна.

– Не спа тук във вторник вечер – предизвика ме тя. – А снощи беше толкова изтощен, че се съмнявам да си сънувал каквото и да е.

Тя не знаеше, че една част от нощта бях спал в другата спалня, и не сметнах за нужно да ѝ го спомена.

– Какво искаш да ти кажа?

– Не аз съм важната в случая! Помага, като говориш за нещата, Гидиън. Да кажеш всичко, което имаш ни помага да получим перспектива.

– Перспектива? Имам си предостатъчно от нея. Нямаше как да сбъркам съжалението по лицето на Крис онази вечер. Или по твоето! Не искам никой да ме съжалява, мамка му. Не ми трябва шибаната им вина!

Веждите ѝ се вдигнаха.

– Не знам за Крис, но това, което си видял в мен, не е съжаление, Гидиън. Симпатия, може би, защото знам какво чувстваш. Болка – със сигурност, защото сърцето ми е свързано с твоето. Когато теб те боли, мен също ме боли. Трябва да се научиш да приемаш това, защото те обичам и няма да спра.

Думите ѝ ме разкъсаха. Протегнах се и хванах ръба на плъзгащия се стъклен параван на душкабината. Омекнала, тя се приближи към мен и ме взе в прегръдките си. Главата ми се наведе, попивах я. Миризмата ѝ, усещането за нея. Свободната ми ръка се плъзна около бедрата ѝ, дланта ми обхвана пълната извивка на задника ѝ. Вече не бях мъжът, с когото тя се бе запознала. В някои отношения бях по-силен, а в други – по-слаб. Именно със слабостта се борех. Преди не чувствах нищо. А сега...

– Той не те вижда слаб – промърмори тя, както винаги знаеше какво си мисля. Бузата ѝ лежеше върху сърцето ми. – Никой не би могъл. След това, което си преживял... да бъдеш мъжът, който си днес. Това е сила, миличък. И аз съм впечатлена.

Пръстите ми се впиха в податливата ѝ плът.

– Ти си пристрастна – промърморих. – Влюбена си в мен.

– Разбира се, че съм. Как би могло да е иначе? Ти си невероятен и перфектен...

Изсумтях.

– Перфектен за мен – поправи се тя. – И тъй като ми принадлежиш, това е хубаво нещо.

Дръпнах я назад и я вкарах под душа, заведох я под силните струи гореща вода.

– Чувствам се сякаш това е променило нещата – признах, – но не знам по какъв начин.

– Ще разберем заедно. – Ръцете ѝ пробягаха по раменете и надолу по ръцете ми. – Просто не ме дръж настрани. Спри да се опитваш да ме предпазиш, и то най-вече от себе си!

– Бих могъл да те нараня, ангелче. Не мога да поема никакви рискове.

– Все тая. Мога да те поваля, ако излезеш от контрол, шампионе.

Ако това беше истина, бих се чувствал по-добре.

Смених тактиката, като се надявах да избегна караница, която би разстроила остатъка от деня ми.

– Мислих си за обновленията по мезонета...

– Сменяш темата.

– Казахме всичко по нея. Не е затворена – уточних, – а просто оставена за момент, докато имаме още нещо, което да обсъдим по нея.

Тя ме изгледа.

– Защо се възбуждам, когато ми се направиш на алфа мъжкар?

– Не ми казвай, че има моменти, когато не те възбуждам.

– Боже, ще ми се. Щях да съм по-продуктивно човешко същество.

Отместих мократа коса от челото ѝ.

– Помисли ли за това какво искаш?

– Без значение е, стига да завършва с члена ти вътре в мен.

– Добре е да го знам. Говорех за мезонета.

Тя сви рамене, в очите ѝ светна закачливо веселие.

– Същото важи и за него.

***

Беше заведение за хранене, което туристите не биха и погледнали. Малко и грозновато, то имаше пластмасова шатра отпред, която не го правеше да изглежда нито единствено по рода си, нито гостоприемно. Специалитетът му беше супа, както и различни видове сандвичи за хората е по-голям апетит. В хладилната витрина до вратата се предлагаше ограничен избор от напитки, а древният касов апарат можеше да приема единствено кеш. Не, пътуващите хора никога нямаше да влязат в това място, собственост на имигранти, които бяха решили да отхапят от Голямата ябълка. Те отиваха на местата, популярни от киното или от телевизионните предавания, или на онези, които запълваха блестящото зрелище на Таймс скуеър. Местните обаче разпознаваха този скъпоценен камък в квартала си и се нареждаха на опашка пред вратата му.

Преминах покрай тази опашка, за да достигна дъното, където имаше малка стая с няколко очукани емайлирани маси. Самотен мъж седеше на една от тях и четеше вестник, а от купата му със супа се вдигаше пара.

Издърпах стола срещу него и седнах.

Бенджамин Кланси не вдигна очи, когато заговори.

– Какво мога да направя за вас, господин Крос?

– Мисля, че ти дължа благодарности.

Той лениво сгъна вестника и го остави настрани, погледът му срещна моя. Този мъж беше със солидна физика, целият в мускули. Косата му бе тъмноруса, подстригана късо във военен стил.

– Така ли? Е, тогава приемам. Въпреки че не го направих за вас.

– Не съм си го и помислял. – Погледнах го изучаващо. – Все още стоиш на пост.

Кланси кимна.

– Тя мина през много неща. Ще се погрижа да не минава през повече.

– Нямаш ли ми доверие да го направя аз?

– Не ви познавам достатъчно добре, за да ви вярвам. Смятам, че и тя също. Така че известно време ще държа ситуацията под око.

– Обичам я. Мисля, че съм доказал докъде бих стигнал, за да я защитя.

Погледът му стана твърд.

– Някои мъже трябва да бъдат убити като бесни кучета. Други трябва да са тези, които го правят. Не мислех, че сте който и да е от тези мъже. А това ви прави съмнителна личност по мое мнение.

– Грижа се за това, което е мое.

– О, вие наистина се погрижихте. – Усмивката не достигна очите му. – А аз се погрижих за останалото. Стига Ева да е щастлива с вас, ще оставим нещата дотук. Ако някой ден решите, че тя не е това, което искате, оставете я с достойнство и с уважение. Ако я нараните по какъвто и да е начин, тогава вече ще имате проблем, независимо дали съм жив или в гроба. Схващате ли?

– Няма нужда да ме заплашваш за да бъда добър с нея, но схванах. – Ева беше силна жена. Достатъчно силна, за да превъзмогне миналото си и да обрече бъдещето си на мен. Но също така беше уязвима по начин, който повечето хора не виждаха. Именно затова бих направил всичко, за да я закрилям, и изглежда, Бенджамин Кланси чувстваше същото.

Наведох се напред.

– На Ева не ѝ харесва да я шпионират. Ако се превърнеш в проблем за нея, ще поседнем отново заедно.

– Планираш ли да го превърнеш в проблем?

– Не. Ако тя те хване да го правиш, няма да е защото аз съм ѝ казал. Просто помни, че е прекарала целия си живот, гледайки през рамо и задушавана от майка си. Сега диша леко за първи път Няма да ти позволя да ѝ го отнемеш.

Кланси присви очи.

– Мисля, че се разбрахме.

Оттласнах се от масата и се изправих, протегнах му ръка.

– Бих казал, че е така.

***

В края на деня, когато разчистих бюрото си, се почувствах цял и спокоен.

Там, в офиса ми на върха на "Крос индъстрис", държах под контрол всеки детайл. Не се съмнявах в нищо, най-малкото в себе си.

Почвата под краката ми се беше изравнила. Бях успокоил някои настръхнали хора заради отменените ми срещи от сряда, като в същото време бях изпълнил всичко за четвъртък. Въпреки че бях пропуснал цял един ден, вече не изоставах.

Скот влезе.

– Потвърдих графика ти за утре. Госпожа Видал ще се срещне с теб и с госпожица Трамел в хотел "Модерн" по обяд.

Мамка му. Бях забравил за обяда с майка ми.

Погледнах го.

– Благодаря, Скот. Приятна вечер.

– И на вас, господин Крос.

Изправих рамене, отидох до прозореца и погледнах към града. Нещата бяха по-лесни преди Ева. По-прости. През деня, докато бях погълнат от работа, бях отделил един миг да потъгувам за тази простота. Сега – с наближаващата вечер и времето, което имах, за да помисля – идеята за големи ремонти в дома, на който бях започнал да гледам като на убежище, ме притесни повече, отколкото бих могъл да призная на жена си. Като вземех предвид всички други лични проблеми, с които се сблъсквахме, се чувствах смазан от гигантските промени, които правех.

Да се събуждам с Ева до себе си, такава, каквато беше тази сутрин, си заслужаваше всичко, но това не значеше, че не се борех с последиците от нейната поява в живота ми.

– Господин Крос.

Обърнах се при звука от гласа на Скот и го видях изправен на вратата на офиса ми.

– Още си тук.

Той се усмихна.

– Бях тръгнал към асансьорите, когато Черил ме задържа на рецепцията. Някоя си Диана Джонсън пита за вас в лобито. Исках да потвърдя дали да ѝ кажа, че днес вече не сте на разположение.

Изкуших се да я отпратя. Не бях толерантен към репортери, а още по-малко към бивши любовници.

– Кажи им да я изпратят.

– Искате ли да остана?

– Не, можеш да си вървиш. Благодаря.

Гледах го как си тръгва, а после как Диана се задава. Тя закрачи към офиса ми е дългите си крака на високи токчета, тънката ѝ сива пола се плъзгаше по коленете ѝ. Дългата ѝ тъмна коса се полюшваше по раменете ѝ и падаше около ципа, който придаваше екстравагантен вид на иначе обикновената ѝ блуза.

Тя ми отправи ослепителна усмивка и протегна ръка.

– Гидиън. Благодаря, че ме прие с толкова кратко предизвестие.

Ръкувах се с нея бързо и рязко.

– Предполагам, че не би си направила труда да дойдеш направо тук, ако не е важно.

Думите ми бяха едновременно факт и предупреждение. С нея бяхме стигнали до споразумение, но то нямаше да продължи, ако тя мислеше, че може да експлоатира връзката ни отвъд това, което съм допуснал.

– Заслужава си заради гледката – каза тя, очите ѝ се задържаха върху мен една идея по-дълго, преди да се преместят към прозореца.

– Съжалявам, но имам среща, така че не мога да остана дълго.

– Аз също бързам. – Тя отметна косата си през рамо, отиде до най-близкия стол и седна, кръстосвайки краката си по начин, който показваше повече от стегнатото ѝ бедро, отколкото исках да видя. Започна да рови в голямата си чанта. Извадих смартфона от джоба си, погледнах часа и се обадих на Ангъс.

– Ще сме готови след десет минути – казах, когато той вдигна.

– Ще докарам колата.

Прекратих обаждането и погледнах към Диана, нетърпелив да разбера какво иска.

– Как е Ева? – попита тя.

– След малко ще бъде тук. Можеш да я попиташ сама.

– О! – Тя ме погледна, едното ѝ око беше скрито зад падналата коса. – Може би е по-добре да си тръгна, преди да е дошла. Мисля, че нашето... минало я кара да се чувства неудобно.

– Тя знае какъв бях – казах с равен тон – и знае, че сега вече не съм такъв.

Диана кимна.

– Разбира се, че го знае, и разбира се, че не си, но на никоя жена не ѝ харесва миналото на мъжа ѝ да ѝ се навира в очите.

– Тогава трябва да внимаваш да не го правиш.

Второ предупреждение.

Тя извади тънка папка от чантата си. Изправи се и тръгна към мен.

– Не бих го направила. Приех извинението ти и го оцених.

– Добре.

– Човекът, за когото трябва да се тревожиш, е Корин Жиро.

Цялото търпение, което имах, се изпари.

– Корин е проблем на мъжа си, не мой.

Диана протегна папката към мен.

Взех я, отворих я и видях вътре прессъобщение.

Четях, а пръстите ми се затягаха, докато не смачках краищата на листа.

– Продала е биографична книга, разкриваща всичко за връзката ви – каза тя без нужда. – Пускат я официално в понеделник сутрин в девет.

16.

– Другите двойки се срещат, харесват се, приятелите им критикуват малко, но предимно ги подкрепят, а после остават за известно време в онази любовна фаза, където просто се наслаждават един на друг. – Въздъхнах и погледнах Гидиън, който седеше до мен на дивана. – Ние, от друга страна, нямаме и миг спокойствие.

– За какъв вид спокойствие говориш? – попита доктор Питърсън, докато ни гледаше с приятелски интерес.

Този интерес ми даде надежда. Веднага щом с Гидиън пристигнахме, видях променените отношения между него и доктора. Между тях имаше повече свобода, нова лекота. По-малко предпазливост.

– Единствените хора, които наистина искат да бъдем заедно, са майка ми, която мисли, че това, че се обичаме, е бонус към милиардите му; вторият му баща и сестра му.

– Не мисля, че оценяваш справедливо майка си – каза доктор Питърсън, облегна се и ме погледна в очите. – Тя иска да бъдеш щастлива.

– Е, за майка ми голяма част от щастието е да бъдеш финансово осигурен, което аз просто не разбирам. Никога не се е борила с бедност, тогава защо се страхува да не остане без пари? Както и да е... – Свих рамене. – Просто точно сега съм ядосана на всички. Гидиън и аз се разбираме чудесно, когато сме само двамата. Искам да кажа, караме се понякога, но винаги го преодоляваме. И се чувствам сякаш винаги сме по-силни, когато го направим.

– За какво се карате?

Отново погледнах Гидиън. Той седеше до мен в абсолютен покой, изглеждаше красив и успешен в своя прекрасен ушит по поръчка костюм. Бях планирала да отида с него следващия път, когато обновява гардероба си. Исках да гледам как измерват поразителното му тяло, да наблюдавам как избират материалите и стила.

Намирах го за греховно секси в дънки и тениска и за умопобъркващ в смокинг. Но винаги щях да имам специална слабост към костюмите от три части, които той предпочиташе. Напомняха ми какъв беше, когато за пръв път го срещнах – толкова красив и привидно недостижим, мъж, за когото копнеех толкова отчаяно, че нуждата надделяваше дори над чувството ми за самосъхранение.

Погледнах към доктор Питърсън.

– Все още спорим за нещата, които той не ми казва. И се караме, когато се опитва да ме изолира от себе си.

Той обърна поглед към Гидиън.

– Изпитваш ли необходимост да поддържаш известна дистанция от Ева?

Устните на съпруга ми се извиха в суха усмивка.

– Между нас няма дистанция, докторе. Тя иска да си изливам на нея всичко, което ме дразни, но аз няма да го направя. Никога. Достатъчно зле е, че един от нас трябва да се справя с това.

Присвих очи към него.

– Мисля, че това са глупости. Част от връзката е да споделяш товара с някой друг. Може би понякога няма да мога да помогна с нищо за проблема, но бих могла да предложа различни решения. Мисля, че не ми казваш разни неща, защото предпочиташ да ги натикаш в някой ъгъл, където можеш да ги игнорираш.

– Хората обработват информацията по различен начин, Ева.

Не вярвах на пренебрежителния отговор на Гидиън.

– Ти не обработваш, ти игнорираш. И никога няма да приема да ме държиш настрана, когато те боли.

– Как те държи настрана? – попита доктор Питърсън.

Погледнах го.

– Гидиън... се отделя от хората. Отива някъде другаде, където може да бъде сам. Не ме оставя да му помогна.

– Как така "отива някъде другаде"? Емоционално ли се отдръпваш, Гидиън? Или физически?

– И двете – казах аз. – Затваря се емоционално и отива другаде физически.

Гидиън протегна ръка и взе моята.

– Не мога да се затворя за теб. Това е проблемът.

– Това не е проблем!

Поклатих глава.

– Той не се нуждае от пространство – казах на доктор Питърсън, – той се нуждае от мен, но ме отрязва, защото се страхува, че ще ме нарани, ако не го направи.

– Как би я наранил, Гидиън?

– То е... – Той въздъхна шумно. При Ева има отключващи фактори. Помня ги постоянно. Внимателен съм. Но понякога, когато не мисля трезво, е възможно да премина границите.

Доктор Питърсън ни изгледа изучаващо.

– Кои граници се страхуваш, че можеш да преминеш?

Ръката на Гидиън стисна по-силно моята – единственият външен знак, който даде за смущението си.

– Има моменти, когато се нуждая от нея прекалено много. Мога да бъда груб... настоятелен. Понякога ми липсва контролът, от който се нуждая.

– Говориш за сексуалните ви отношения? – Той кимна в отговор на кимването на Гидиън. – Засягали сме за кратко темата и преди. Ти каза, че правите секс по много пъти на ден. Все още ли е така?

Усетих как лицето ми се сгорещява.

Палецът на Гидиън погали опакото на ръката ми.

– Да.

Доктор Питърсън остави таблета си настрани.

– Наистина има повод за тревога. Гидиън, вероятно използваш секса, за да държиш Ева на дистанция емоционално. Когато правите любов, тя не говори, а ти не отговаряш. Има момент, когато дори не мислиш, тялото ти командва нещата, а мозъкът ти просто присъства на това изпълнено с ендорфин пътешествие. И обратно – хора като Ева, оцелели от сексуално посегателство, често използват секса като начин да постигнат емоционална връзка. Виждате ли проблема тук? Възможно е ти да се опитваш да постигнеш дистанция чрез секса, докато Ева се опитва да се доближи до теб.

– Вече ви казах, че няма дистанция. – Гидиън се наклони напред и придърпа ръката ми в скута си. – Не и с Ева.

– Тогава ми кажи, когато имаш емоционални проблеми и започваш секс с Ева, какво по-точно търсиш?

Извърнах се леко, за да погледна Гидиън, изцяло заинтригувана от отговора му. Никога не бях поставяла под въпрос защо той искаше да бъде вътре в мен, само как. За мен нещата стояха просто: той се нуждаеше, а аз давах.

Погледът му срещна моя. Маската и бронята в очите му изчезнаха. Видях копнежа и любовта.

– Свързването – отговори той. – Има един момент. Тя се разтваря и аз... аз се разтварям и вече сме там. Заедно. Нуждая се от това.

– Искаш да е по-грубо?

Гидиън го погледна.

– Понякога. Има моменти, когато тя е резервирана. Но мога да я доведа дотам. Тя иска да я доведа дотам, има нужда от това колкото и аз. Трябва да я притисна. Внимателно. Контролирано. А когато нямам този контрол, трябва да се отдръпна.

– Как я притискаш? – попита доктор Питърсън тихо.

– Имам си начини.

Докторът насочи вниманието си към мен.

– Гидиън някога стигал ли е твърде далеч?

Поклатих глава.

– Понякога притесняваш ли се, че може да го направи?

– Не.

Погледът му беше мек изпод навъсените вежди.

– А би трябвало, Ева. И двамата би трябвало да се притеснявате.

***

Разбърквах на печката зеленчуци и нарязано на кубчета пиле в къри, когато чух входната врата да се отваря. С любопитство изчаках да видя кой ще влезе, надявах се, че Кари се е прибрал вкъщи сам.

– Мирише хубаво – каза той и дойде до барплота да ме гледа. Изглеждаше свеж и небрежен в прекалено голямата бяла тениска с шпиц деколте и шорти цвят каки. От яката му висяха тъмни очила, а двете му китки бяха обвити в широки кафяви кожени гривни, скриващи тънките разрези, които бях видяла предната вечер.

– Има ли достатъчно и за мен? – попита той.

– Само за теб?

Той пусна самонадеяната си усмивка, но видях напрежението около устните му.

– Да.

– Тогава ще има достатъчно, ако налееш виното.

– Имаме сделка.

Той дойде при мен в кухнята и надникна над рамото ми в тенджерата.

– Червено или бяло?

– Това е пилешко.

– Бяло значи. Къде е Крос?

Гледах го как върви към хладилника с вината.

– С инструктора си е, тренира. Как беше денят ти?

Той сви рамене.

– Същите глупости като винаги.

– Кари. – Намалих котлона и се обърнах към него. – Само преди няколко седмици беше толкова щастлив, че си в Ню Йорк и получаваш работа. Сега... си толкова нещастен.

Той извади една бутилка и отново сви рамене.

– Това заслужавам, като се чукам наляво и надясно.

– Съжалявам, че напоследък не бях до теб.

Той ме погледна, докато вземаше отварачката за бутилки.

– Но...?

Поклатих глава.

– Без "но". Съжалявам. Истината е, че имаше компания повечето вечери, когато съм вкъщи, и реших, че затова не говорим толкова много, но това не ме оправдава, че не ти протегнах ръка, знаейки, че преминаваш през труден период.

Кари въздъхна, наведе глава.

– Не беше честно да си изкарвам всичко на теб снощи. Знам, че Крос си има собствени неща, през които минава, и ти се справяш с това.

– Това не значи, че не съм на твое разположение. – Сложих ръка на рамото му. – Когато и да се нуждаеш от мен, просто ми кажи и ще бъда до теб.

Той се обърна рязко и ме притисна в силна прегръдка, изкарвайки ми въздуха. Привързаността свърши останалото, сграбчвайки сърцето ми. Аз също го прегърнах и го погалих по тила с една ръка. Тъмната му коса беше мека като коприна, раменете му бяха твърди като гранит. Сигурно така трябваше да е, за да издържат теглото на стреса, който той носеше в себе си. Вината ме накара да го стисна още по-силно.

– Господи – промърмори той. – Преебах всичко до Ада и обратно.

– Какво става?

Той ме сложи да седна, после се върна към бутилката и я отвори.

– Не знам дали е от хормоните, или не, но в момента Тат е бясна шибана кучка. Нищо не е достатъчно добро. Нищо не я прави щастлива, особено това, че е бременна. Какъв шанс има бедното хлапе с мен за баща и със самовлюбена дива, която го мрази, за майка?

– Може да е момиче – казах аз, като му подадох чашите за вино, извадени от шкафа.

– Исусе. Не го казвай. Паникьосан съм достатъчно и така. – Той напълни значително чашите, плъзна една към мен и отпи голяма глътка от своята. – И се чувствам като задник, задето говоря така за майката на бебето си, но това е истината. Господ да ни е на помощ, това е проклетата истина.

– Сигурна съм, че са просто хормони. Всичко ще улегне и тогава тя ще започне да сияе и ще бъде щастлива. – Отпих една глътка, дяволски се надявах това, което казвам, да се сбъдне. – Вече каза ли на Трей?

Кари поклати глава.

– Той е единственото нормално нещо, което имам в момента. Ако го изгубя, ще изгубя и ума си.

– Остана до теб дотук.

– И ми се налага да се старая за това, Ева. Всеки ден. Никога не съм се старал толкова много. И не говоря за чукането.

– Не съм си го и помисляла. – Извадих две чисти купи от миялната машина, както и лъжици. – Всъщност смятам, че ти си невероятен мъж и всеки би бил щастливец да те има. И съм сигурна, че Трей чувства същото.

– Недей. Моля те. – Погледът му срещна моя. – Опитвам се да мисля реалистично. Не искам да ми замазваш очите.

– Не го правя. Може би това, което ти казвам, не е дълбокомислено, но е истина. – Спрях пред уреда за готвене на ориз на пара. – Гидиън не ми казва какво се случва с него през голяма част от времето. Твърди, че се опитва да ме предпази, но всъщност това, което прави, е да предпазва себе си.

И трябваше да изрека думите на глас, за да ги накарам наистина да попият в съзнанието ми.

– Той се страхува, че колкото повече ми казва, толкова повече причини ще ми даде да го изоставя. Но е точно обратното, Кари. Колкото повече не ми казва, толкова повече чувствам, че той не ми вярва, и това ни вреди. Ти и Трей сте заедно толкова време, колкото и ние с Гидиън. – Протегнах ръка и докоснах рамото му. – Трябва да му кажеш. Ако разбере за бебето по друг начин, а той ще разбере за него, може да не ти прости.

Кари се прегърби над кухненския плот, изведнъж изглеждаше много по-възрастен и толкова уморен.

– Имам чувството, че ако просто имах повече време да овладея ситуацията, бих могъл да се справя с Трей.

– Чакането не помага – казах нежно, докато поставях ориз в купите. – Това е крачка назад.

– А какво друго ми остава? – Гласът му стана суров от гняв. – Вече не се чукам наляво и надясно. Дори монасите свършват по-често от мен.

Аз трепнах, знаех, че Кари е мъж, който илюстрира точно това, за което говореше доктор Питърсън. Когато правеше секс, той можеше да изключи мозъка си ида остави тялото си да го кара да се чувства добре дори само за кратко. И нямаше нужда да мисли или чувства отвъд сетивността. Беше механизъм за справяне, който Кари беше усъвършенствал по времето, когато той бе този, когото чукаха, много преди да е станал достатъчно голям, за да го иска.

– Имаш мен – отвърнах му.

– Бебчо, обичам те, но ти невинаги си това, от което имам нужда, за да се справям.

– Да се самонараняваш и да чукаш всеки, който ти го позволява, също не ти помага да се справяш. И със сигурност не помага на самочувствието ти.

– Все нещо трябва да проработи.

Изсипах къри върху ориза и му подадох купата заедно с една лъжица.

– Да се погрижиш за себе си, ще свърши работа. Да имаш доверие на хората, които обичаш също ще помогне. Да бъдеш искрен с тях и със себе си. Звучи лесно, но и двамата знаем, че не е. И все пак това е единственият начин, Кари.

Той ми отправи бърза тъжна усмивка и взе храната, която му дадох.

– Страх ме е.

– Ето – казах меко, усмихвайки се в отговор. – Това беше искрено. Ще ти помогне ли, ако съм с теб, когато говориш с Трей?

– Да. Ще се чувствам като женчо, че не го правя сам, но да, би ми помогнало.

– Тогава ще бъда там.

Кари ме хвана в прегръдка откъм гърба ми, бузата му се опря в рамото ми.

– Ти наистина си до мен винаги. Обичам те за това.

Протегнах ръка назад и прокарах пръсти през косата му.

– И аз те обичам.

***

Топлото одеяло се вдигна от кожата ми и ме събуди, а после матракът се премести под тежестта на мъжа, който се плъзна в леглото ми.

– Гидиън.

Със затворени очи се обърнах към него. Вдишах дълбоко и поех аромата на кожата му. Ръцете ми намериха хладното му силно тяло и се плъзнаха по него, придърпвайки го по-близо, за да го стоплят.

Той завладя устата ми с дълбока нетърпелива целувка. Шокът от неговия глад ме събуди напълно; алчността в докосването му накара сърцето ми да запрепуска. Той се плъзна върху мен, сетне надолу; устата му изгаряше зърната ми, после корема ми, после вагината ми.

Поех си рязко въздух и се извих в дъга. Той ближеше клитора ми с упорита концентрация, издигаше ме по-високо, ръцете му се забиваха в бедрата ми, докато се гърчех под камшика на езика му.

Свърших мощно с вик. Той избърса устните си по вътрешната част на бедрото ми и се надигна – съблазнителна застрашителна сянка в тъмната нощ. Качи се отгоре ми и се заби силно в мен.

През собствения си стон чух как той изръмжа името ми, сякаш удоволствието от обладаването ми беше прекалено голямо, за да го понесе. Хванах го за кръста, той стисна чаршафите. Бедрата му се повдигаха и въртяха, докато търкаха онзи великолепен пенис дълбоко и неуморно в мен.

Когато отново се събудих, слънцето беше изгряло, а мястото до мен в леглото беше студено и празно.

17.

На следващата сутрин тъкмо приготвях чаша кафе за Ева, когато смартфонът ми започна да звъни. Оставих сместа от мляко и сметана на плота, прекосих стаята до високия стол, където бях закачил палтото си, и извадих телефона от калъфа.

Стегнах се и вдигнах.

– Добро утро, майко.

– Гидиън. Съжалявам, че трябва да отменя уговорката ни с толкова кратко предизвестие – тя си пое треперливо въздух, – но няма да мога да дойда за обяд днес следобед.

Върнах се към кафето си, знаех, че ще се нуждая от него за дългия ден, който ми предстоеше.

– Няма проблем.

– Сигурна съм, че изпитваш облекчение – каза тя горчиво.

Отпих глътка и си пожелах напитката да беше по-силна, въпреки че едва минаваше осем.

– Недей. Ако не исках да ида на обяд с теб, щях аз да го отменя.

Тя замълча за минута, а после попита:

– Виждал ли си Крис скоро?

Отново отпих, докато гледах към коридора и чаках Ева да се появи.

– Видях го във вторник.

– Толкова отдавна? – В гласа ѝ имаше нотка страх. Не ми беше приятно да я чуя.

Ева влетя във всекидневната боса, тялото ѝ беше обвито в бледобежова тясна рокля, която успяваше да изглежда професионално, но в същото време подчертаваше всичките ѝ извивки. Бях я избрал за нея, защото знаех, че цветът ще подчертае оттенъка на кожата и светлата ѝ коса. Удоволствието от вида ѝ се плъзна във вените ми като алкохола, който си бях пожелал да е в кафето ми. Тя можеше да направи това с мен, да ме опияни и заплени.

– Трябва да вървя – казах аз. – Ще ти звънна по-късно.

– Никога не го правиш.

Оставих чашата си за кафе, за да взема тази на Ева.

– Не бих го казал, ако не го мислех.

Прекратих разговора, пъхнах телефона в джоба си и подадох кафето на жена си.

– Изглеждаш ослепително – прошепнах, като се наведох да положа целувка на бузата ѝ.

– За мъж, който твърди, че не знае абсолютно нищо за жените, определено знаеш как да облечеш една – каза тя и ме изгледа над ръба на чашата си, докато отпиваше.

Нисък стон на удоволствие се изтръгна от нея, докато преглъщаше – звук, много подобен на този, който издаваше, когато плъзнех члена си в нея. Кафето, вече знаех, беше една от зависимостите на Ева.

– Правил съм грешки, но се уча. – Облегнах се на кухненския плот и я придърпах между разкрачените си крака. Дали беше забелязала, че от дрешника липсва една рокля на "Вера Уанг"? Бях я махнал от гардероба ѝ, когато осъзнах колко голяма част от пищните ѝ гърди излага на показ.

Тя повдигна чашата си.

– Благодаря ти за това.

– За мен е удоволствие. – Прокарах върховете на пръстите си по бузата ѝ. – Трябва да поговоря с теб за нещо.

– О? Какво има, шампионе?

– Все още ли получаваш ежедневен бюлетин от Гугъл с новини за мен?

Тя погледна в чашата си.

– Трябва ли да пледирам Петата поправка?

– Няма нужда. – Изчаках пак да вдигне очи към мен. – Корин е продала книга, разказваща за времето ни заедно.

– Какво? – Очите ѝ потъмняха от бледо сиво до гранитно сиво.

Сложих ръка на тила ѝ и погалих с палеца си препускащия ѝ пулс.

– Според това, което пише в прессъобщението, тя си е водила дневник по онова време. Освен това ще сподели и лични снимки.

– Защо? Защо би продала всичко това и би позволила хората да се ровят в него?

Ръката, с която държеше чашата си, потрепери, затова я взех от нея и я оставих на плота.

– Не мисля, че и тя знае защо.

– Можеш ли да го спреш?

– Не. Въпреки това, ако излъже директно и мога да го докажа, ще я накарам да си плати.

– Но едва след като е публикувана. – Ева постави ръце на гърдите ми. – Тя знае, че ще трябва да я прочетеш. Ще трябва да видиш всички снимки и да прочетеш колко много те обича. Ще прочетеш всичко, което си правил и което дори не помниш сега.

– И това няма да има значение. – Притиснах устни до челото ѝ. – Никога не съм я обичал, не и по начина, по който обичам теб. Да си припомня онова време, няма изведнъж да ме накара да поискам тя да е с мен, а не ти.

– Тя не те е притискала – прошепна Ева. – Не като мен.

Заговорих плътно до кожата ѝ, искаше ми се да отпечатам думите в ума ѝ така, че никога да не се съмнява в тях.

– Тя също така не ме караше да се боря. Не ме караше да изпитвам глад, да се надявам, да мечтая така, както ти го правиш. Няма място за сравнение, ангелче, и няма връщане назад. Никога не бих го поискал.

Красивите ѝ очи се затвориха. Тя се сгуши в мен.

– Ударите просто продължават да идват, нали?

Погледнах над главата ѝ към прозореца, към света, който ни очакваше, когато пристъпим навън.

– Нека да дойдат.

Тя въздъхна рязко.

– Да, нека да дойдат.

***

Влязох в "Табло уан" и веднага видях Арнолдо. Облечен в безупречно бяло сако на главен готвач, комбинирано е черен панталон, той стоеше до малка маса за двама в дъното и говореше е жената, с която бях дошъл да се срещна.

Тя обърна глава към мен, докато се приближавах, дългата тъмна коса се плъзна по рамото ѝ. Сините ѝ очи светнаха за миг, когато ме видя, а после тази светлина бе бързо обуздана. Когато ме поздрави, усмивката ѝ беше хладна и повече от самодоволна.

– Корин. – Поздравих я с кимване, преди да се ръкувам е Арнолдо. Ресторантът, който той управляваше, а аз спонсорирах, беше пълен с гости за обяд, шумът от множество разговори беше достатъчно силен да заглуши инструменталната италианска музика, която се лееше от вградените говорители.

Арнолдо помоли да го извиним, тъй като отивал да нагледа кухнята, и повдигна ръката на Корин към устните си на сбогуване. Преди да си тръгне, ми отправи поглед, който разбрах като "Ще поговорим по-късно".

Седнах срещу Корин.

– Оценявам това, че отдели време да ме видиш.

– Поканата ти беше приятна изненада.

– Не мисля, че е била неочаквана. – Наведох се напред, попивайки меката интонация на говора ѝ. Докато гърленият глас на Ева винаги събуждаше дълбок копнеж, този на Корин действаше успокояващо. Усмивката ѝ се разшири, докато тя изтупваше невидима прашинка от дълбокото деколте на червената си рокля.

– Да, предполагам, че е така.

Изнервен от играта, която тя играеше, заговорих рязко:

– Какво правиш? Ти цениш неприкосновеността на личния си живот толкова, колкото и аз.

Устните на Корин се свиха в тънка линия.

– Аз си помислих същото, когато за първи път видях онова видео на теб и Ева как се карате в парка. Казваш, че не те познавам, но е точно обратното, а да оставиш личния ти живот да се развява по всички таблоиди не е нещо, което би позволил при нормални обстоятелства.

– Какво е нормално? – отвърнах рязко, не можех да отрека, че с Ева бях различен мъж. Никога не се бях занимавал с жени, които ме изпитваха и очакваха някакъв голям жест. Ако ме преследваха достатъчно агресивно, им позволявах да ме хванат за една нощ. С Ева винаги аз бях този, който преследваше.

– Точно за това говоря: не помниш. Защото си погълнат в страстна афера и не можеш да видиш отвъд нея.

– Отвъд нея няма нищо, Корин. Ще бъда с Ева, докато умра.

Тя въздъхна.

– Сега мислиш така, но бурните връзки не продължават дълго, Гидиън. Те се изпепеляват сами. Ти харесваш реда и спокойствието, а с нея няма да имаш това. Никога. Някъде вътре в себе си знаеш това.

Думите ѝ удариха в целта. Без да осъзнава, тя беше повторила собствените ми мисли по темата.

Един сервитьор дойде до масата ни. Корин си поръча салата, а аз питие – двойно.

– Значи си продала биографична книга, за да постигнеш., какво? – попитах я, когато сервитьорът се отдалечи. – да ми го върнеш? Да нараниш Ева?

– Не. Искам да си спомниш.

– Това не е начинът.

– А какъв е?

Задържах погледа ѝ.

– Всичко свърши, Корин. Да изложиш на показ спомените си, няма да промени това.

– Може би не – призна тя, звучеше толкова тъжно, че през мен премина спазъм на разкаяние. – Но ти каза, че никога не си ме обичал. Ако не друго, поне ще докажа, че това не е истина. Удовлетворение. Ти беше щастлив с мен. Не виждам същото спокойствие, когато си с нея. Не можеш да ми кажеш, че го чувстваш.

– Всичко, което казващ ми говори, че не те интересува дали ще бъда с теб накрая. Но ако напускаш Жиро, може би те вълнуват парите. Колко ти платиха, за да продадеш "любовта" си към мен?

Брадичката ѝ се повдигна.

– Не за това пиша книгата.

– Просто искаш да се увериш, че няма да остана с Ева.

– Просто искам да си щастлив, Гидиън. А откакто я срещна, виждам, че си всичко друго, но не и това.

Как щеше да приеме Ева книгата, когато я прочете? Предполагах не много по-добре, отколкото аз приемах "Златна".

Корин сведе поглед към лявата ми ръка, която лежеше на масата.

– Дал си на Ева годежния пръстен на майка си.

– Отдавна вече не е неин.

Тя отпи от виното, което стоеше пред нея на масата, когато седнах.

– В теб ли беше, когато бяхме заедно?

– Да.

Тя трепна.

– Можеш да си повтаряш, че аз и Ева сме несъвместими – казах сурово, – че или се караме, или се чукаме, без нищо съществено да се случва между двете. Но истината е, че тя е другата част от мен, и това, което правиш, ще я нарани, а това ще нарани мен. Ще ти изплатя цената на договора ти за публикация, ако оттеглиш книгата си.

Тя се втренчи в мен за миг.

– Аз... не мога, Гидиън.

– Кажи ми защо.

– Искаш от мен да те пусна да си отидеш. За мен това е начинът да го направя.

Наведох се напред.

– Моля те, Корин, ако чувстваш каквото и да е към мен, прекрати това.

– Гидиън...

– Ако не го направиш, ще превърнеш това, което за мен бяха хубави спомени, в нещо омразно.

В тюркоазените ѝ очи блеснаха сълзи.

– Съжалявам.

Отблъснах се от масата и се изправих.

– Наистина ще съжаляваш.

Обърнах се и излязох от ресторанта, тръгнах към чакащото бентли. Ангъс отвори вратата, погледът му се премести зад мен към огромния преден прозорец на "Табло уан".

– По дяволите. – Плъзнах се на задната седалка. – По дяволите, мамка му!

Хора, които чувстваха, че съм ги наранил по някакъв начин, изпълзяваха от сенките като паяци, примамени от присъствието на Ева в живота ми.

Тя беше най-голямата ми слабост и аз не го прикривах добре. А това започваше да се превръща в проблем, който трябваше да овладея. Кристофър, Ан, Ландън, Корин... те бяха само началото. Имаше и други, изпълнени е негодувание срещу мен. И дори повече, които таяха злоба към баща ми.

Дълго време ги бях предизвиквал да ме нападнат, като се наслаждавах на дързостта си. Сега копелетата ме нападаха чрез жена ми. Всички наведнъж. И това започваше да ми идва в повече. Ако не държах гарда си напълно вдигнат, а фокуса си – безусловен, щях да оставя Ева открита и незащитена.

Трябваше да предотвратя това, каквото и да ми костваше.

***

– Все още искам да те видя тази вечер – каза Ева, съблазнителният ѝ глас се носеше по телефонната линия като дим.

– За това няма съмнение – казах ѝ, като се облегнах назад в стола зад бюрото ми. Вън от прозорците слънцето стоеше ниско в небето. Работният ден беше приключил. По някое време в тази луда седмица август се беше превърнал в септември. – Ти се погрижи за Кари, аз ще говоря с Арнолдо, а когато приключим, ти и аз ще започнем уикенда си.

– Господи, тази седмица просто отлетя. Трябва да тренирам. Пропуснах прекалено много дни.

– Направи спаринг с мен утре.

Тя се разсмя.

– Да бе, да.

– Не се шегувам. – Помислих си за Ева в спортния ѝ сутиен и прилепнали панталони и членът ми се раздвижи с интерес.

– Не мога да се бия с теб! – възпротиви се тя.

– Разбира се, че можеш.

– Знаеш прекалено много. Твърде добър си.

– Нека подложим твоите умения за самозащита на тест, ангелче. – Идеята, която бях подхвърлил като хрумване, изведнъж ми се стори най-добрата, която съм имал за целия ден. – Искам да знам, че можеш да се грижиш за себе си, ако по изключение ти се наложи.

Никога нямаше да ѝ се наложи, но за мен щеше да бъде успокоение да знам, че би могла да избяга от евентуална заплаха.

– Утре ще се занимавам със сватбата, но ще си помисля – каза тя. – Задръж така.

Чух как вратата на колата се отваря и как Ева поздравява охраната. Тя каза "здрасти" на портиера, а после чух звънеца на пристигналия асансьор в лобито ѝ.

– Знаеш ли – въздъхна тя, – правя се на смела пред Кари, но се притеснявам какво ще стане с Трей. Ако той го напусне, мисля, че е напълно възможно Кари съвсем да се саморазруши.

– Той иска много – предупредих я, чух още веднъж звънеца на асансьора. – Кари реално казва на този пич, че има бременна любовница, която възнамерява да задържи. Не, задраскай това. Казва, че Трей ще му бъде любовник. Не мога да си представя такъв разговор да мине добре с когото и да било.

– Знам.

– Ще държа телефона си при мен цяла вечер. Обади ми се, ако се нуждаеш от мен.

– Аз винаги се нуждая от теб. Вкъщи съм, така че трябва да затварям. Ще се видим по-късно. Обичам те.

Тези думи винаги ли щяха да ме удрят така силно, че да отнемат дъха ми?

Затворихме точно когато позната фигура се появи зад ъгъла, който водеше към офиса ми. Изправих се, докато Марк Гарити се приближи до отворената врата, и го пресрещнах с протегната ръка.

– Марк, благодаря ти, че ми отдели от времето си.

Той се усмихна и се ръкува с мен, като стисна силно ръката ми.

– Аз съм този, който е благодарен, господин Крос. Има голям брой хора в този град, в целия свят всъщност, които биха убили, за да са на моето място в момента.

– Наричай ме Гидиън, моля те. – Посочих към местата за сядане. – Как е Стивън?

– Много е добре, благодаря. Започвам да мисля, че истинското му призвание е било да стане сватбен организатор.

Усмихнах се.

– Ева се кани да се заеме с това този уикенд.

Като разкопча сакото си, Марк подръпна нагоре крачолите на панталона си и седна на дивана. Сивият му костюм приятно контрастираше с тъмната кожа и раираната вратовръзка, придавайки му вид на проспериращ градски професионалист.

– Ако това ѝ е поне наполовина толкова приятно, колкото на Стивън – каза той, – ще се забавлява изключително много.

– Да се надяваме, че няма да се забавлява прекалено много – отвърнах провлечено, оставайки прав. – Бих искал планирането вече да приключи и да дойде сватбата.

Марк се разсмя.

– Искаш ли нещо за пиене? – попитах го.

– Няма нужда, благодаря.

– Добре. Ще карам по бързата процедура. – Седнах до него. – Помолих те да се срещнем след работа, защото не би било уместно да ти предлагам пост в "Крос индъстрис", докато си в работното си време към "Уотърс Фийлд и Лийман".

Веждите му се повдигнаха рязко. Оставих го да осмисли думите ми за секунда-две.

– "Крос индъстрис" притежава множество разнообразни международни предприятия, съсредоточени върху недвижими имоти, развлечения и водещи марки – или активи, за които вярваме, че могат да достигнат този статут.

– Като водка "Кингсман".

– Именно. В повечето случаи рекламните и маркетинговите кампании се провеждат на по-ниско ниво, но преразглеждания на брандове или промени в маркетинговите послания се одобряват тук. Заради разнообразието, което споменах, винаги разглеждаме нови стратегии за ребрандиране или укрепване на вече установени марки. Ще си ни от полза.

– Еха. – Марк потри длани на коленете си – Не съм сигурен какво очаквах, но това ме хвана неподготвен.

– Ще ти плащаме двойно на това, което получаваш сега, като за начало.

– Това е изключителна оферта.

– Не съм мъж, който харесва думата не.

По лицето му просветна усмивка.

– Съмнявам се да я чуваш много често. Предполагам, това означава, че Ева напуска "Уотърс Фийлд и Лийман"?

– Все още не е решила.

– Не е ли? – Веждите му отново се вдигнаха. – Ако аз напусна, тя ще загуби работата си.

– И ще получи друга тук, разбира се. – Отговарях възможно най-кратко и сдържано. Исках съдействието му, а не въпроси, чиито отговори можеше да не му харесат.

– Да не би тя да чака моето съгласие, преди да предприеме някакво действие?

– Твоето решение ще бъде катализатор.

Марк прокара ръка по вратовръзката си.

– Едновременно съм поласкан и развълнуван, но...

– Разбирам, че това не е стъпка, която си обмислял да направиш – вметнах гладко. – Щастлив си там, където си, и усещаш известна сигурност в работата си. Затова съм готов да ти гарантирам поста, както и умерени бонуси и ежегодни увеличения на заплатата, за следващите три години, освен ако не извършиш някакво нарушение.

Наведох се напред и сложих пръсти на папката, която Скот беше оставил върху масата. Бутнах я към Марк.

– Тук цялата информация е подробно описана. Вземи я вкъщи с теб, обсъди въпроса със Стивън и ми дай решението си до понеделник.

– Понеделник?

Изправих се.

– Очаквам, че ще искаш да дадеш достатъчно предизвестие на "Уотърс Фийлд и Лийман", и нямам проблем с това, но искам да знам колкото се може по-скоро дали приемаш ангажимента.

Той вдигна папката и стана на крака.

– А ако имам въпроси?

– Обади ми се. Визитката ми е в папката. – Погледнах към часовника на ръката си. – Съжалявам. Имам още една среща.

– О, да, разбира се. – Марк пое протегнатата ми ръка. – Съжалявам. Всичко се случи толкова бързо, че се чувствам сякаш не съм го възприел напълно все още. Но разбирам, че ми предлагаш фантастична възможност, и го оценям.

– Добър си в това, което правиш – казах му искрено. – Нямаше да ти направя предложението, ако не го заслужаваше. Помисли си, а след това кажи "да".

Той се засмя.

– Ще помисля сериозно и ще ти се обадя в понеделник.

Докато си тръгваше, обърнах глава към сградата, където се помещаваше главният офис на "Ланкорп". Ландън нямаше повече да ме издебне, когато не очаквам.

***

– Тя започна да плаче в секундата, в която ти излезе.

Погледнах Арнолдо над ръба на чашата си, в която имаше два пръста скоч. Преглътнах и го попитах:

– Искаш да се чувствам виновен за това ли?

– Не. Аз също не бих я съжалявал. Но помислих, че би трябвало да знаеш, че Корин не е съвсем без сърце.

– Никога не съм мислил, че е. Просто смятах, че е дала това сърце на съпруга си.

Арнолдо сви едно рамо. Облечен в износени дънки и запасана бяла риза, разтворена на яката и с навити ръкави, той привличаше доста женското внимание.

Барът беше пълен, но нашето отделение на ВИП балкона беше добре охранявано и това държеше останалите редовни посетители на разстояние. Арнолдо седеше на дивана във форма на полумесец там, където Кари бе седял първата вечер, когато се бях срещнал с Ева извън "Кросфайър". Това място щеше винаги да ми носи множество спомени заради нея. Именно онази нощ бях осъзнал, че тя променя всичко.

– Изглеждаш уморен – подхвърли Арнолдо.

– Тази седмица беше от тежките. – Улових погледа му. – Не, не се отнася за Ева.

– Искаш ли да поговорим?

– Всъщност няма какво да кажа. Трябваше да бъда по-умен. Показах на света колко много значи тя за мен.

– Страстни целувки на улицата, още по-страстни караници в парка. – Той се усмихна мрачно. – Как беше онзи израз? Ти си "разтворена книга"?

– Отворих вратата и сега всички искат да преминат през нея. Тя е най-прекият път, ако искат да ми размътят ума, и всички го знаят.

– Включително Брет Клайн?

– Той вече не е проблем.

Арнолдо ме погледна изучаващо и сигурно видя това, което търсеше. Кимна.

– Радвам се, приятелю.

– Аз също. – Взех си второ питие. – Какво ново при теб?

Той пренебрегна въпроса с безгрижно махване на ръката, погледът му се плъзна настрани, поглъщайки жените наблизо, които се поклащаха в такт с музиката на Лана Дел Рей.

– Ресторантът върви добре, както знаеш.

– Да, много съм доволен. Надхвърляме прогнозите за печалба във всяко отношение.

– Тази седмица тъкмо заснехме промоционални клипове за новия сезон. Веднага щом "Фууд нетуърк" излъчат тях и новите епизоди, би трябвало да видим добър растеж на бизнеса.

– Тогава ще казвам, че съм те познавал, преди да станеш звезда.

Той се разсмя и чукна чашата си в моята, когато я вдигнах за наздравица.

Бяхме се върнали на правия път и това премахна частично безпокойството, което чувствах. Не се опирах на Арнолдо по начина, по който Ева разчиташе на своите приятели, или както Кари се държеше за нея, но въпреки това Арнолдо беше важен за мен. Нямах много хора в живота си, с които бях близък. Да намеря онзи ритъм, който бяхме изгубили с него, беше една голяма победа в седмица, която ми изглеждаше като загубена битка.

18.

– О, господи – изпъшках след хапката шоколадово-карамелено кексче, – това е божествено.

Кристин, сватбената агентка, засия.

– И на мен ми е едно от любимите. Но задръж малко. Масленото с ванилията е още по-добро.

– Ванилията да е по-добра от шоколада? – Погледът ми се плъзна към вкуснотиите върху масичката за кафе. – Невъзможно.

– Обикновено бих се съгласила – каза Кристин, като си записа нещо. – Но тази пекарна промени мнението ми. Лимоновото също е много хубаво.

Ранната следобедна светлина се изливаше през огромните прозорци, заемащи цяла стена от личната всекидневна на майка ми, и осветяваше светлите ѝ златисти къдрици и порцеланова кожа. Мама беше пребоядисала стаята наскоро – избрала бе мек сивкавосин цвят за стените, който придаваше нова енергия на пространството и ѝ подхождаше много добре.

Да се показва в най-добра светлина, беше един от нейните таланти. Всъщност това бе и един от най-големите ѝ недостатъци по мое мнение. Интересуваше се дяволски много от фасадата.

Не разбирах как на майка ми не ѝ ставаше скучно непрестанно да декорира според последните тенденции, като се имаше предвид, че ѝ отнемаше над година време да мине през всяка стая и коридор в мезонета на Стантън с размер близо петстотин и шейсет квадратни метра. Моята единствена среща с Блеър Аш беше достатъчна, за да ми покаже, че генът за украсяване е пропуснал едно поколение. Идеите му ми се струваха интересни, но не можех да се развълнувам за детайлите.

Докато пъхах с пръсти в устата си още едно миникексче, майка ми изискано бодеше с вилица един от сладкишите с размер на монета.

– Какви са предпочитанията ти за цветята и подреждането им? – попита Кристин, като разкръстоса, а после отново кръстоса дългите си крака с оттенък на кафе. Токчетата ѝ "Джими Чу" бяха елегантни, но секси; роклята ѝ "Даян фон Фюрстенберг" от типа "прегърни ме" изглеждаше едновременно класическа и ретро. Носеше дългата си до раменете тъмна коса на ситни къдрици, които обграждаха и подчертаваха тясното ѝ лице, а по пълните ѝ сочни устни проблясваше светъл розов гланц.

Изглеждаше непримирима и удивителна и я бях харесала в мига, в който се запознахме.

– Червено – казах, изчиствайки глазурата от ъгълчето на устата си. – Всичко в червено.

– Червено? – Майка ми поклати категорично глава. – Колко крещящо, Ева. Това е първата ти сватба. Избери бяло, кремаво и златно.

Вторачих се в нея.

– Колко сватби очакващ че ще имам?

– Нямах това предвид. За пръв път ще бъдеш булка.

– Не казвам, че ще облека червена рокля – възразих аз. – Просто смятам, че главният цветови акцент трябва да е червено.

– Не виждам как това би се получило, скъпа. Организирала съм достатъчно сватби, за да знам. Спомних си как преди време майка ми минаваше през процеса на планиране на сватба, всяка следваща церемония по-натруфена и запомняща се от предходната. Никога прекалено и винаги с вкус. Красиви сватби за младолика привлекателна булка. Надявах се да остарявам поне наполовина толкова изящно, защото Гидиън щеше само да става по-секси с течение на времето. Беше от този тип мъже.

– Нека ти покажа как може да изглежда червеното, Моника – каза Кристин, като извади кожено портфолио от чантата си. – То може да бъде невероятно, особено при вечерни сватби. Важното е церемонията и тържеството да отговарят на същността както на булката, така и на младоженеца. За да стане денят наистина незабравим, е важно да предадем визуално техния стил, история и надежди за бъдещето.

Майка ми пое протегнатото към нея портфолио и погледна към колажа от снимки на страницата.

– Ева... не можеш да говориш сериозно.

Погледнах с благодарност Кристин за това, че ме подкрепи, особено след като се беше заела с нещата, очаквайки майка ми да поеме сметката. Разбира се, фактът, че се омъжвах за Гидиън Крос, най-вероятно бе помогнал да наклони везните в моя полза. Да го използва в бъдеще за препоръка, със сигурност щеше да ѝ спечели нови клиенти.

– Сигурна съм, че ще намерим начин да се споразумеем, мамо. – Поне се надявах да е така. Още не ѝ бях казала най-шокиращата част.

– Имаме ли идея е какъв бюджет разполагаме? – попита Кристин.

И ето че моментът дойде...

Видях как устата на майка ми се разтваря на забавен каданс и сърцето ми се впусна в полупаникьосан ритъм.

– Петдесет хиляди за самата церемония – избърборих аз. – Минус цената на роклята.

И двете жени се обърнаха към мен е широко разтворени очи.

Майка ми се разсмя невярващо, ръката ѝ се вдигна и докосна тройното колие на "Картие", което лежеше между гърдите ѝ.

– Боже мой, Ева. Не е моментът да си правиш шеги!

– Татко ще плати сватбата, мамо – казах ѝ, гласът ми стана по-твърд сега, когато мигът, от който се ужасявах, беше минал.

Тя примигна срещу мен, само за момент в очите ѝ се появи нежна мекота. После челюстта ѝ се стегна.

– Само роклята ти ще струва повече от това. Цветята, мястото...

– Ще се оженим на плажа – казах аз, идеята току-що ми беше хрумнала. – В Северна Каролина. В Аутър Банкс. В къщата, която Гидиън и аз току-що купихме. Нуждаем се от достатъчно цветя само за гостите на сватбеното тържество.

– Ти не разбираш. – Майка ми погледна към Кристин за подкрепа. – Няма начин това да проработи. Няма да имаш никакъв контрол.

Тоест тя нямаше да има.

– Непредвидима прогноза за времето – продължи тя, – пясък навсякъде... Освен това, ако накараш всички да пътуват толкова далеч извън града, е твърде вероятно някои да не могат да присъстват. И къде ще отседнат всички?

– Кои са тези всички? Казах ти, церемонията ще бъде малка, само за приятелите ни и семейството. Гидиън ще се погрижи за транспорта. Сигурна съм, че с удоволствие ще се занимае и със запазването на места за отсядане.

– Мога да помогна за това – каза Кристин.

– Не я окуражавай! – избухна майка ми.

– Не бъди груба! – върнах ѝ го аз. – Мисля, че забравяш, че това е моята сватба. Не възможност за реклама.

Майка ми си пое дълбоко въздух, за да се успокои.

– Ева, мисля, че е много мило, че искаш да угодиш на баща си по този начин, но той не разбира какъв товар слага върху раменете ти, като иска това. Дори аз да добавя от себе си същата сума до стотинка, пак няма да стигне...

– Достатъчно е. – Стиснах силно ръцете в скута си една в друга, като натиснах неприятно пръстените си към костта. – И не е товар.

– Ще обидиш хората. Трябва да разбереш, че мъж на положението на Гидиън трябва да използва всяка възможност да засили влиянието си. Той ще иска...

– Да избягаме и да се оженим тайно – казах хапливо, ядосана от прекалено познатия сблъсък на гледните ни точки. – Ако беше постигнал своето, щяхме да избягаме някъде и да се оженим на отдалечен остров с няколко свидетели и прекрасна гледка.

– Може би го казва, но...

– Не, майко. Повярвай ми. Той точно това би направил.

– Ъм, ако може да се намеся... – Кристин се наведе напред. – Можем да направим така, че да се получи, Моника. Много сватби на известни хора са интимни събития. Ограниченият бюджет ще задържи вниманието ни върху детайлите. И ако Гидиън и Ева са съгласни, можем да уредим продажбата на определени фотографии на популярни лайфстайл списания за знаменитости, а печалбата да отиде за благотворителност.

– О, това ми харесва! – казах аз, въпреки че се чудех как това ще сработи с 48-часовата ексклузивна сделка, която Гидиън беше предложил на Диана Джонсън.

Майка ми изглеждаше разстроена.

– Мечтая си за сватбата ти от деня, в който се роди – каза тя тихо. – Винаги съм искала да получиш нещо, достойно за принцеса.

– Мамо. – Протегнах ръка и хванах нейната. – Можеш да се развихриш за тържеството, съгласна ли си? Прави каквото пожелаеш. Не включвай червен цвят, покани целия свят, все тая. Но за церемонията не е ли достатъчно това, че съм намерила своя принц?

Ръката ѝ стисна моята и тя ме погледна със сълзи в сините си очи.

– Предполагам, ще трябва да бъде.

***

Тъкмо се бях плъзнала на задната седалка на мерцедеса, когато телефонът ми започна да звъни. Извадих го от чантата си, погледнах дисплея и видях, че е Трей. Стомахът ми леко се преобърна.

Не можех да изтрия от ума си съкрушения израз на лицето му от предната вечер. Бях останала скрита в кухнята, докато Кари седна с него във всекидневната и му каза за Татяна и бебето. Сложих задушено месо да се готви във фурната и седнах на плота с таблета си, четох книга и стоях в полезрението на Кари. Дори в профил можех да видя колко тежко приема Трей новината.

Все пак той беше останал за вечеря, а после и за през нощта, затова се надявах, че в крайна сметка нещата ще се оправят. Поне не беше напуснал демонстративно.

– Здрасти, Трей – казах в слушалката. – Как си?

– Здрасти, Ева. – Той въздъхна тежко. – Нямам представа как съм. Ти как си?

– Ами, тъкмо си тръгвам от дома на майка ми, след като прекарахме часове наред в обсъждане на сватбата. Не мина толкова зле, колкото би могло, но можеше да бъде и по-леко. Но това е доста обичайно, що се отнася до майка ми.

– А... е, ти си доста заета в момента. Съжалявам, че те безпокоя.

– Трей. Няма проблем. Радвам се, че се обади. Ако имаш нужда да поговориш с някого, насреща съм.

– Може ли евентуално да се видим? Когато на теб ти е удобно.

– Какво ще кажеш за веднага?

– Наистина ли? Аз съм на един уличен панаир в западната част на града. Сестра ми ме изкара насила и бях ужасна компания. Тя ме заряза преди няколко минути и сега се чудя какво, по дяволите, правя тук.

– Мога да дойда при теб.

– Намирам се между Осемдесет и втора и Осемдесет и трета улица, близо до "Амстердам". Тук е голяма блъсканица, да знаеш.

– Добре, стой там. Ще те видя след малко.

– Благодаря ти, Ева.

Затворихме и улових погледа на Раул в огледалото за обратно виждане.

– "Амстердам" и Осемдесет и втора улица. Колкото можеш по-близо.

Той кимна.

– Благодаря. – Загледах се през прозореца, докато свивахме зад ъгъла, попивайки града в този слънчев съботен следобед.

Ритъмът на Манхатън бе по-бавен през уикендите, дрехите по-небрежни, а уличните търговци по-многобройни. Жени в сандали и леки летни рокли спокойно разглеждаха витрините, докато мъже в шорти и тениски се движеха на групи, оглеждаха жените и обсъждаха нещата, които мъжете обсъждат. Кучета от всякакви размери припкаха на края на каишките си, а деца в колички подритваха с крачета или дремеха. Възрастна двойка си бъбреше тихичко, всеки от тях все още омагьосан от другия след години на интимност.

Преди да осъзная, че съм си го помислила, вече набирах номера на Гидиън.

– Ангелче – обади се той. – На път към къщи ли си?

– Не съвсем. Приключих с майка ми, но отивам да се срещна с Трей.

– Колко време ще отнеме?

– Не съм сигурна. Не повече от час, мисля. Господи, надявам се да не ми каже, че е приключил с Кари.

– Как мина с майка ти?

– Казах ѝ, че ще се женим на плажа до къщата в Аутър Банкс. – Замълчах за миг. – Съжалявам. Трябваше първо да те попитам.

– Мисля, че идеята е отлична. – В дрезгавия му глас прозвуча онзи специален тембър, който ми казваше, че е трогнат.

– Тя ме попита как възнамеряваме да настаним всички. Май стоварих това задължение на теб и сватбеният агент.

– Няма проблем. Ще измислим нещо.

В тялото ми като топла вълна се разля любов към него.

– Благодаря ти.

– Значи голямото препятствие е зад гърба ти – каза той, проницателен както толкова други пъти.

– Е, не знам дали е така. Очите ѝ се насълзиха. Нали знаеш, имала е големи мечти, които няма да се сбъднат. Надявам се да се откаже от тях и да се съгласи.

– А нейното семейство? Не сме говорили да организираме и тяхното идване.

Свих рамене, после си спомних, че не може да ме види.

– Те не са поканени. Единственото, което знам за тях, е това, което съм намирала с търсене в Гугъл. Те са се отрекли от мама, когато е забременяла с мен, и затова никога не са били част от живота ми.

– Добре тогава – каза той спокойно. – Имам изненада за теб, когато се прибереш.

– О? – Настроението ми веднага се разведри. – Ще ми подскажеш ли?

– Разбира се, че не. Ще трябва да побързаш към вкъщи, ако си любопитна.

Нацупих се.

– Дразнител.

– Дразнителите не дават нищо. Аз давам.

Пръстите на краката ми се присвиха от грубата кадифеност на гласа му.

– Ще бъда у дома възможно най-скоро.

– Ще те чакам – измърка той.

***

Трафикът в близост до панаира беше ужасен. Раул остави мерцедеса в гаража зад сградата на апартамента ми, а после ме придружи до мястото на срещата.

Когато бяхме на половин пресечка оттам, започнах да усещам аромата на храната и устата ми се наля със слюнка. Във въздуха се носеше музика и когато стигнахме до булевард "Амстердам", видях, че идва от жена, която пееше на малка сцена с много публика отпред. Улични търговци обграждаха претъпканата улица от двете страни, изделията и главите им бяха предпазени от слънцето с опънати бели платна. От шалове и шапки, през бижута и изкуство, до пресни продукти и чуждестранна храна, там нямаше нещо, което човек да иска и да не може да намери.

Отне ми няколко минути да видя Трей в тълпата. Намерих го да седи на стъпалата недалеч от ъгъла, където се бяхме разбрали да се чакаме. Беше облечен в торбести дънки и тениска с цвят на маслина, носеше тъмни очила, поставени на кривата извивка на някога чупения му нос. Русата му коса бе непокорна както винаги, а привлекателните му устни – стиснати в права линия.

Той се изправи, когато ме видя, и протегна ръка към мен да я стисна. Вместо това го придърпах в прегръдка и го притиснах, докато усетих как се отпуска и ме прегръща в отговор. Животът си течеше около нас – нюйоркчани нямаха нищо против всякакви публични демонстрации. Раул се отдалечи на дискретно разстояние.

– Същинска трагедия съм, мамка му – промърмори Трей в рамото ми.

– Нормален си. – Отдръпнах се назад и посочих към стълбите, на които го бях заварила. – Всеки би загубил баланс в такъв момент.

Той седна на средното стъпало. Аз се настаних до него.

– Не мисля, че мога да се справя с това, Ева. Не мисля, че би трябвало да го правя. Искам някой в живота си изцяло, който да е там и да ме подкрепя, докато аз завърша и после опитам да изградя практиката си. Кари ще подкрепя онази моделка вместо това и ще ме вмества където може. Как да не възразявам срещу това?

– Логичен въпрос – казах аз, като изпънах крака пред себе си. – Нали знаещ че той няма да е сигурен, че бебето е негово, докато не направят тест за бащинство.

Трей поклати глава.

– Не мисля, че ще има значение. Изглежда ми отдаден.

– Мисля, че ще има значение. Може би няма просто да я изостави, може би ще бъде като чичо на детето или нещо такова. Не знам. Засега трябва да допуснем, че той е бащата, но може и да не е. Възможно е.

– Значи ми казваш да бъда силен още шест месеца?

– Не. Ако искаш да ти дам отговори, нямам такива. Но мога да ти кажа със сигурност, че Кари те обича повече, отколкото съм го виждала да обича друг човек. Ако те загуби, това ще го разруши. Не се опитвам да те накарам да останеш с него от чувство за вина. Просто мисля, че трябва да го знаеш: напуснеш ли го, няма да си единственият, който ще страда.

– Това с какво ми помага?

– Може би с нищо. – Сложих ръка на коляното му. – Може би съм достатъчно посредствена, за да намирам това за успокоително. Ако между мен и Гидиън не се получи, бих искала да знам, че той е толкова нещастен, колкото съм и аз.

Устните на Трей се извиха в тъжна усмивка.

– Да, разбирам какво имаш предвид. Ти би ли останала с него, ако разбереш, че чака бебе от някоя друга? Някоя, с която е спал, докато е бил с теб?

– Мислила съм за това. Трудно ми е да си представя живота без Гидиън. Ако не сме били в сериозна връзка тогава и ако тази жена е вече в миналото му, ако той е с мен, а не с нея, тогава може би бих се справила.

Гледах как една жена закача поредната торба с покупки върху претоварената дръжка на бебешка количка.

– Но ако прекарваше повечето си време с нея и се виждаше с мен между другото... мисля, че бих си тръгнала.

Беше ми трудно да бъда откровена, когато истината беше обратното на това, което Кари би искал да кажа, но усещах, че е правилното нещо в случая.

– Благодаря ти, Ева.

– Не знам доколко това е от значение, но не бих те уважавала по-малко, ако решиш да останеш е Кари в този труден момент. Не е слабост да бъдеш до човека, когото обичаш, когато той се опитва да поправи огромна грешка, нито пък е слабост да решиш да поставиш себе си на първо място. Каквото и да решиш, ще продължа да мисля, че си страхотен човек.

Той се наведе към мен и сложи глава на рамото ми.

– Мерси, Ева.

Преплетох пръсти с неговите.

– Няма защо.

***

– Ще ида да взема колата и ще я докарам отпред – каза Раул, когато влязохме в лобито на жилищната сграда, в която се помещаваше апартаментът ми.

– Добре. Само ще си проверя пощата. – Помахах на портиерката, докато минавахме покрай бюрото ѝ. Тръгнах към пощенските кутии, а Раул се запъти към асансьора.

Пъхнах ключа си в ключалката, дръпнах месинговата вратичка и се наведох ниско да погледна вътре. Имаше няколко рекламни картички и нищо друго, което ми спестяваше качването до горе. Извадих ги, хвърлих ги в близкото кошче за боклук, а после затворих и заключих кутията.

Тръгнах обратно към лобито точно навреме, за да видя как една жена излиза от сградата. Щръкналата ѝ червена коса привлече и задържа вниманието ми. Вторачих се в нея, чаках я да завие по улицата, като се надявах да зърна профила ѝ.

Дъхът ми спря. Косата ми беше позната от едно търсене в Гугъл. Лицето помнех от благотворителния търг за приюти, на който бяхме ходили с Гидиън преди няколко седмици.

А после тя изчезна.

Изтичах след нея, но когато стигнах до пешеходната пътека, тя вече се плъзваше на задната седалка на черна кола под наем.

– Хей! – изкрещях.

Колата даде газ и ме остави да се взирам след нея.

– Всичко наред ли е?

Обърнах се и видях Луи, охраната през уикенда.

– Знаеш ли кой беше това?

Той поклати глава.

– Не живее тук.

Като влязох вътре, зададох на портиерката същия въпрос.

– Червенокоса? – попита тя, изглеждаше озадачена. – Не сме имали никакви посетители, които да са влизали, без някой от наемателите да е е тях, така че не съм обръщала внимание.

– Хмм. Добре, благодаря ти.

– Колата ти е тук, Ева – каза Луи от входа.

Благодарих на портиерката и се отправих навън към Раул. Прекарах пътуването между моя дом и този на Гидиън, мислейки за Ан Лукас. До момента, в който излязох от личния асансьор и влязох в антрето на мезонета, се бях унесла в хаотичните си мисли.

Гидиън ме чакаше. Облечен в износени дънки и тениска на Колумбийския университет, той изглеждаше толкова млад и хубав. После ми се усмихна и аз почти напълно забравих света.

– Ангелче – измърка той, докато прекосяваше шахматния под с босите си крака. В очите му видях поглед, който добре познавах. – Ела тук. Отидох право в разтворените му обятия, сгуших се плътно до твърдото му тяло. Вдишах го.

– Сигурно ще помислиш, че съм луда – промърморих в гърдите му, – но бих се заклела, че току-що видях Ан Лукас в лобито на сградата ми.

Той се скова. Знаех, че психиатърката не е сред любимите му хора.

– Кога? – попита той строго.

– Преди около двайсет минути. Точно преди да дойда тук.

Той ме пусна, протегна ръка към задния си джоб и извади смартфона си. Другата му ръка хвана моята и ме придърпа във всекидневната.

– Госпожа Крос току-що е видяла Ан Лукас в сградата, където живее – каза той на човека, който вдигна.

– Мисля, че я видях – поправих го, като се намръщих на суровия му тон.

Но той не ме слушаше.

– Разбери – заповяда, преди да затвори.

– Гидиън. Какво става?

Той ме заведе до дивана и седнахме. Настаних се до него и сложих чантата си върху масичката за кафе.

– Тези дни я видях – обясни той, като продължаваше да държи ръката ми. – Раул потвърди, че жената, която е говорила с теб на благотворителния търг, е била Ан. Тя го призна и аз я предупредих да стои далеч от теб, но тя няма да го направи. Иска да ме нарани и знае, че може да го постигне, като засегне теб.

– Добре. – Обработих информацията.

– Трябва да казваш на Раул за появата ѝ в секундата, когато я видиш някъде. Дори ако само си мислиш, че е тя.

– Задръж за момент, шампионе. Отишъл си да я видиш и не си ми казал?

– Сега ти казвам.

– Защо не ми каза тогава.

Той въздъхна бурно.

– Беше в деня, когато Крис дойде да ме види.

– О!

– Да.

Загризах долната си устна за секунда.

– Как би ме наранила тя?

– Не знам. За мен е достатъчно да знам, че го иска.

– Да не би да ми счупи крака? Носа?

– Съмнявам се, че ще прибегне до насилие – каза той сухо. – За нея ще е по-забавно да играе психологически игрички. Да се появява, където си ти. Да те оставя да я зърваш за миг.

Което беше по-коварно.

– За да отидеш ти при нея. Това иска тя всъщност – промърморих. – Иска да те види.

– Няма да ѝ угодя. Казах това, което имах.

Погледнах надолу към преплетените ни ръце и се заиграх с брачната му халка.

– Ан, Корин, Диана... Малко е откачено, Гидиън. Искам да кажа, не мисля, че това е нормално за повечето мъже. Колко още жени ще изгубят ума си по теб?

Той ми хвърли поглед, който очевидно не беше развеселен.

– Не знам какво ѝ става на Корин. Нищо от това, което прави, откакто се върна в Ню Йорк, не е типично за нея. Не знам дали лекарствата, които взема, имат общо, спонтанният аборт, разводът ѝ...

– Тя се развежда?

– Не го казвай с този тон, Ева. За мен няма никакво шибано значение дали е омъжена, или свободна. Аз съм женен. Това няма да се промени, а аз не съм мъж, който изневерява. Прекалено много уважавам теб, а и себе си, за да бъда от онзи тип съпрузи.

Наведох се напред и му предложих устните си, а той ги завзе с мека сладка целувка. Беше казал точно това, което имах нужда да чуя.

Гидиън се отдръпна и потърка носа си в моя.

– Колкото до другите две... Трябва да разбереш, че Диана беше косвена жертва. Мамка му. Целият ми живот дотук е бил военна зона и някои хора попаднаха в кръстосания огън.

Хванах в шепа брадичката му, надявах се да мога да изтрия напрежението с нежните погалвания на палеца си. Знаех точно какво има предвид.

Той преглътна трудно.

– Ако не бях използвал Диана, за да изпратя послание на Ан, че вратата е затворена между нас, тя щеше да бъде просто още една свалка за една нощ. Минало и заминало.

– Но тя е добре сега, нали?

– Мисля, че да. – Връхчетата на пръстите му погалиха бузата ми, докосването му повтаряше моето от преди малко. – След като съм започнал да споделям, ще кажа, че не мисля, че би ме отхвърлила, ако се опитам да я забия, което не бих направил, но не мисля, че вече влиза в категорията "отхвърлена жена".

– Да, знаех си, че би се метнала в чаршафите с теб отново, ако можеше. Не че я обвинявам. Трябва ли да бъдеш толкова добър в леглото, по дяволите? Не е ли достатъчно, че си секси и имаш невероятно тяло и огромен член?

Той поклати глава видимо раздразнен.

– Не е огромен.

– Все тая. Надарен си. И знаеш как да го използваш. А жените не получават страхотен секс много често, затова, когато ни се случи, понякога можем малко да откачим. Предполагам, че това отговаря на въпроса ми за Ан, след като тя те е имала многократно.

– Никога не ме е имала. – Гидиън се отпусна тежко назад. Мръщеше се. – В някой момент ще ти писне да чуваш какъв задник съм.

Свих се до него и сложих глава на рамото му.

– Ти не си първият подлудяващо горещ мъж на планетата, който е използвал жени. И няма да си последният.

– Беше различно с Ан – изръмжа той. – Не беше само заради съпруга ѝ.

Застинах, а после си наложих да се отпусна, за да не го накарам да стане по-нервен, отколкото беше.

Той си пое въздух рязко и дълбоко.

– Понякога ми напомня на Хю – каза припряно. – Начинът, по който се движи, някои от нещата, които казва... Има семейна прилика. И друго. Не мога да го обясня.

– Тогава недей.

– Понякога границата между тях се размиваше в ума ми. И сякаш наказвах Хю чрез Ан. Правех неща с нея, които не съм правил с никой друг. Неща, които предизвикваха гадене у мен, когато мислех за тях после.

– Гидиън. – Плъзнах ръка около кръста му.

Той не ми беше казвал това. Беше споделял преди, че човекът, когото наказва, е доктор Теранс Лукас, и бях сигурна, че това е част от нещата. Но сега знаех, че не е всичко.

Гидиън се облегна назад.

– Това между мен и Ан беше извратено. Аз я извратих. Ако можех да се върна назад и да променя нещата...

– Ще се справим с това. Радвам се, че ми каза.

– Трябваше. Слушай, ангелче, трябва да казваш на Раул в секундата, когато я видиш някъде. Дори ако не си сигурна. И не ходи никъде сама. Аз ще измисля как да се справя с нея. Междувременно имам нужда да знам, че си в безопасност.

– Добре. – Не бях сигурна как тази схема ще проработи в дългосрочен план. Живеехме в един и същи град с тази жена и съпруга ѝ, а самият Лукас беше идвал при мен преди време. Те бяха проблем, за който ни трябваше решение.

Но нямаше да го намерим днес. Събота. Един от двата дни през седмицата, който очаквах с най-голямо нетърпение, защото получавах толкова много време насаме със съпруга си.

– И така – започнах аз, плъзвайки ръка под ризата на Гидиън, за да докосна топлата му кожа. – Къде ми е изненадата?

– Е... – Сексапилната дрезгавина в гласа му стана по-дълбока. – Нека почакаме малко преди това. Какво ще кажеш да започнем с малко вино?

Отметнах глава назад и го погледнах

– Да не се опитваш да ме съблазниш, шампионе?

Той ме целуна по носа.

– Винаги.

– Хмм... Давай смело.

Разбрах, че нещо става, когато Гидиън не се присъедини към мен под душа. Той пропускаше възможност да постави ръце върху мен, докато бях подгизнала и капеща, единствено в сутрините, когато вече беше правил секс е мен.

Когато се върнах във всекидневната, облечена в шорти и потник без сутиен, той ме чакаше е чаша червено вино. Настанихме се на дивана с "Три дни да убиеш", което само ми доказа, че съпругът ми ме познава добре. Това беше точно типът филми, които харесвах – леко забавен, много краен. И в него играеше Кевин Костнър, което за мен винаги беше предимство.

Все пак, колкото и да ми беше приятно да мързелувам с Гидиън, очакването започна да ме прави неспокойна с напредването на часа. А той, подлецът, го знаеше. И подклаждаше очакването. Държеше чашата ми пълна, а ръцете си върху мен – вплиташе ги в косата ми, галеше рамото ми, прокарваше ги по бедрото ми.

До девет часа вече се бях покатерила цялата върху него. Плъзнах се в скута му и притиснах устни към шията му, езикът ми се стрелна и погали мястото на пулса му. Усетих как подскочи и после забърза, но той не направи никакво движение в отговор. Седеше, сякаш погълнат от повторението, на което попаднахме, превключвайки каналите, след като филмът свърши.

– Гидиън? – прошепнах с онзи свой тон, който казваше: "Чукай ме", ръката ми се плъзна между краката му и го намери твърд и готов както винаги.

– Ммм?

Хванах меката част на ухото му със зъби и я дръпнах нежно.

– Имаш ли нещо против да се изчукам сама на големия ти член, докато гледаш телевизия?

Ръката му потри нехайно гърба ми.

– Сигурно ще ми пречиш да виждам – отвърна той с разсеян тон. – Може би е по-добре вместо това да застанеш на колене и да го смучеш.

Дръпнах се назад със зяпнала уста. Очите му ми се смееха.

Бутнах го по рамото.

– Ужасен си.

– Горкото ми ангелче – пропя той. – Възбудена ли си?

– А ти как мислиш? – Посочих към гърдите си. Зърната ми бяха твърди и стегнати, напираха към тънкия памук в тих стремеж към неговото внимание.

Като сложи длани на раменете ми, той ме придърпа по-близо и хвана връхчето на едната ми гърда между зъбите си, езикът му го погали нежно. Изпъшках.

Той ме пусна, очите му бяха станали толкова тъмни, че приличаха на сапфири.

– Влажна ли си?

Бързо ставах такава. Всеки път, когато Гидиън ме погледнеше по този начин, тялото ми омекваше за него, ставаше влажно и нетърпеливо.

– Защо не провериш? – подразних го.

– Покажи ми.

Властната хапливост в командата му ме възбуди още повече. Внимателно слязох от него, изведнъж се почувствах необяснимо свенлива. Той избута масичката за кафе с един крак, като ми даде повече пространство да застана пред него. Погледът му се плъзна върху мен, лицето му беше безизразно. Липсата на поощрение ме направи още по-нервна, което предполагах, че беше и намерението му.

Притискаше ме по онзи негов начин.

Изправих рамене назад, улових погледа му с моя и прокарах език по долната си устна. Очите му се притвориха. Плъзнах палците си под еластичния колан на спортните ми шорти и ги избутах надолу, като завъртях леко бедрата си, за да изглежда повече, че правя стриптийз, и по-малко, че се чувствам неловко.

– Без бикини – промърмори той с поглед върху вулвата ми. – Ти си лошо момиче, ангелче.

Нацупих се.

– Опитвам се да съм добра.

– Разтвори се за мен – промърмори той. – Нека те видя.

– Гидиън...

Той чакаше търпеливо и знаех, че това търпение ще издържи. Независимо дали ми отнемеше пет минути, или пет часа, той щеше да ме чака. И именно затова му вярвах. Защото въпросът никога не беше дали ще му се подчиня, а кога ще бъда готова да го направя – решение, което повечето пъти той оставяше на мен.

Застанах по-разкрачена и се опитах да забавя забързаното си дишане. Протегнах надолу двете си ръце, докоснах устните на вагината си и ги разтворих, излагайки клитора си пред мъжа, за когото копнееше. Гидиън се изправи бавно.

– Имаш толкова хубава вагина, Ева.

Затаих дъх, докато той се накланяше напред. Ръцете му се вдигнаха от бедрата му и хванаха моите, за да ме държат неподвижна.

– Не мърдай – заповяда той.

После започна да ме лиже с бавни плъзгания.

– О, господи – изстенах аз, краката ми трепереха.

– Седни – каза той дрезгаво и застана на колене на пода, докато се подчинявах.

Стъклото беше студено под голото ми дупе, ярък контраст с горещата ми кожа. Ръцете ми се изпънаха назад, вкопчени в отсрещния край на масата за баланс, докато той натисна и разтвори широко бедрата ми с длани, отваряйки ме изцяло. Дъхът му беше горещ върху влажната ми плът, вниманието му беше изцяло върху вулвата ми.

– Можеш да си и по-влажна.

Гледах го, дишайки тежко, докато той наведе глава и обхвана е устни клитора ми. Топлината беше изгаряща, ударите на езика му – унищожителни. Извиках, исках да се извивам, но хватката му ме държеше здраво. Главата ми се отметна назад, ушите ми звъняха от притока на кръв и звука от стона на Гидиън. Езикът му пърхаше по стегнатите вързопчета нерви, водейки ме безмилостно към оргазъм. Стомахът ми се стегна, докато удоволствието се увеличаваше, меката коприна на косата му галеше чувствителната вътрешна страна на бедрата ми.

Нисък стон се изтръгна от мен.

– Ще свърша – изпъшках аз. – Гидиън... господи... ще свърша.

Той напъха езика си в мен. Лактите ми омекнаха, свлякох се по-надолу. Езикът му чукаше в присвиващия се отвор на вулвата ми, галеше чувствителните тъкани, дразнеше ме с обещанието за проникването, за което истински копнеех

– Чукай ме – започнах да го умолявам.

Гидиън се дръпна назад и облиза устните си.

– Не тук.

Издадох звук на протест, докато той се изправяше, бях толкова близо до оргазма, че можех да го вкуся. Той протегна ръка към мен, помогна ми да стана, а после се изправи. Когато залитнах, ме хвана и преметна през рамо.

– Гидиън!

Но ръката му се озова между краката ми, масажирайки влажната ми набъбнала вулва, и вече не ме интересуваше как ме носи, стига да ме занесе някъде, където ще ме обладае.

Стигнахме до коридора и завихме, а после спряхме твърде бързо, за да сме стигнали спалнята му. Чух как дръжката на вратата се завърта и лампата се включва.

Бяхме в моята стая. Той ме остави на земята с лице към него.

– Защо тук? – попитах го. Може би някои мъже биха се отправили към най-близкото легло, но Гидиън имаше повече контрол. Ако искаше да съм в другата спалня, то имаше причина за това.

– Обърни се – каза той тихо.

Имаше нещо в гласа му... в начина, по който ме гледаше...

Погледнах през рамо.

И видях люлката.

***

Не беше това, което очаквах.

Бях търсила секс люлки в интернет, след като Гидиън за първи път ги спомена. Това, което намерих, бяха паянтови структури, които висяха от рамката на вратата; не толкова паянтови структури, които висяха от стойки на четири крака, и такива, които висяха от халка на тавана. Всички те се състояха от някаква комбинация от вериги и каиши, които служеха като люлка за различни части на тялото. Снимките на жени, действително оплетени в проклетите неща, изглеждаха некомфортно.

Честно казано, не виждах как някой би преодолял неудобството и страха от строполяване, да не говорим да получи оргазъм.

Трябваше да се сетя, че Гидиън ще има нещо друго наум.

Обърнах се и погледнах директно люлката. Гидиън беше изпразнил стаята в някакъв момент. Леглото и мебелите ги нямаше. Единственото нещо в стаята беше самата люлка, окачена на здрава структура, приличаща на клетка. Широка и солидна метална платформа стабилизираше стоманени страни и таван, които поддържаха тежестта на тапициран метален стол и вериги. Червени кожени окови за китки и глезени висяха на подходящите места.

Ръцете му се обвиха около мен откъм гърба, едната му ръка се плъзна под блузата и обхвана гърдата ми, докато другата се плъзна между краката ми и пъхна два пръста в мен. Ровейки с нос в косата ми, той целуна шията ми.

– Как се чувстваш, като гледаш това?

Помислих за момент.

– Заинтригувана. Малко неспокойна.

Устните му се извиха в усмивка върху кожата ми.

– Нека да видим как ще се чувстваш, когато си вътре в нея.

Тръпка на очакване и трепет премина през мен. От позицията на оковите си личеше, че ще бъда безпомощна, неспособна да се движа или да избягам. Не способна да упражня какъвто и да е контрол над това, което става с мен.

– Искам да го направя по правилния начин, Ева. Не като онази нощ в асансьора. Искам да усетиш какво е, когато съм поел контрола и сме заедно в това.

Главата ми се облегна на неговата. По някакъв начин ми беше трудно да му дам съгласието, което искаше. Носех по-малко... отговорност, когато той просто поемаше контрола.

Но това беше оправдание.

– Коя е кодовата ти дума, ангелче? – прошепна той, зъбите му драскаха леко по гърлото ми. Ръцете му бяха вълшебни, пръстите му се плъзгаха повърхностно в мен.

– Кросфайър.

– Казваш думата и всичко спира. Кажи я отново.

– Кросфайър.

Ловките му пръсти подръпнаха зърното ми, изстисквайки го умело.

– Няма от какво да се страхуваш. Просто трябва да се облегнеш назад и да поемеш члена ми. Ще те накарам да свършиш, без да има нужда да правиш каквото и да е.

Поех дълбоко въздух

– Имам чувството, че между нас винаги е така.

– Пробвай по този начин – каза убедително той, ръцете му се преместиха да свалят блузата ми. Ако не ти хареса, вместо това ще се метнем в леглото.

За секунда исках да отложа нещата, да си дам повече време всичко да улегне. Бях му обещала люлката, но той не ми натякваше това...

– Кросфайър – каза той само е дъха си, прегръщайки ме в гръб.

Не знаех дали ми напомня за моята кодова дума, или ми казва, че ме обича толкова много, че няма думи, с които да изрази как се чувства. Така или иначе, ефектът върху мен беше същият. Почувствах се в безопасност. Усетих и вълнението му. Дишането му се беше учестило в момента, в който бях забелязала люлката. Ерекцията му беше като стомана върху дупето ми, а кожата му бе гореща до моята. Желанието му ускори и моето, караше ме да искам да направя всичко необходимо, за да му дам толкова наслада, колкото можеше да понесе.

Ако се нуждаеше от нещо, исках аз да бъда жената, която ще му го даде. Той ми даваше толкова много.

Всичко.

– Добре – казах меко. – Добре.

Той целуна рамото ми, после застана до мен и хвана ръката ми в своята.

Последвах го до люлката, изучавайки я напрегнато. Тясната седалка беше на нивото на кръста на Гидиън, което означаваше, че трябва да ме обърне с лице към него и после да ме повдигне да седна върху стола. Устата му докосна моята в мига, в който голото ми дупе докосна хладната кожа, езикът му дразнеше линията на устните ми. Потреперих. Дали беше от хлад, от целувката, или от нервност – не знаех.

Гидиън се отдръпна, погледът му беше премрежен и горещ. Той ме нагласи в поза, като държеше веригите неподвижни, докато аз се облегна назад в седалката; тя беше поставена далеч от него, което ме накара да изпъна краката си за баланс.

– Нагласена ли си? – попита той, наблюдавайки ме внимателно.

Знаех, че въпросът се отнася за нещо повече от физическия ми комфорт. Кимнах.

Той отстъпи назад, погледът му не се откъсваше от лицето ми.

– Ще завържа глезените ти. Кажи ми, ако усетиш какъвто и да е дискомфорт.

– Добре. – Гласът ми беше задъхан, пулсът ми препускаше.

Ръката му се плъзна надолу по крака ми, милувката му беше топла и предизвикателна. Не можех да откъсна очи, докато той обвиваше тъмночервената кожа около глезена ми и пристягаше металната тока. Оковата прилягаше плътно, но не прекалено стегнато.

Гидиън се движеше бързо и уверено. Миг по-късно другият ми крак също бе окован.

Той ме погледна.

– Добре ли си дотук?

– Правил си това и преди. – Нацупих се. Действията му изглеждаха прекалено опитни, за да е начинаещ Той не отговори. Вместо това започна да се съблича така бавно и методично, както ме оковаваше.

Като хипнотизирана алчно попивах всеки сантиметър разкрита кожа. Съпругът ми имаше такова невероятно тяло. Беше толкова твърд и стегнат, толкова мъжествен. Беше невъзможно да не се възбудя, като го видя гол.

Езикът му се плъзна по дължината на долната му устна с небрежна еротична милувка.

– Все още ли си добре, ангелче?

Гидиън знаеше е точност какво ми причинява видът му, а фактът, че беше достатъчно арогантен да използва тази слабост срещу мен, ме възбуждаше дори повече. Господ ми беше свидетел, че правех същото с него, когато имах възможност.

– Толкова си секси, мамка му – казах, облизвайки собствените си устни.

Той се усмихна и тръгна към мен, плътният му дълъг член се извиваше нагоре до пъпа му.

– Мисля, че това наистина ще ти хареса.

Нямаше нужда да питам защо го казва – беше очевидно, когато стигна до мен и взе ръцете ми в своите. Изгледът ми към него от седалката на люлката беше безпрепятствен. От бедрата нагоре той беше изцяло изложен на показ между разтворените ми крака.

Той се наведе и ме целуна отново. Нежно. Сладко. Изстенах от неочакваната нежност и от мекотата на вкуса му.

Като пусна едната ми ръка, той се пресегна между нас, хвана члена си, насочи го надолу и го потърка между устните на вагината ми. Широката главичка се плъзна леко в хлъзгавината на желанието ми, а после побутна оголения ми клитор. В мен се разля наслада и открих точно колко безпомощна бях. Не можех да извия бедрата си. Не можех да стегна вътрешните си мускули, за да уловя усещането.

Слабо скимтене се изтръгна от мен. Имах нужда от повече, но можех само да чакам той да ми го даде.

– Имаш ми доверие – прошепна той срещу устата ми.

Не беше въпрос, но въпреки това отговорих:

– Да.

Гидиън кимна.

– Хвани веригите.

Над главата ми имаше окови за китки. Запитах се защо той не ги използваше, но му се доверих, че знае най-добре. Ако не мислеше, че съм готова, беше, защото ме познаваше толкова добре. В някои отношения ме познаваше по-добре, отколкото самата аз себе си.

Любовта, която изпитвах към него, се разстла в гърдите ми, докато ме изпълни, избутвайки настрани остатъците от страх, които дебнеха в тъмните ъгълчета на ума ми. Никога не се бях чувствала толкова близо до него, не бях предполагала, че е възможно да вярваш в някого толкова безрезервно.

Направих това, което Гидиън заповяда, и хванах веригите. Той отново пристъпи близо, мускулите на корема му блестяха с първата роса на изпотяването. Можех да видя как пулсът бие върху шията му, ръцете му, пениса му Сърцето му препускаше като моето. Главата на члена му беше влажна от възбуда колкото и вулвата ми. Гладът между нас беше като нещо живо в тази стая, плъзгаше се пъргаво около нас, ограничавайки света единствено до нас двамата.

– Не се пускай – заповяда той и ме изчака да кимна в съгласие, преди да продължи.

Хвана веригата там, където тя се срещаше със седалката. С другата ръка насочи члена си към цепката ми. Дебелият връх дразнещо се притисна в мен, предизвикваше ме с обещание за удоволствие. Дишах тежко, докато го чаках да направи крачката напред, която щеше да го плъзне вътре в мен; болеше ме сърцевината от нуждата да бъде запълнена.

Вместо това той хвана седалката на стола с двете си ръце и ме наниза върху члена си.

Звукът, който раздра гърлото ми, беше нечовешки, дивашкото еротично усещане да бъда толкова дълбоко пронизана ме накара да подлудея. Той потъна дълбоко с това единствено лесно плъзгане, тялото ми беше неспособно да опита каквато и да е съпротива.

Гидиън изръмжа, през мощното му тяло премина вибрация.

– Мамка му – изсъска той. – Вулвата ти е толкова добра.

Опитах се да се протегна към него, но той отблъсна люлката назад, изхлузвайки ме от твърдата си като камък ерекция. Усещането за празнота ме накара да изстена от покруса.

– Моля те – умолявах го нежно.

– Казах ти да не се пускаш – каза той с порочен блясък в очите.

– Няма – обещах и се вкопчих във веригите с такава сила, че ме заболя.

Той сви ръце и ме придърпа обратно, наниза ме на члена си. Пръстите на краката ми се свиха конвулсивно. Усещането за безтегловност, за пълна капитулация, беше неописуемо.

– Говори ми – изрече грубо той. – Кажи ми, че това ти харесва.

– По дяволите. – Задъхвах се, усещах как по тила ми се стича пот. – Не спирай.

В един момент ме държеше неподвижно, а в следващия ме залюляваше плавно, вагината ми се плъзгаше напред-назад върху твърдия член на Гидиън със зашеметяваща скорост. Тялото му работеше като добре смазана машина; ръцете, гърдите, мускулите на корема и бедрата му се напрягаха от усилието да управляват майсторски люлката. Гледката на властните му движения, силата на концентрацията му в това да достави наслада и на двама ни, усещането, че помпа толкова дълбоко и бързо в мен...

Стигнах до оргазъм с писък, неспособна да удържа вълната, която се втурна през мен. През това време той ме чукаше, лицето му беше зачервено и белязано от похот. Никога не бях свършвала толкова силно, толкова бързо. За един безкраен момент не можех да виждам, нито да дишам, тялото ми се тресеше от удоволствие, по-свирепо от всичко, което бях чувствала преди. Люлката забави, а после спря. Гидиън дойде една крачка по-близо, за да остане потопен в мен. Миришеше на поквара, примитивно. Чист грях и секс.

Ръцете му обхванаха лицето ми. Пръстите му отместиха кичури коса от влажните ми бузи. Вулвата ми се свиваше около него, осъзнавах колко твърд и плътен беше все още.

– Ти не свърши – казах обвинително, чувствах се прекалено уязвима след лудостта на собствения ми оргазъм.

Гидиън завладя устата ми с груба, настойчива целувка.

– Ще окова китките ти. После ще свърша в теб.

Зърната ми се втвърдиха в болезнени връхчета.

– О, господи.

– Имаш ми доверие – каза отново той, погледът му изучаваше лицето ми.

Докоснах го, докато все още можех, ръцете ми се плъзнаха по хлъзгавите му от пот гърди, усетих отчаяното биене на сърцето му.

– Повече от всичко.

19.

– Добро утро, шампионе.

Погледнах през рамо при звука от гласа на Ева и се усмихнах, докато я гледах как заобикаля кухненския плот, запътвайки се към машината за кафе. Косата ѝ беше буйно оплетена, краката ѝ изглеждаха секси под ръба на тениската, която носеше.

Обърнах отново вниманието си към печката и пържените филийки, които приготвях в тигана, и я попитах:

– Как се чувстваш?

– Хм...

Погледнах я и видях, че се е изчервила.

– Ожулена – каза тя, като сложи каната за кафе в машината. – Дълбоко вътре.

Ухилих се. Люлката я беше поставила перфектно, позволявайки оптимално проникване. Никога преди не бях стигал толкова дълбоко в нея. Бях мислил за това цяла сутрин и бях решил, че ще говоря с Аш относно плановете му за ремонта. Една от спалните трябваше да има две гардеробни – едната за дрехи, другата за люлката.

– Боже – промърмори тя. – да можеш да си видиш самодоволната усмивка. Мъжете са свине.

– А аз пък слугувам тук над печката заради теб.

– Да, да. – Тя ме плесна по задника, докато ме подминаваше с димяща чаша кафе в ръка.

Хванах я за талията, преди да се отдалечи достатъчно, и я целунах бързо и силно по бузата.

– Снощи беше невероятна.

Бях усетил така ясно как нещо между нас си пасва на мястото – промяната беше толкова осезаема, колкото пръстените, които носех на ръцете си, и аз я ценях не по-малко от тях.

Ева ми отправи ослепителна усмивка, а после отвори хладилника и извади картонената кутия с мляко и сметана. Докато си сипваше, аз сложих пържената филийка в чиния.

– От известно време искам да поговоря с теб за нещо – каза тя, като се присъедини към мен на масата и се настани на високия стол.

Вдигнах вежди.

– Добре.

– Бих искала да се включа в работата на фондация "Кросроудс" финансово и административно.

– Това обхваща много неща, ангелче. Кажи ми какво имаш предвид.

Тя сви рамене и взе вилицата.

– Мислех си за парите от споразумението, които получих от бащата на Нейтън. Просто си седят в банката и след това, през което мина Мегуми... осъзнах, че трябва да направя нещо с тази сума, и не искам да чакам. Ще ми се да се включа във финансирането на програмите, предлагани от "Кросроудс", и да помогна с идеи как да ги разширим.

Усмихнах се вътрешно – доволен бях да видя, че върви в правилната посока.

– Добре. Ще измислим нещо.

– Наистина? – Ева, лъчът светлина в моя свят, засия като слънцето.

– Разбира се. Бих искал и аз да отделя повече време за това.

– Можем да работим заедно! – Тя заподскача нагоре и надолу. – Развълнувана съм, Гидиън.

Позволих на усмивката си да се покаже.

– Виждам.

– Просто го чувствам като естествена крачка напред за нас. Продължение на двама ни всъщност. – Тя заби ножа в храната си и сложи една хапка в устата си. Изрази с доволен звук задоволството си. – Вкусно – каза с пълна уста.

– Радвам се, че ти харесва.

– Секси си и можеш да готвиш Аз съм късметлийка.

Реших да не ѝ казвам, че сутринта бях свалил рецептата от интернет.

Вместо това обмислих това, което ми каза.

Бях ли направил тактическа грешка, действайки твърде прибързано с Марк? Ако бях оставил нещата така още известно време, Ева вероятно щеше сама да реши да дойде да работи в "Крос индъстрис".

Но можех ли да си позволя лукса да ѝ дам още време, когато Ландън бе толкова близо до целта? Дори сега не смятах така.

Понеже исках да смекча всеки възможен лош развой на събитията, обмислих предимствата на това да повдигна въпроса за преместването на Марк в "Крос индъстрис" сега вместо по-късно. Ева беше отворила вратата, като заговори за това двамата с нея да работим заедно. Ако не минех през нея, рискувах тя да разбере по друг начин.

Бях поел този риск в събота, знаейки, че Ева и Марк са приятели, които си говорят и извън работа. Би могъл да ѝ се обади по всяко време, но заложих на това, че първо ще иска да го обмисли, да го обсъди с партньора си и да приеме факта, че ще напусне "Уотърс Фийлд и Лийман".

– Аз също трябва да поговоря за нещо с теб, ангелче.

– Цялата съм в слух.

Тъй като целях да изглеждам небрежно, хванах кленовия сироп и изсипах малко в чинията си.

– Предложих работа на Марк Гарити.

Последва момент на изумена тишина, а после:

– Направил си какво?

Тонът на гласа ѝ потвърди, че съм бил прав да ѝ кажа истината по-рано, а не по-късно. Погледнах я. Тя се взираше в мен.

– Поканих Марк да работи за "Крос индъстрис" – повторих аз.

Лицето ѝ пребледня.

– Кога?

– В петък.

– В петък – повтори тя. – Днес е неделя. И ми казваш това едва сега? След като въпросът беше реторичен, не ѝ отговорих, избирайки да изчакам и да преценя по-добре ситуацията, преди да влоша нещата повече.

– Защо, Гидиън?

Предприех същия подход, който бях използвал с Марк: казах фрагментите от истината, които звучаха най-правдоподобно.

– Той е добър служител. Ще допринесе много за екипа.

– Глупости. – Цветът се върна на лицето ѝ в гневна вълна. – Не ми говори отвисоко. Лишаваш ме от работа и не ти е минало през ума първо да обсъдиш това с мен?

Смених тактиката.

– "Ланкорп" са поискали Марк директно, нали?

Тя остана безмълвна за момент.

– Затова ли е всичко? Конзолата "Фейз уан"? Сериозно ли говориш, мамка му?

Бях се питал какъв продукт ще използва Райън Ландън като извинение да потърси Ева. Изненадах се, че е избрал продукт, толкова важен за основната му линия, а после се порицах за това, че не съм го предвидил.

– Не отговори на въпроса ми, Ева.

– Какво значение има, по дяволите? – избухна тя. – Да, поискаха Марк. И какво от това? Не искаш конкурентите ти да го ползват? Да не се опитваш да ми кажеш, че това е било бизнес решение?

– Не, това беше лично. – Оставих приборите. – Ерик Ландън, бащата на Райън Ландън, инвестира много при баща ми и загуби всичко. Райън Ландън се опитва да ме унищожи още оттогава.

Бръчка се вряза между веждите ѝ.

– Значи не си искал да работим по никакви кампании с него? Това ли ми казваш?

– Казвам, че Райън Ландън е поискал Марк, за да стигне до теб.

– Какво? Защо? – По лицето ѝ се смесваха раздразнение и гняв. – Той е женен, за бога. Доведе жена си на обяд с нас миналия ден. Нямаш причина да ревнуваш.

– Той не би се интересувал от теб по този начин – съгласих се. – Става дума по-скоро за триумфа да работиш за него. Иска удовлетворението от това да знае, че може да даде заповед и ти ще трябва да скочиш и да я изпълниш.

– Това е смешно.

– Не знаеш цялата история, Ева. Колко години той прекара в опити да се конкурира с мен по всеки възможен начин. Всяко бизнес решение, което взема, е продиктувано от нуждата му да пренапише връзката между имената Ландън и Крос. Всеки успех, който е имал, е бил придружен от споменаването на баща му, как той не е успял да види моя като измамник и какво е коствало това на семейството му.

– Разбира се, че не знаех – каза студено тя. – Защото не си сметнал за необходимо да ми кажеш.

– Сега ти казвам.

– Когато вече няма значение!

Тя слезе от високия стол и излезе бясно от кухнята.

Тръгнах след нея, както винаги правех.

– Ева.

Улових я за лакътя, но тя се изтръгна и се завъртя с лице към мен.

– Не ме докосвай!

– Не ми обръщай гръб – изръмжах. – Ако ще се караме, да приключим с това.

– На това разчиташ, нали? Мислиш, че ще си правиш каквото искаш а после ще замажеш положението с чукане или сладки приказки. Но не можеш да поправиш това, Гидиън. Този път не можеш да кажеш няколко думи или да ме изчукаш, докато загубя ума си, и да ти се размине.

– Да поправя какво? Видях някой да прави маневра, за да се възползва от теб, и се погрижих за това.

– Така ли виждаш нещата? – Тя сложи ръце на хълбоците си. – Аз не ги виждам така изобщо. Ландън поема риска. Ами ако аз и Марк свършим зле работата? Той е заложил много на "Фейз уан".

– Именно. Във фирмата си той разполага с хора за реклама, маркетинг и промоции, точно както и аз. Защо ще взема нещо, в което дори според моите стандарти е вложил цяло състояние, и ще го поставя в опасност от грешки или тотален провал?

Тя вдигна ръце и изсумтя.

– Ясно – казах хапливо. – Не можеш да отговориш на това, защото няма добър отговор. Това е ненужен риск. Единствените хора, които се занимават с пускането на следващото поколение "Джен тен", са тези, чиито души притежавам.

– Какво искаш да кажеш?

– Че Ландън е чакал дълго време да си получи своето от Крос. Може би не го интересува, че си се омъжила в тази фамилия. Не знам какво има наум. Най-малкото ни поставя в позиция, при която не можем да споделяме информация един е друг.

Веждите ѝ се повдигнаха.

– И с какво това е по-различно от начина, по който връзката ни функционира по принцип?

– Недей. – Ядосан на ината ѝ, стиснах ръце отстрани на тялото си. – Не обръщай нещата към нас, когато всъщност става дума за него. Проклет да съм, ако Ландън те прекара през ада заради мен.

– Не казвам, че не си прав! Ако ми беше казал за това, щях сама да взема правилното решение. Вместо това ти ме принуди да напусна работа, която обичам!

– Задръж малко. Какво решение би взела?

– Не знам. – Тя ми отправи хладна и сурова усмивка, която накара кръвта ми да се смрази. – И сега никога няма да разберем.

Отново ми обърна гръб.

– Спри.

– Не – подхвърли през рамо тя. – Отивам да се облека. А после си тръгвам.

– Друг път. – Последвах я в спалнята.

– Не мога да бъда около теб точно сега, Гидиън. Дори не искам да те гледам.

Умът ми препускаше, търсех да кажа нещо, което би я успокоило.

– Марк още не е приел работата.

Тя поклати глава и издърпа едно чекмедже, от което извади чифт шорти.

– Ще го направи. Сигурна съм, че си му отправил оферта, на която не може да откаже.

– Ще я оттегля. – Господи. Давах на заден ход и това ме дразнеше, но тя беше толкова ядосана, че не можех да достигна до нея. Никога преди не я бях виждал така далечна. Отдалечена и недостижима. Бяхме по-близки отвсякога след лудата еротична нощ, която бяхме преживели, и сега отношението ѝ беше непоносимо.

– Не си прави труда, Гидиън. Вредата е сторена. Но ще получиш добър служител, който ще допринесе много за екипа ти. – Тя нахлузи шортите и влезе в гардеробната. Тръгнах плътно зад нея и препречих изхода, докато тя нахлузваше чехлите си.

– Слушай ме, по дяволите. Те идват за теб. Всички. Искат да се докопат до мен чрез теб. Правя най-доброто, което мога, Ева. Опитвам се да ни защитя по единствения начин, който познавам.

Тя спря е лице към мен.

– Това е проблем. Защото този начин не ме устройва. Никога няма да ме устройва.

– По дяволите, опитвам се!

– Всичко, което трябваше да направиш, е да говориш с мен, Гидиън. Бях почти стигнала до това и сама. Да работя с теб в "Кросроудс", беше само първата стъпка. Щях да взема решението да работя с теб, а ти отне това от мен. Отне го и от двама ни. И никога няма да си го върнем.

Ледената окончателност на тона ѝ ме накара да обезумея. Можех да се справя, когато дискусиите ни се изостряха. Можех да извъртя нещата и да сменя стратегията в движение. Това, което не можех да понеса, беше Ева да се изплъзне от хватката ми. Когато бяхме изрекли обетите си, бях взел окончателното решение да се откажа от всичко – от амбицията си, от гордостта си, от сърцето си, – за да се държа за нея. Ако не можех да правя това, нямах нищо.

– Не ми хвърляй това в лицето сега, ангелче – предупредих я. – Всеки път, когато повдигах въпроса да работим заедно, ти ми отказваше.

– И затова реши да ме прегазиш директно?

– Исках да ти дам време! Имах план. Щях да те съблазня е възможностите, да те оставя да решиш, че най-добрият начин да развиеш потенциала си е рамо до рамо е мен.

– Трябвало е да се придържаш към плана. Махни се от пътя ми.

Останах на място.

– Как бих могъл да се придържам към плана в последните няколко седмици? Докато ти се мислиш за праведна, помисли за това, през което трябваше да мина аз. Брет, проклетата ви касета, Крис, брат ми, терапията, Айрланд, майка ми, Ан, Корин, шибаният Ландън...

Ева скръсти ръце.

– Трябва да понесеш всичко това сам, а? Аз твоя съпруга ли съм наистина, Гидиън? Дори не съм ти приятелка. Сигурна съм, че Ангъс и Раул знаят повече за живота ти, отколкото аз. Араш също. Аз съм просто хубавата путка, която чукаш.

– Млъкни.

– Искам да се махнеш от пътя ми, преди да е станало по-грозно.

– Не мога да те пусна да си тръгнеш. Знаеш, че не мога. Не и по този начин.

Челюстта ѝ се стегна.

– Искаш от мен да ти дам нещо, което в момента нямам. Напълно празна съм, Гидиън.

– Ангелче... – Протегнах ръце към нея, гърдите ме стягаха толкова силно, че едва дишах. Опустошението, изписано на лицето ѝ, ме убиваше. Бих унищожил всеки, който поставеше това изражение на лицето ѝ, но този път го бях направил аз. – Какво значение има, ако и бездруго си щяла да вземеш това решение?

– Трябва да спреш да говориш – каза тя дрезгаво. – Защото всяка дума, която излиза от устата ти, ме кара да мисля, че сме толкова далеч един от друг в това отношение, че въобще не е трябвало да се женим.

Ако ме беше намушкала в гърдите, едва ли щеше да ме заболи повече. Въздухът в гардеробната стана горещ и спарен, изсуши гърлото ми и накара очите ми да пламнат. Подът сякаш се наклони под краката ми, основата на целия ми живот се разклати, докато Ева се отдалечаваше все по-далеч и по-далеч.

– Кажи ми какво да направя – прошепнах.

В очите ѝ заблестя влага.

– Пусни ме да си тръгна засега. Дай ми малко пространство, за да помисля. Няколко дни...

– Не. Не!

Паниката ме разлюля така, че се принудих да хвана дръжката на вратата, за да остана прав.

– Може би няколко седмици. Все пак трябва да си намеря нова работа.

– Не мога – задъхах се, опитвайки да си поема въздух. Черен кръг се разстла пред очите ми, докато тя остана едничката светла точка. – За бога, искай нещо друго, Ева!

– Трябва да помисля какво да правя сега. – Тя потърка грубо челото си с пръсти. – И не мога да мисля, когато ме гледаш така. Не мога да мисля...

Тя тръгна покрай мен и аз я хванах за ръцете, целунах я и изстенах, когато усетих как за секунда омеква. Вкусих я, вкусих сълзите ѝ. Или може би бяха моите.

Ръцете ѝ се вплетоха в косата ми, сграбчиха я, дръпнаха я силно. Тя обърна главата си настрани и се откъсна от натиска на устните ми.

– Кросфайър – изплака, думата изплющя като изстрел.

Освободих я рязко, препъвайки се назад, независимо че умът ми крещеше да се вкопча в нея.

Пуснах я и тя си отиде от мен.

***

Морският бриз роши косата ми и аз затварям очи, попивайки усещането, докато вятърът бие по мен. Ритмичните тласъци и придърпвания на вълните към плажа и дрезгавите крясъци на гларусите ме карат да застина в този момент на това място.

То е мой дом – такъв, какъвто не съм имал от дълго време, въпреки че съм прекарал едва няколко дни тук. Това е място, което съм споделял само с Ева, затова всичките ми спомени оттук са така пропити от нея, както пясъкът от лъчите на слънцето. Подобно на пясъка, аз съм строшен на фини, миниатюрни частици от силите около себе си. И подобно на слънцето Ева донесе радост и топлина в живота ми.

Тя идва към мен на верандата, застава зад мен на парапета. Усещам ръката и на рамото си, а после притискането на бузата и към голия ми гръб.

– Ангелче – прошепвам и слагам ръката си върху нейната.

От това имахме нужда – да се върнем на това място. Това бе нашето убежище, когато светът започваше да ни настига в опит да ни раздели. Тук се изцелявахме един друг.

Залива ме облекчение. Тя се върна. Заедно сме. Сега тя разбира защо направих това, което направих. Беше толкова ядосана, толкова наранена. За момент бях изпитал осакатяващ страх, че съм разрушил най-скъпоценната част от живота си.

– Гидиън – въздъхва тя с онзи дрезгав глас на сирена. Едната ѝ ръка се плъзва около кръста ми и ме прегръща откъм гърба.

Накланям глава назад и оставям силата на любовта ѝ да се прелее в мен. Пръстите ѝ се плъзгат около бедрото ми, а после тя хваща члена ми в ръка. Гали го от корена до върха. Втвърдявам се и се уголемявам готов за нея. Живея, за да ѝ служа, да ѝ доставям удоволствие. Как можа да се усъмни в това?

Стон се изтръгва от самите дълбини на душата ми, желанието, което винаги чувствам към нея, пълзи през мен. Предеякулационна течност прокапва от издутата главичка на пениса ми, топките ми стават тежки и пълни.

Ръката ѝ се плъзва надолу от рамото към гърба ми, като натиска леко, подканва ме да се наведа напред.

Подчинявам се, защото искам да ѝ покажа, че ме притежава. Искам да разбере, че бих направил всичко, бих дал всичко, за да я видя в безопасност и щастлива.

Ръката ѝ проследява гръбнака ми, масажирайки леко. Стискам дървения парапет, който загражда верандата, и разтварям крака при нейното подканване.

Сега и двете ѝ ръце са между бедрата ми, дъхът ѝ е горещ и задъхан върху гърба ми. Тя помпи члена ми със здрава, опитна хватка. По-силно, отколкото съм свикнал да го прави Ева. Настойчиво. Другата ѝ ръка масажира скротума ми и ме кара да изпитвам неотложна нужда.

Хватката на ръката ѝ става влажна от предеякулационната течност, която капе равномерно от цепката на върха на пениса ми. Соленият въздух ме обгръща и охлажда потта, оросила кожата ми.

– Ева... – изричам задъхано името ѝ, толкова съм твърд за нея, толкова отчаяно влюбен.

Пръстите ѝ, вече омазнени и винаги умело подвижни, се плъзват назад и дразнят тъмната роза на ануса ми. Усещането е хубаво, въпреки че не искам да бъде. Милувките върху пениса ми ме затрудняват да дишам, да мисля, да се боря...

– Точно така – казва тя убедително. Опитвам да се извия встрани, но тя ме държи в капан с пениса ми в ръката си.

– Недей – казвам ѝ, като се гърча.

– Харесва ти – промърква тя, движейки ръка върху члена ми, докосването ѝ е нещо, за което копнея и на което не мога да устоя. – Покажи ми колко много ме искаш.

Тя пъха два хлъзгави пръста в задника ми. Извиквам, сгърчвам се по-далеч, но тя трие и тласка в мен, улучвайки мястото, което ме кара да искам да свърша повече от всяко друго. Удоволствието нараства въпреки сълзите, които парят очите ми.

Главата ми пада напред. Брадичката докосва гърдите ми, които се повдигат тежко. Свършва. Аз свършвам. Не мога да го спра. Не и с нея...

Пръстите вътре в мен нарастват, удължават се. Тласъците стават бесни, ударите на плът в плът заглушават шума на океана. Чувам грубо, похотливо ръмжене, но не е моето. В мен има член, който ме чука. Боли ме и все пак болката е примесена с перверзно, нежелано удоволствие.

– Продължавай да го лъскаш – казва задъхано той. – Почти на финала си.

В гърдите ми експлодира агония. Ева не е тук. Тя си отиде. Напусна ме.

В гърлото ми се надига бълвоч. Отхвърлям мъжа грубо от себе си, чувам го как се строполява през плъзгащата се врата зад нас, стъклото се чупи. Хю се смее истерично и аз тръгвам към него, намирам го проснат сред блестящите стъкълца, косата му е червена като кръвта му, очите му светят с гнусна, похотлива ненаситност.

– Мислиш, че тя би те пожелала? – присмя ми се той, като стана с мъка на крака. – Ти ѝ каза всичко. Кой би те пожелал след това?

– Да ти го начукам! – Хвърлям се към него и го събарям обратно на земята. Юмрукът ми удря силно лицето му отново и отново. Парчетата стъкло ме пронизват, режат ме, но болката е нищо в сравнение с това, което чувствам вътре в себе си.

Ева си отиде. Знаех, че ще си тръгне, че не бих могъл да я задържа. Знаех това, но се бях надявал. Не можех да се боря с надеждата.

Хю не спира да се смее. Усещам как носът му се чупи. Костта на скулата му, челюстта му. Смехът му преминава в клокочене, но все още е смях.

Ръката ми се засилва да го удари отново...

Ан лежи под мен, лицето ѝ е смазано почти до неузнаваемост. Ужасен от това, което съм сторил, се отдръпвам рязко и трескаво се изправям на крака. Стъклото се врязва дълбоко в петите ми.

Ан се смее, докато пенлива кръв се лее от носа и устата ѝ и тече през дома, който някога беше убежище. Опетнява всичко и това опетняване заличава слънцето, докато единственото, което остава, е кървавата луна...

Събудих се с крясък в гърлото си. Косата и кожата ми бяха подгизнали от пот. Тъмнината ме задушаваше. Потърках силно очи и се претърколих на ръце и колене, ридаейки. Пропълзях към единствената светлина, която можех да видя – слабото сребристо сияние, което беше едничкият ми ориентир. Спалнята. Господи. Сринах се на пода, разтърсван от сълзи. Бях заспал в гардеробната, неспособен да помръдна, след като Ева ме остави; буквално се страхувах да направя крачка в която и да е посока, която ме води към живот без нея. Циферблатът на часовника светеше ярко в тъмната стая.

Беше един през нощта.

Нов ден. И Ева все още я нямаше.

***

– Рано си дошъл.

Веселият глас на Скот откъсна погледа ми от снимката на Ева на бюрото ми.

– Добро утро – поздравих го, чувствах се сякаш все още съм в кошмар.

Бях дошъл на работа малко след три сутринта, неспособен да заспя повече или да отида при Ева. Исках и бих го направил – нищо не би могло да ме задържи далеч от нея, – но когато проследих къде се намира телефонът ѝ, я намерих в мезонета на Стантън, място, където нямах достъп. Мъката от това да знам, че преднамерено стои далеч от мен, ме разяждаше отвътре като киселина.

Не можех да остана вкъщи и да мина през сутрешния си ритуал на приготвяне за работа без Ева. Беше ми по-лесно да се върна към режим, който често спазвах, преди тя да се появи, когато идвах на работа още преди изгрев, намирайки спокойствие на мястото, където упражнявах пълен контрол.

Но днес нямах никакво спокойствие. Имах само терзанието да знам, че тя вече се намира в същата сграда, в която и аз – толкова близо и все пак по-далеч отвсякога.

– Марк Гарити чакаше на рецепцията, когато дойдох – продължи Скот. – Каза, че сте говорили да се срещнете днес...

Стомахът ми се сви.

– Ще го приема.

Оттласнах се от бюрото си и се изправих. Не бях спирал да мисля за Ева и за предложението, което направих на Марк, опитвах се да анализирам как бих могъл да постъпя различно. Познавах Ева прекалено добре. Ако ѝ бях споделил за Райън Ландън, това нямаше да я накара да напусне "Уотърс Фийлд и Лийман", както фактът, че ѝ казах за Ан, нямаше да я направи по-предпазлива.

Вместо това Ева щеше да се изправи лице в лице с тях, да ръмжи като лъвица, готова да ме защити, и да пропусне да види опасността за самата себе си. Тя си беше такава и я обичах заради това, но също така исках да я защитя, когато ситуацията го изискваше.

– Марк. – Протегнах ръка, когато той влезе, веднага разбрах, че ще каже "да". От него бликаше енергия, а тъмните му очи светеха в очакване.

Уговорихме се, че ще започне през октомври, като даде на "Уотърс Фийлд и Лийман" почти цял месец предизвестие. Искаше да доведе Ева със себе си и аз го окуражих да ѝ го предложи, въпреки че се съмнявах, че щеше да приеме. Той оспори някои от условията ми и аз започнах да преговарям по инстинкт, да го държа под контрол, без това въобще да ме интересува.

В крайна сметка той си тръгна щастлив и доволен от новото си положение. А аз останах с все по-дълбокия страх, че Ева няма да ми прости.

***

Понеделник се сля е вторник. Имаше само три момента през целия ден, в които чувствах какъвто и да е живот в себе си: в девет, когато знаех, че Ева пристига на работа; по обяд и отново в пет, когато тя приключваше за деня. Чаках с безкрайна надежда да ме потърси. Да ми се обади или да общува с мен по някакъв начин. Още една ужасна караница щеше да е за предпочитане пред тази болезнена тишина.

Тя не го направи. Можех само да я гледам в мониторите на охранителните камери, да я поглъщам е очи при пристигането и тръгването ѝ като мъж, умиращ от глад, страхувайки се да ида при нея, и да рискувам да увелича пропастта между нас.

Останах в офиса за през нощта, страхувах се да се прибера вкъщи. Страхувах се какво ще направя, ако вляза в който и да е от апартаментите, които бях споделял с нея. Дори офисът ми ме изтезаваше – диванът, където я бях чукал, неотклонно ми напомняше какво бях имал само допреди няколко дни. Взех си душ в банята на офиса и се преоблякох в един от многото костюми, които държах на работа. Преди никога не ми се беше струвало странно да живея за работата си. Сега бях завладян от емоция, която не можех да изразя, осъзнал точно колко голяма част от живота ми беше запълнила Ева.

Тя отново бе останала у Стантън. Не ми беше убегнал фактът, че предпочита да прекарва време с майка си, отколкото да рискува да ѝ се наложи да се справя с мен. Изпращах ѝ съобщения постоянно. Молех я да ми се обади. "Просто искам да чуя гласа ти." Пишех ѝ безсмислени неща. "Днес е по-хладно, нали?" Говорех ѝ за работа. "Досега не бях осъзнавал, че Скот винаги се облича в синьо." И най-вече: "Обичам те". По някаква причина беше по-лесно да напиша тези думи, отколкото да ги кажа. Написах ги много пъти. Отново и отново. Не исках тя да забравя това. Независимо от всичките ми грешки и издънки всичко, което правех, мислех и чувствах, беше от любов към нея.

Понякога се ядосвах, мразех това, което ми причиняваше. Което причиняваше на нас.

"Проклета да си! Обади ми се. Спри да ми причиняваш това!"

– Изглеждаш ужасно – каза Араш, който ме наблюдаваше, докато преглеждах договорите, оставени от нега на бюрото ми. – да не се разболяваш пак?

– Добре съм.

– Мой човек, ти си всичко друго, но не и добре.

Изгледах го кръвнишки и това му затвори устата.

Беше почти шест и пътувах към офиса на доктор Питърсън, когато Ева най-накрая откликна.

"И аз те обичам."

Думите затрептяха пред парещите ми очи. Върнах ѝ отговор е треперещи пръсти, почти зашеметен от облекчение. "Толкова ми липсваш. Може ли да поговорим? Моля те. Искам да те видя."

Ева не отговори, преди да стигна офиса на доктор Питърсън, което помрачи настроението ми до степен на агресивност. Тя ме наказваше по най-ужасния възможен начин. Бях нервен като наркоман, отчаяно копнеещ за доза от нея, за да функционира. За да мисли.

– Гидиън – поздрави ме доктор Питърсън на вратата на офиса си с усмивка, която бързо угасна, когато той ме погледна. Веждите му се свъсиха тревожно. – Не изглеждаш добре.

– И не съм – сопнах му се.

Той спокойно ме подкани с жест да седна. Останах прав, кипях вътрешно, обмислях да си тръгна и да потърся жена си. Не можех вече просто да се мотая наоколо и да чакам. Искаше прекалено много от мен.

– Може би трябва да се разходим отново – каза той. – Ще ми е приятно да се разтъпча.

– Обадете се на Ева – заповядах му. – Кажете ѝ да дойде тук. Ще ви послуша.

Той премигна срещу мен.

– Имаш проблеми с Ева.

Измъкнах се от сакото си и го хвърлих на дивана.

– Тя се държи безразсъдно! Не иска да ме вижда... не иска да говори с мен. Как, по дяволите, се предполага да изгладим нещата помежду си, ако дори не си говорим?

– Това е разумен въпрос.

– Дяволски сте прав! Аз съм разумен мъж. Тя, от друга страна, е загубила проклетия си ум! Не може да продължава да прави това. Трябва да я накарате да дойде. Трябва да я накарате да говори с мен.

– Добре. Но първо искам да разбера какво се е случило. – Той седна на стола си. – Няма да съм ти особено от полза, ако не знам какво става.

Насочих пръст към него.

– Не си играйте психологически игрички с мен, докторе. Не и днес.

– Мисля, че се държа толкова разумно, колкото и ти – отвърна той равно. – Аз също искам с Ева да изгладите нещата помежду си. Мисля, че знаеш това.

Въздъхнах силно и се свлякох на ръба на дивана, а после отпуснах глава в ръцете си. Тя пулсираше жестоко, туптеше болезнено отпред и отзад.

– Скарал си се с Ева – отбеляза той.

– Да.

– Кога за последно говори с нея?

Преглътнах трудно.

– В неделя.

– Какво се случи в неделя?

Разказах му. Излях всичко със скорост, която го накара да пише трескаво по таблета си. Думите се изсипваха в ядосано освобождение и ме оставиха празен и изтощен.

Той продължи да пише няколко секунди, след като свърших, а после погледът му се вдигна към лицето ми. Видях в него състрадание и гърлото ми се стегна.

– Лишил си Ева от работа – заяви той. – Работа, за която тя е казвала и на двама ни, че много харесва. Сам виждаш защо ти се е ядосала, нали?

– Да, схванах. Но имах сериозни причини. Които тя разбира. Това е, което не схващам. Тя разбира и въпреки това ме отрязва напълно.

– Не съм сигурен, че аз разбирам защо не си го обсъдил с Ева предварително. Можеш ли да ми обясниш това?

Потрих врага си, усещах напрежението в него като обтегнати стоманени въжета.

– Тя щеше да го обмисля дълго. Щеше да ѝ отнеме време да се съгласи. Междувременно се опитвам да се справям с хиляда други неща. Нападат ни от всички страни.

– Видях новината за книгата на Корин Жиро за теб.

– А, да. – Устата ми се изви в мрачна усмивка. – Най-вероятно е взела идеята от видеото на "Сикс-Найнтс" към песента "Златна". Ландън стигна до Ева през пролука в защитата ми. Не можех да рискувам нов пробив, докато съм разсеян с всичко останало, с което аз и Ева се справяме сега.

Доктор Питърсън кимна.

– Изправен си пред голям натиск. Нямаш ли доверие на Ева да ти помогне да стигнеш до решенията, които вземаш? Сигурно знаеш, че конфликтите с майка ѝ често се коренят в това, че тя не се консултира с нея, преди да предприеме дадени действия.

– Знам това – опитах се да изразя с думи хаотичните си мисли, – но аз трябва да се грижа за нея. След това, което е преживяла...

Стиснах силно очи. Знаех какво е изстрадала и понякога ми беше прекалено тежко да мисля за него.

– Трябва да съм силен за нея. Да вземам тежките решения.

– Гидиън, ти си един от най-силните мъже, които познавам – каза той тихо.

Отворих очи и го погледнах.

– Не сте ме виждали през нейните очи.

Плачещ като дете. Изнасилван от спомени. Мастурбиращ по време на сън. Агресивен в съня си. Слаб, толкова слаб. Безпомощен.

– Мислиш, че тя се съмнява в теб, защото си я оставил да те види уязвим? Това не ми се струва типично за Ева.

Очите ми запариха.

– Не знаете всичко. Просто... не знаете.

– Но Ева знае. И се омъжи за теб въпреки това. Тя те обича, и то много, въпреки всичко. – Той ми отправи добродушна усмивка, която по някакъв начин ме разсече като нож и ме остави отворен. – Веднъж ме попита дали връзките са въпрос на компромис. Помниш ли?

Кимнах рязко.

– Този компромис означава, че невинаги е нужно да си силен, Гидиън. Можеш да поемаш тежката част от време на време, а можеш и да оставяш Ева да го прави понякога. Смисълът на брака не е в това да си достатъчно силен сам по себе си. Той е в това колко сте силни заедно и в лукса, че можете да се редувате да носите товара.

– Аз... – Сведох глава отново. Ева беше казала същото. – Опитвам се. Кълна се в бога, опитвам се.

– Знам, че е така.

– Тя трябва да ме приеме отново. Трябва да се върне. Имам нужда от нея. В момента тя ме убива. Разкъсва ме на парчета. – Вторачих се в ръцете си, в пръстените, които ми беше дала и които ме правеха неин. – Какво да направя? Кажете ми какво да направя?

– Ева ще иска да знае дали имаш желание да се промениш. Ще иска да види как предприемаш стъпки да ѝ покажеш това. Ти няма да се изправяш срещу подобни големи решения твърде често, затова тя може да заеме позиция "ще почакам и ще видя". Мисля, че ще бъде трудно за теб. Много трудно.

Кимнах бавно, но не можех да чакам повече. Ако Ева имаше нужда от доказателство, че бих направил всичко, за да я задържа, щях да ѝ го дам.

Ръцете ми се свиха в юмруци. Погледът ми остана забит в килима между краката ми.

– Бях... – Прокашлях се. – Терапевтът. Онзи, който имах, когато бях дете.

– Да?

– Той... той блудства с мен почти  цяла година. Той... ме изнасили..

20.

"Толкова ми липсваш. Може ли да поговорим, моля те? Искам да те видя."

– Още ли зяпаш това съобщение? – попита Кари, като се претърколи по гръб на леглото до мен и притисна чело до моето.

– Не мога да спя.

Беше мъчение да съм далеч от Гидиън. Прекарвах всеки миг – будна или заспала – с усещането, че някой е изтръгнал сърцето ми и е оставил зееща дупка в гърдите ми.

Погледнах нагоре към балдахина на леглото за гости на майка ми. Подобно на всекидневната ѝ спалнята, в която ме бе настанила, наскоро бе обзаведена наново. С цветовата си гама от кремаво и горскозелено стаята беше успокояваща и стилно елегантна. Стаята за гости, която заемаше Кари, беше изпълнена в по-мъжествен стил със сиви и сини цветове и мебелировка с цвят на орех, контрастираща ярко с тапицираните в бяло мебели на моята стая.

– Кога ще поговориш с него, бебчо?

– Скоро. Просто... – Положих телефона на гърдите си и го притиснах към сърцето си. – Мисля, че и двамата имаме нужда от малко време.

Беше ми толкова трудно да мисля, когато с Гидиън се карахме. Мразех това.

Беше дори по-зле, защото той беше този, който се беше издънил, и го беше направил грандиозно като всичко друго, което правеше. Не можех да си представя как бих живяла в мир със себе си, ако му простя. От друга страна, не можех да си представя как изобщо ще продължа да живея без него. Чувствах се мъртва отвътре. Единственото нещо, което ме държеше, беше вярата, че по някакъв начин ще изгладим нещата помежду си и ще бъдем заедно. Как бихме могли да не го направим? Как бих могла да дам толкова много от себе си на някого и после да се откажа от него?

Помислих си за съвета, който бях дала на Трей, за това как и двамата бяхме изправени пред едно и също решение – дали да изберем любовта, или да изберем себе си? Бях толкова бясна на Гидиън, че ме беше принудил да стигна дотук. Знаех, че определени ситуации могат да ме доведат до такива трудности, но никога не бях предполагала, че съпругът ми ще го направи.

И защо, по дяволите, двата избора трябваше да се изключват взаимно? Не беше честно.

– Прекарваш го през месомелачката – отбеляза Кари, без да има нужда.

– Той го направи, не аз.

Гидиън ми беше отнел нещо скъпоценно, и още по-зле – беше отнел нещо скъпоценно от нас. Моята свободна воля и доверието, което му бях гласувала, че ще я уважава. След последната нощ, която бяхме прекарали заедно... когато му се бях доверила толкова много и отдала изцяло... А тогава той вече е бил говорил с Марк. Усещането за предателство разкъсваше сърцето ми.

– Благодаря, че остана с мен.

Той сви рамене.

– Харесвам Стантън. Не ми представлява трудност да остана в дома му за няколко дни. Ще си отидем вкъщи в един момент, нали?

– Не мога да се крия вечно.

– Така казваш винаги – промърмори той. – Лично аз харесвам криенето. Просто да си дадеш шибана почивка и да забравиш за всички гадости.

– Но гадостите винаги са там, отвън, и те чакат.

И знаейки това, винаги бях предпочитала да се изправя срещу всичко очи в очи. Да го махна от пътя си, да го оставя зад гърба си.

– Нека изчакаме – каза той, като протегна ръка да разроши косата ми. Обърнах глава и положих целувка на бузата му. Бях изплакала море от сълзи пред него през последните три дни и се бях сгушвала до него нощем. В някои моменти имах чувството, че ръцете му са единственото нещо, което ме държи да не се разпадна. Господи. Всичко ме болеше. Бях разсипана, едно зомби в енергичния, оживен Ню Йорк.

Къде беше Гидиън сега? Започваше ли болката от раздялата ни да утихва? Или все още беше толкова опустошен от нея, колкото и аз?

– Марк ме покани да се преместя в "Крос индъстрис" с него – подхвърлих, просто за да насоча насила ума си към нещо друго.

– Е, ти знаеше, че ще се случи.

– Предполагам, че е така, но все пак беше нереално, когато го каза. – Въздъхнах. – Толкова е въодушевен, Кари. Получава солидно увеличение на заплатата и това ще промени много неща за него и Стивън. Ще могат да си позволят истински луксозна сватба плюс дълъг меден месец и вече си търсят кондоминиум. Трудно е да продължавам да се сърдя, когато виждам колко чудесно е това за него.

– Ще работиш ли за Гидиън?

– Не знам. Не се шегувах, когато му казах, че почти бях стигнала до това решение и сама. Но сега... май че искам да кандидатствам другаде само напук на него.

Кари вдигна юмруци и се направи, че се боксира.

– Да му покажеш, че не може да те командва.

– Да. – Аз също ударих няколко пъти във въздуха, просто за да повдигна леко духа си. – Но това е глупаво. Никога няма да знам дали са ме наели заради мен самата, или заради неговото име, както и дали това се оказва нещо добро, или нещо лошо. Както и да е, имам цял месец, преди Марк да си тръгне. Имам време да помисля за това.

– Може би "Уотърс Фийлд и Лийман" ще те задържат. Мислила ли си за това?

– Възможно е. Не съм сигурна как ще отговоря. Би ми спестило търсенето на нов пост, но няма да имам Марк, а той е причината да обичам работата си. Ще искам ли да бъда там без него?

– Поне ще имаш Мегуми и Уил.

– И това е вярно – съгласих се аз. Лежахме известно време в приятна тишина.

После той каза:

– Изглежда, ти и аз просто си плуваме насам-натам в лодката "Да пукна, ако знам".

– Трей ще се обади – уверих го, въпреки че все още нямах представа какво ще каже Трей, когато го направи.

– Естествено. Той е добър човек. Няма да ме остави да се чудя. – Кари звучеше толкова изтощен. – Това, което ме вълнува, е какво ще каже, а не кога.

– Знам. Любовта трябва да е по-лесно нещо – оплаках се.

– Ако това беше романтична комедия, щеше да се казва "Наистина ужасна любов".

– Може би трябваше да се придържаме към "Сексът и градът".

– Пробвах това. В резултат получих "Позабременяла". Трябваше да избера да съм "40-годишен девственик", но вече имах значителна преднина.

– Можем да напишем наръчник "Как да разкараш гаджето за 10 дни".

Кари ме погледна.

– Идеално, мамка му.

***

Сряда сутрин ме удари като след махмурлук.

Да се приготвям за работа в дома на майка ми, помогна да не усещам липсата на Гидиън толкова много, но със сигурност не ме спаси от майка ми, която ме побъркваше, като непрестанно ми говореше за сватбата. Дори Стантън със своята безкрайна способност да опрощава невротичността на майка ми току ми отправяше съчувствени погледи, когато беше наоколо.

Не можех да мисля за сватбата сега. Не можех да мисля отвъд поредния час на деня. Само така успявах да се справя – час по час.

Когато излязох от лобито на улицата, видях, че вместо Раул с мерцедеса ме чака Ангъс с бентлито. Успях да се усмихна, искрено зарадвана да го видя, но също така бях предпазлива.

– Добро утро, Ангъс. – Кимнах с брадичка към колата и прошепнах: – Той вътре ли е?

Поклати глава, после докосна ръба на старомодната си шофьорска шапка.

– Добро утро, госпожо Крос.

Стиснах рамото му за миг, преди да се плъзна през отворената от него врата на задната седалка. За съвсем кратко време се придвижихме в сутрешния трафик и се запътихме към центъра на града.

Наведох се напред и попитах:

– Как е той?

– По-зле от теб, предполагам. – Той ме погледна за кратко, преди да насочи вниманието си отново към трафика. – Той страда, девойче. Миналата нощ беше най-тежката.

– Господи. – Отпуснах се назад на седалката, нямах идея какво да правя. Не исках Гидиън да страда. Вече се беше мъчил прекалено много.

Извадих смартфона си и му изпратих съобщение. "Обичам те." Отговорът му дойде почти светкавично. "Звъня ти. Моля те, вдигни."

Секунда по-късно телефонът извибрира в ръката ми и снимката му се появи на екрана. Да видя лицето му, след като бях прекарала последните няколко дни, избягвайки всячески образа му, беше като бърз удар с нож в сърцето. Също толкова се страхувах да чуя гласа му Не знаех дали ще мога да бъда силна. И нямах отговорите, които той търсеше от мен.

Гласовата ми поща се включи и телефонът замря. След това започна веднага да вибрира отново.

Вдигнах и притиснах телефона до ухото си, без да говоря.

Отсреща се чуваше само тишина за един дълъг бездиханен миг.

– Ева?

Очите ми се наляха със сълзи при звука от гласа на Гидиън, дрезгавината в него беше толкова дълбока, сякаш гърлото му беше продрано. Още по-лоша беше надеждата, която чух в начина, по който произнесе името ми; отчаяният копнеж.

– Няма проблем, ако не искаш да говориш – каза той дрезгаво. – Просто... – Чух как издиша треперливо. – Съжалявам, Ева. Искам да знаеш, че съжалявам и че ще направя каквото искаш от мен. Просто искам да оправя нещата.

– Гидиън... – Долових как той си пое рязко въздух, когато изрекох името му. – Вярвам ти, че съжаляваш че сега не сме заедно. Но също така вярвам, че би направил нещо такова отново. Опитвам се да разбера дали мога да се примиря с това.

Тишина увисна на линията помежду ни.

– Какво означава това? – попита той накрая. – Какъв е другият вариант?

Въздъхнах, внезапно се почувствах толкова уморена.

– Нямам никакви отговори. Затова стоях настрана. Искам да ти дам всичко, Гидиън. Никога не искам да ти казвам "не", толкова е трудно за мен. Но точно сега се страхувам, че ако направя този компромис, ако остана с теб, знаейки какъв си, съзнавайки, че няма да се промениш, просто ще се изпълня с горчивина срещу теб и накрая ще спра да те обичам.

– Ева... Господи. Не казвай това! – Той дишаше трудно. – Казах на доктор Питърсън. За Хю.

– Какво? – Вдигнах рязко глава. – Кога?

– Снощи. Казах му всичко. За Хю. За Ан. Той ще ми помогне, Ева. Каза ми някои неща... – Той спря за миг. – Те имаха смисъл. Относно мен и това как да се държа с теб.

– О, Гидиън. – Можех да си представя колко трудно е било това за него. Самата аз бях преживяла това признание. – Много се гордея с теб. Знам, че не ти е било лесно.

– Трябва да останеш с мен. Обеща ми. Казах ти, че ще прецакам нещата. Ще се издъня отново. Нямам идея какво правя, но господи... обичам те. Обичам те толкова дяволски много. Не мога да се справя без теб. Не мога да живея без теб. Ти ме разрушаваш, Ева. Не мога... – Той издаде тих болезнен звук. – Нуждая се от теб.

– О, боже, Гидиън. – По лицето ми се стичаха сълзи и капеха по гърдите ми, плъзгаха се надолу под деколтето на роклята ми. – Аз също не знам какво да правя.

– Не може ли да разберем заедно? Не сме ли по-добри – по-силни – заедно?

Избърсах лицето си, знаех, че гримът ми е съсипан, но не ми пукаше.

– Искам да бъдем. Искам това повече от всичко. Просто не знам дали можем да го постигнем. Ти нито веднъж не си ми позволявал да говоря за всичко това с теб. Нито веднъж.

– Ако го бях направил... ако го направя – а аз ще го направя, – ще се върнеш ли при мен?

– Не съм те напуснала, Гидиън. Не знам как. – Погледнах през прозореца, видях млада двойка да се целува за довиждане пред въртящи се врати, преди мъжът да се затича нанякъде. – Но да, ако наистина бихме могли да сме екип, нищо не може да ме задържи настрана.

***

– Чух, че сте спечелили кампанията за "Фейз уан".

Откъснах вниманието си от кафето, което подслаждах, и повдигнах вежди към Уил.

– Не съм чула такова нещо.

Той се ухили, очите му блестяха зад очилата. Беше толкова жизнерадостно момче, закотвено стабилно във връзка, която функционираше правилно. Толкова завиждах на това спокойствие. Бях го усещала само няколко пъти, откакто бях с Гидиън, и всеки път беше... блаженство. Колко ли невероятно би било, ако можехме да постигнем това и да го задържим?

– Такива слухове се носят – каза той.

– Леле. – Въздъхнах пресилено. – Винаги разбирам последна.

Цяла седмица играех роля, достойна за "Оскар". Сред въодушевлението на Марк, предстоящата промяна на работното ми положение, започналия ми менструален цикъл и справянето с кашата в личния ми живот бях концентрирала всяка капка енергия, която имах, в това да остана спокойна. Като резултат избягвах клюкарските групички в офиса, за да огранича контактите си с хора. Щастието, радостта и задоволството, които можех да имитирам, си имаха граници.

– Марк ще ме убие, че съм ти казал. – Уил не изглеждаше да съжалява ни най-малко. – Исках да бъда първият, който ще те поздрави.

– Добре. Благодаря. Може би.

– Умирам да сложа ръце на конзолата, да знаеш. Технологичните блогове са пълни със слухове за характеристиките на "Фейз уан". – Той се наведе над плота до мен и ме погледна е надежда.

Заканих му се е пръст.

– От мен няма да чуеш никакви разкрития.

– По дяволите. Човек може да се надява. – Той сви рамене. – Сигурно ще те заключат някъде в изолация до момента на пускането, за да държат нещата под похлупак.

– Да се чуди човек защо "Ланкорп" биха дали проекта на външна агенция, а?

Той се намръщи.

– Да, предполагам. Не се бях замислял.

Нито пък аз. Но Гидиън беше. Погледнах надолу към чашата си за кафе, докато я разбърквах разсеяно.

– Скоро излиза новата "Джен тен".

– Чух. Но за нея е ясно. Всички ще си я купят.

Свих пръсти, изучавайки с поглед брачната си халка, и помислих за обетите, които бях дала, когато я приех.

– Имаш ли планове за обяд? – попита той.

Вдигнах чашата си и се обърнах към него.

– Да, ще излизам с Марк и партньора му.

– О, ясно. – Той отиде към машината за кафе, когато аз се дръпнах. – Може да идем да пийнем нещо след работа някой ден тази седмица. Да завлечем и половинките си с нас. Ако Гидиън е съгласен. Знам, че е зает мъж.

Отворих уста. Пак я затворих. Уил ми беше дал идеалната възможност да оправдая отсъствието на Гидиън. Бих могла да се възползвам от нея, но аз исках да споделям социалните страни на живота си със съпруга си. Исках той да бъде с мен. Ако започнех да го изключвам от живота си, не беше ли това началото на края?

– Звучи забавно – излъгах, като си представих вечер, изпълнена с напрежение. – Ще говоря с него за това. Да видим какво можем да измислим.

Уил кимна.

– Супер. Кажи ми, като решите.

***

– Имам проблем.

– О! – Погледнах през масата към Марк. Кубинският ресторант, който беше избрал Стивън, беше голям и популярен. През огромния тавански прозорец навлизаше слънчева светлина, а цветни стенописи украсяваха пространството с папагали и палмови листа.

Празничната музика ме караше да се чувствам така, сякаш съм отишла на ваканция на екзотично място, а богатият аромат на подправки накара стомаха ми да се обади за пръв път от дни.

Потрих ръце.

– Нека го решим.

Стивън кимна.

– Ева е права. Слушаме те.

Марк избута менюто настрана и подпря лакти на масата.

– И така, тази сутрин господин Уотърс ми каза да започвам работа по кампанията на "Ланкорп".

– Супер! – изръкоплясках.

– Не бързай толкова. В контекста на това трябваше да му дам предизвестието си. Надявах се да мога да изчакам до петък, но те имат нужда от някого, който да остане с клиента докрай, а не само през първия месец.

– Имаш право – признах аз, усмивката ми угасна. – Колко неприятно все пак.

– Беше отвратително, но... – Той сви рамене. – Нещата са такива, каквито са. После той помоли и останалите партньори да дойдат. Те ми казаха, че от ръководството на "Ланкорп" от самото начало, когато са отправили запитване към агенцията, са настоявали аз да оглавявам кампанията. И то до такава степен, че партньорите се тревожат, че ще загубят проекта, ако не го ръководя аз.

Стивън се ухили и го плесна по рамото.

– Това обичам да чувам!

Марк се усмихна смутено.

– Да, определено си беше стимул. Както и да е, те ми предложиха по-висок пост и увеличение на заплатата, ако остана.

– Еха. – Облегнах се назад. – Това е сериозен стимул.

– Не могат да ми предложат това, което Крос ми предложи. Дори половината не могат, но нека сме честни, той ми дава прекалено много.

– Ти така си мислиш – изсумтя Стивън. – Заслужаваш си всеки цент.

Кимнах, въпреки че имах само бегла идея какво му е предложил Гидиън.

– Съгласна съм.

– Но аз чувствам, че дължа на "Уотърс Фийлд и Лийман" някаква лоялност. – Марк потри брадичката си. – Те винаги са били добри към мен и искат да ме задържат, въпреки че знаят, че се поддавам на предложения от други компании.

– Ти си им осигурявал добра работа години наред – възрази Стивън. – Получили са много от теб. Не им дължиш никакви услуги.

– Знам това. И нямах нищо против да оставя зад себе си празния офис, защото те могат да го запълнят достатъчно бързо. Но ми е трудно, като си помисля, че евентуално ще ги лиша от кампанията на "Ланкорп", като си тръгна.

– Но това решение не зависи от теб – отбелязах аз. – Ако "Ланкорп" не останат с агенцията, това си е тяхна работа.

– Аз също се опитах да извъртя така нещата. Но все пак не е нещо, което искам да видя.

Сервитьорът дойде да вземе поръчката ни. Погледнах Стивън.

– Ще имаш ли честта?

– Разбира се.

Той погледна Марк, който кимна бързо, за да покаже, че иска същото. Стивън поръча за всички ни.

Изчаках, докато отново останем сами, за да заговоря, без да знам как да кажа това, което трябваше. В крайна сметка реших да съм пряма.

– Не мога да работя по кампанията за "Фейз уан".

Марк и Стивън се втренчиха в мен.

– Вижте, семейство Ландън и семейство Крос се познават от миналото – обясних аз, – между тях съществува неприязън. Гидиън има известни притеснения и аз разбирам защо. Това ми е достатъчно, за да бъда предпазлива.

Марк се намръщи.

– Ландън знае коя си. Той няма проблем с това.

– Знам. Но конзолата "Фейз уан" е доста важен продукт. Достъпът до нея е свързан с известна доза риск и не искам да допринасям за това по никакъв начин.

Беше ми трудно да призная, че Гидиън беше прав, защото знаех, че и аз бях. Което ни поставяше в безизходица, от която не знаех как да изляза.

Стивън се наклони по-близо и ме погледна изучаващо.

– Говориш сериозно.

– Страхувам се, че да. Не че твоето решение трябва да е повлияно от мен по какъвто и да е начин, Марк, но реших, че трябва да ти кажа.

– Не съм сигурен, че разбирам – каза Марк.

– Тя ти казва, че ако останеш на старата си работа, ще загубиш както пари, така и асистентката си – уточни Стивън. – Или можеш да се прехвърлиш в "Крос индъстрис", както вече си се съгласил да направиш, да получиш парите си и да задържиш Ева.

– Е... – Господи. Това беше по-трудно, отколкото си мислех. Бях чувала това преди, но сега го изживявах: "Всяка жена, губеща или напускаща работа, която обича, заради мъж, ще съжалява за това". Кое ме караше да мисля, че съм някакво изключение? – Не мога да кажа все още дали ще се прехвърля заедно с теб.

Марк се отпусна назад на виниловото сепаре с цвят бордо.

– Става все по-зле и по-зле.

– Не казвам окончателно, че няма да го направя – опитах се да демонстрирам, че не е от голямо значение. – Не съм сигурна, че аз и Гидиън трябва да работим заедно. Искам да кажа, не съм сигурна, че той трябва да ми е шеф... или каквото и да е там. Знаеш какво имам предвид.

– Не ми харесва да го кажа – каза Стивън, – но тя има право.

– Това не ми помага за моя проблем – промърмори Марк.

– Съжалявам. – Не можех да им кажа колко съжалявах наистина. Дори не смятах, че мога да ги посъветвам. Как бих могла да съм безпристрастна относно възможностите на Марк?

– Позитивното в случая е – казах вместо това, – че със сигурност си търсена стока.

Стивън сръга Марк с усмивка.

– Аз това вече го знаех.

***

– И така – Кари преметна ръка около мен, когато се сгуших до него, – ето ни отново тук.

Още една вечер в дома на майка ми. Тя най-накрая беше станала подозрителна, като се имаше предвид, че прекарвахме четвърта вечер подред в дома ѝ. Признах, че с Гидиън сме се скарали, но не и защо. Не мислех, че ще разбере. Със сигурност щеше да реши, че е напълно нормално за мъж на положението на Гидиън да се занимава с всички дребни и досадни подробности. Колкото до това, че може би щях да загубя работата си, защо изобщо бих искала да работя, когато нямаше финансова нужда от това?

Тя не разбираше. Някои дъщери искаха да бъдат точно като майките си, когато пораснат; аз желаех обратното. И нуждата ми да бъда една анти-Моника беше главната причина толкова да се измъчвам за това, което Гидиън беше сторил. Всеки съвет от нея само щеше да влоши нещата. Негодувах срещу нея толкова, колкото и срещу него.

– Утре си отиваме у дома – казах.

Най-малкото ми предстоеше да видя Гидиън в офиса на доктор Питърсън. Бях отчайващо любопитна как ще мине това. Не можех да не се надявам, че Гидиън е постигнал огромен напредък в терапията си. Ако беше така, тогава може би беше възможно да постигнем още прогрес. Заедно.

Стиснах палци.

Всъщност трябваше да призная на Гидиън това, че даде всичко от себе си, за да ми осигури пространството, от което се нуждаех. Можеше да ме хване в асансьора или лобито на "Кросфайър". Можеше да каже на Раул да ме закара при него, а не там, където аз го инструктирам. Гидиън наистина се стараеше.

– Чувал ли си се с Трей? – попитах. Беше доста смайващо колко често аз и Кари попадахме в сходна ситуация по едно и също време. А може би беше проклятие, което споделяхме.

– Изпрати ми съобщение, в което пишеше, че мисли за мен, но още не е готов да говорим.

– Е, и това е нещо.

Прокара ръка нагоре и надолу по гърба ми.

– Мислиш ли?

– Да – отвърнах. – Аз съм в същото положение с Гидиън. Мисля за него постоянно, но нямам какво да му кажа точно сега.

– И какво следва? Накъде ще поемеш? Кога ще решиш, че имаш какво още да му кажеш?

Помислих върху това за минута, като разсеяно гледах как Харисън Форд търси отговори в "Беглецът", който вървеше със спрян звук.

– Когато нещо се промени, предполагам.

– Искаш да кажеш, когато той се промени. А ако не го направи?

Все още нямах отговор за това, а когато се опитвах да мисля по въпроса, започвах да откачам.

Затова вместо да отговоря, зададох въпрос на Кари:

– Знам, че искаш да поставиш бебето на първо място, и това е правилният избор. Но Татяна не е щастлива. И ти не си. Нито пък Трей. Нещата не се получават за никой от вас. Мислил ли си евентуално да бъдеш с Трей и двамата да помагате на Татяна с бебето?

Той изсумтя.

– Тя няма да се навие на това. Ако тя е нещастна, всички други също трябва да са.

– Не мисля, че тя е тази, която трябва да го реши. Тя е също толкова отговорна за това, че е забременяла, колкото си и ти. Няма нужда да минаваш през някакво изкупление, Кари. – Сложих ръка върху неговата, която лежеше в скута му, палецът ми внимателно погали пресните белези от вътрешната част на китката му. – Бъди щастлив с Трей. Направи го щастлив. И ако Татяна не е доволна, че двама секси мъже се грижат за нея, тогава тя... не прави нещо както трябва.

Кари се засмя меко и притисна устни към главата ми.

– А сега реши и собствения си проблем толкова лесно.

– Ще ми се да можех. – Исках това повече от всичко. Но знаех, че няма да е лесно.

И се страхувах, че може би е невъзможно.

***

Вибрацията на смартфона ми ме събуди.

Когато осъзнах откъде идва бръмченето, започнах слепешком да търся телефона си, ръцете ми се плъзгаха из леглото, докато накрая го намерих. Звъненето вече беше спряло.

Като присвих очи срещу ослепително яркия дисплей, видях, че е малко след три през нощта, звънял беше Гидиън. Сърцето ми прескочи и тревогата прогони съня. За пореден път бях заспала с телефона в прегръдките си, препрочитайки отново и отново многобройните съобщения, които ми беше изпратил той.

Набрах номера му.

– Ангелче. – Вдигна още при първото иззвъняване, гласът му беше дрезгав.

– Всичко наред ли е?

– Да. Не. – Той издиша рязко. – Имах кошмар.

– О! – Премигнах нагоре към балдахина, който не виждах в тъмнината. Майка ми беше фен на затъмняващите драперии; казваше, че са необходими в град, който никога не угасва напълно. – Съжалявам.

– Напоследък ми се случва често – каза той уморено. – Всеки път, когато заспя.

Сърцето ме заболя още повече. Изглеждаше невъзможно той да понесе толкова много болка, но винаги имаше още. Бях научила това много отдавна.

– Стресиран си, Гидиън. Аз също не спя добре. – А после, защото трябваше да бъде казано, добавих: – Липсваш ми.

– Ева...

– Съжалявам. – Потърках очи. – Може би не трябваше да го казвам.

Може би това беше смесен сигнал, който само щеше да влоши нещата за него. Чувствах се виновна, че се държа настрана, въпреки че знаех, че имам основателна причина да го правя.

– Не, нуждая се да го чувам. Страх ме е, Ева. Никога не съм чувствал такъв страх. Страхувам се, че няма да се върнеш... че няма да ми дадеш още един шанс.

– Гидиън...

– Отначало сънувах баща си. Вървяхме по плажа и той ме държеше за ръка. Напоследък сънувам плажа много често.

Преглътнах трудно, гърдите ме боляха.

– Може би това означава нещо.

– Може би. В съня си бях малък. Трябваше да погледна нагоре, за да видя лицето на баща ми. Той се усмихваше, но аз винаги си го спомням усмихнат. Въпреки че към края го чувах често да се кара с майка ми, не мога да си спомня никакво друго изражение на лицето му освен усмивка.

– Сигурна съм, че си го карал да се чувства щастлив. И горд. Вероятно винаги се е усмихвал, когато те е поглеждал.

Той замълча за момент и аз помислих, че може би това бе всичко. После той продължи:

– Видях те на плажа пред нас как се отдалечаваш.

Претърколих се на една страна, слушайки напрегнато.

– Бризът развяваше косата ти, а слънцето я осветяваше. Помислих си, че е красиво. Посочих те на баща ми. Исках да обърнеш глава, за да можем да видим лицето ти. Знаех, че си прекрасна. Исках той да те види.

Очите ми се напълниха със сълзи, които преляха и намокриха възглавницата ми.

– Опитах се да затичам след теб. Дърпах ръката му, а той ме задържаше назад, смееше се, че преследвам хубави момичета на моята възраст.

Можех да си представя гледката съвсем ясно в ума си. Почти можех да усетя ударите на бързия ветрец в косата си и да чуя вика на гларусите. Можех да видя малкия Гидиън в картината, която ми беше описал, и красивия, харизматичен Джефри Крос.

Исках такова бъдеще. Гидиън да върви по плажа със сина ни, който прилича изцяло на него, съпругът ми да се смее, защото проблемите са зад нас, а напред ни очаква светло, щастливо бъдеще.

Но той го беше нарекъл кошмар, затова знаех, че бъдещето, което си представях, не е това, което той е видял.

– Дърпах ръката му така силно – продължи той, – забивах босите си крака в пясъка, за да тегля по-здраво. Но той беше толкова по-силен от мен. Ти се отдалечаваше все по-далеч и по-далеч. Той отново се разсмя. Само че този път не беше неговият смях. Беше този на Хю. И когато отново погледнах нагоре, това вече не беше баща ми.

– О, Гидиън – изплаках името му, не можех да сдържа съчувствието и тъгата си. И облекчението, че най-после споделя с мен.

– Той ми каза, че ти не ме искаш, че бягаш, защото знаеш всичко, а от него ти се гади. Че нямаш търпение да избягаш възможно най-бързо.

– Това не е вярно! – Седнах в леглото. – Знаеш, че това не е вярно. Обичам те. Именно защото те обичам толкова много, мисля толкова сериозно за това. За нас.

– Опитвам се да ти дам пространство. Но ми се струва, че двамата с теб можем да се отчуждим толкова лесно. Минава ден, после следващ. Ти ще откриеш нов ритъм на живот без мен в него... Господи, Ева, не искам да ме преодолееш.

Заговорих стремително, мислите се препъваха в устата ми:

– Има начин да превъзмогнем това, Гидиън, знам, че има. Но когато съм с теб, аз се изгубвам в теб. Искам единствено да бъда с теб и да бъда щастлива, затова оставям нещата без реакция и ги отлагам. Правим любов и мисля, че всичко ще бъде наред, защото имаме това и то е чудесно.

– Наистина е перфектно. То е всичко.

– Когато си вътре в мен и ме гледаш, чувствам, че можем да победим всичко. Но наистина трябва да работим за това! Не можем да се страхуваме да се изправим срещу миналото, защото не искаме да се загубим един друг.

Той изръмжа леко.

– Просто искам да прекарваме време заедно, без да се занимаваме с всички тези гадости!

– Знам. – Потрих с ръка бодящите си гърди. – Но мисля, че трябва да го заслужим. Не можем да го изфабрикуваме, като избягаме някъде за уикенд или за седмица.

– Как можем да го заслужим?

Избърсах сълзите, засъхващи по бузите ми.

– Тази вечер се получи добре. Обаждаш ми се, разказваш ми съня си. Това е правилна стъпка, Гидиън.

– Тогава ще продължим да правим стъпки. Трябва да продължим да се движим заедно, или накрая ще се отдалечим един от друг. Не позволявай това да се случи! Аз се боря с всичко, което имам! Ти също се бори за мен.

Нови сълзи запариха в очите ми. Известно време останах така – плачеща, знаех, че може да ме чуе и това го наранява.

Накрая преглътнах болката и взех спонтанно решение.

– Отивам до онова денонощно кафе на Бродуей и Осемдесет и пета улица за кафе и кроасан.

Той остана безмълвен една дълга минута.

– Какво? Сега?

– Веднага. – Отметнах завивките и се плъзнах на пода.

Тогава той схвана.

– Добре.

Прекъснах разговора, пуснах телефона си на леглото и затършувах да светна лампата. Изтичах до сака си и изрових масленожълтата дълга рокля, която бях напъхала вътре, защото беше лесна за опаковане и удобна за носене.

Сега, когато бях решила, че ще видя Гидиън, бях нетърпелива да стигна до него, но също така бях и суетна. Отделих време да среша косата си и да сложа малко грим. Не исках да ме види след четири дни и да се зачуди защо е бил толкова хлътнал по мен.

Телефонът ми избръмча от съобщение, придвижих се бързо до него и видях известие от Раул: "Отпред съм с колата".

През мен премина лек ток. Гидиън също нямаше търпение да ме види. Все пак той никога не пропускаше възможност.

Напъхах телефона си в чантата, а краката си в чифт сандали и забързах към асансьора.

***

Гидиън ме чакаше на улицата, когато Раул спря до тротоара. Много от витрините на Бродуей бяха заключени и тъмни, въпреки че самата улица си оставаше добре осветена. Съпругът ми стоеше в светлината, идваща изпод тентата на кафенето, ръцете му бяха в джобовете на тъмните дънки, бейзболна шапка на "Янките" беше нахлупена ниско над очите му Би могъл да бъде всеки млад мъж, излязъл късно през нощта. Очевидно привлекателен, съдейки от начина, по който твърдото тяло изпълваше дрехите му, и от увереността, която излъчваше. Бих го погледнала втори и трети път. Той не беше толкова внушителен, когато не бе облечен в някой от костюмите си от три части, които му стояха така добре, но все още беше достатъчно тъмен и опасен, за да ме възпре от безгрижното флиртуване, към което подтикваха повечето опустошително красиви мъже.

В дънки или във "Фиораванти" Гидиън Крос не беше мъж, когото можеш да приемеш лекомислено.

Той стигна до колата, преди Раул да е спрял напълно, отвори рязко вратата, а после замръзна на място, вгледан в мен с такъв изгарящ глад и чувство за собственост, че започнах да дишам трудно.

Преглътнах буцата, заседнала в гърлото ми, моят също толкова ненаситен поглед се плъзна по цялото му тяло. Беше невъобразимо по-красив, прецизно изваяните черти на лицето му бяха станали още по-съвършени от страданието му. Как бях живяла през последните няколко дни, без да виждам това лице?

Той протегна ръка към мен и аз я хванах, собствената ми ръка трепереше в очакване на докосването му. Допирът на кожата му до моята накара иглички на осъзнаване да препуснат през мен, нараненото ми сърце се изпълни с живот при контакта с него.

Помогна ми да изляза от колата, затвори вратата, а после тупна два пъти по тавана, за да отпрати Раул.

Когато мерцедесът потегли, ние стояхме на по-малко от крачка разстояние, въздухът между нас пламтеше от напрежение. Едно такси профуча край нас, надувайки клаксона си към друга кола, която зави по Бродуей, без да се огледа. Резкият звук стресна и мен, и Гидиън.

Направи крачка напред, очите му бяха тъмни и горещи под козирката на шапката.

– Ще те целуна – каза сурово.

После обхвана челюстта ми с ръка и наклони глава, напасвайки устата си върху моята. Устните му – толкова нежни, твърди и сухи – разтвориха моите с натиск. Езикът му се плъзна дълбоко и погали моя, отдръпна се, после пак се плъзна навътре. Той изстена, сякаш изпитваше ужасна болка. Или удоволствие. Аз изпитвах и двете. Горещите милувки на езика му в устата ми бяха като сладко бавно чукане. Плавни и ритмични, умели, перфектно намекващи за овладяна страст.

Изстенах, в мен като шампанско се лееше искряща еуфория, земята се люлееше под краката ми, затова се прилепих към него за баланс, ръцете ми обвиха китките му.

Издадох звук на протест, когато той се отдръпна, устните ми бяха болезнени и подути, вагината ми бе мокра от желание.

– Ще ме накараш да свърша – промърмори той, неспособен да се сдържи да не докосне е устни моите още веднъж. – Близо съм.

– Не ми пука.

Устните му се извиха в усмивка и прогониха сенките.

– Следващия път, когато свърша, ще бъда вътре в теб.

Поех си треперливо въздух при тази мисъл. Исках това и в същото време знаех, че сега ще е прекалено рано. Че прекалено лесно ще се върнем към нездравословния модел на поведение, който си бяхме създали.

– Гидиън...

Усмивката му стана тъжна.

– Предполагам, че за момента кафе и кроасан ще ни бъдат достатъчни.

В този момент го обичах толкова много. Импулсивно свалих шапката му и му лепнах голяма звучна целувка по устата.

– Господи – въздъхна той, погледът му беше толкова нежен, че отново ми се доплака. – Липсваше ми толкова дяволски много.

Плъзнах отново шапката на главата му и го хванах за ръка, поведох го към ниските метални огради, отделящи външната зона за сядане от потока пешеходци. Влязохме в кафенето и седнахме на маса до прозореца, Гидиън от едната страна, аз от другата. Но не спирахме да се държим за ръце, пръстите ни се галеха и милваха, всеки от двамата докосваше брачната халка на другия. Поръчахме, когато сервитьорката дойде с менюто, а после отново насочихме вниманието си един върху друг.

– Дори не съм гладна – казах му.

– Поне не за храна – отвърна той. Хвърлих му престорено гневен поглед, който го накара да се усмихне. После му разказах за контраофертата, която "Уотърс Фийлд и Лийман" бяха направили на Марк.

Изглеждаше ми неправилно да говоря за нещо така прозаично, толкова обикновено, когато сърцето ми танцуваше от любов и облекчение, но трябваше да продължим да говорим. Да се свържем отново, не беше достатъчно; исках пълно и абсолютно помирение. Исках да се преместя в ремонтирания мезонет с него, да започнем живота си заедно. За да направим това, трябваше да продължим да говорим за нещата, които бяхме избягвали през цялата си връзка.

Гидиън кимна мрачно, когато приключих.

– Не съм изненадан. Проект като този трябва да бъде управляван от някой от партньорите. Марк е добър, но е младши мениджър. "Ланкорп" сигурно са оказали доста натиск, за да го получат. И теб. Това искане е доста необичайно, за да даде на партньорите повод за тревога. Замислих се за водка "Кингсман"

– Ти направи същото нещо.

– Така е, направих го.

– Не знам какво ще реши той. – Погледнах към сплетените ни ръце. – Но му казах, че не мога да работя по кампанията на "Фейз уан", дори ако той остане да я ръководи.

Ръката на Гидиън стисна по-силно моята.

– Ти имаш основателни причини да правиш нещата, които правиш – казах тихо, – дори на мен да не ми харесват.

Той си пое бавно и дълбоко въздух

– Ще дойдеш ли с него в "Крос индъстрис", ако той се премести?

– Още не съм сигурна. В момента до голяма степен съм изпълнена с негодувание. Ако това не се промени, работните ни отношения няма да са здравословни за никого.

Той кимна.

– Справедливо.

Сервитьорката се върна с поръчката ни. Аз и Гидиън се пуснахме, защото се налагаше да направим място за чиниите върху подложките за хранене. Когато тя се отдалечи, между нас се спусна тягостна тишина. Имахме да си кажем още много, но първо трябваше да си изясним толкова неща.

Той се прокашля.

– Тази вечер, след часа с доктор Питърсън, може ли да те изведа на вечеря?

– Да – приех нетърпеливо, благодарна, че можем да подминем тази неловкост и да действаме. – Ще ми бъде приятно.

Видях как облекчение, подобно на моето собствено, смекчи твърдата линия на раменете му и исках да направя нещо, за да го подсиля още.

– Уил попита дали бихме искали да пийнем по нещо с него и Натали тази седмица.

Сянка на усмивка докосна устните на Гидиън.

– Мисля, че би било чудесно.

Малки стъпки. Щяхме да започнем с тях и да видим къде ще ни отведат. Оттласнах се от масата и се изправих. Гидиън стана бързо на крака и ме погледна тревожно. Заобиколих масата и седнах до него, като го изчаках да седне отново, за да се облегна на него.

Ръката му ме обгърна и той ме придърпа плътно в извивката на шията си. От него се изтръгна мек звук, когато се сгуших там.

– Все още съм ти ядосана – казах му.

– Знам.

– И все още съм влюбена в теб.

– Слава богу. – Бузата му се опря на главата ми. – Ще оправим всичко останало. Ще се върнем на правилния път.

Седяхме заедно и гледахме как градът се събужда от сън. Небето просветля. Темпото на живот се ускори.

Беше нов ден, носещ със себе си нов шанс да опитаме отново...

К Р А Й

ОБРЕЧЕНА НА ТЕБ

(книга 5 от "Кросфайър")

Глава 1

Ню Йорк е градът, който никога не спи, дори не му се доспива. Домът ми в Горен Уест Сайд беше чудесно шумоизолиран, както подобава на апартамент в сграда за милиони долари, но все пак шумовете на града проникваха вътре: ритмичното шляпане на автомобилни гуми по мокрия износен асфалт, умореното свирене на спирачки и непрестанният писък на клаксоните на такситата.

Излязох от кафенето на ъгъла на кипящия от живот Бродуей и суматохата на забързания град веднага ме погълна. Как съм живяла досега без шумотевицата на Манхатън?

Как съм могла да живея досега без него?

Гидиън Крос.

Обхванах брадичката му с ръце и усетих, че той се притиска в дланите ми. Разтресох се цялата от тази проява на слабост и обич. Само преди няколко часа си мислех, че той никога няма да се промени, че ще ми се наложи да направя прекалено много компромиси, за да продължа живота си с него. Сега, изправена пред смелостта му, се съмнявах в своята собствена.

Дали не проявявах по-голяма взискателност към него, отколкото към самата себе си? Изпитах срам при мисълта, че е възможно да съм го принуждавала да се променя, докато аз упорито съм отказвала да го сторя.

Стоеше пред мен толкова висок и силен. По дънки и фланелка, с ниско нахлупена бейзболна шапка, никой не би могъл да разпознае в него световния магнат, когото хората си мислеха, че познават. И все пак Гидиън излъчваше такава вродена сила, че обикновеният минувач не можеше да остане безразличен. С крайчеца на окото си забелязах как хората му хвърлят бегли погледи, а после се обръщат да го изгледат отново.

Независимо дали се беше облякъл небрежно, или бе с някой от любимите си костюми в три части, ушити по поръчка, Гидиън винаги привличаше вниманието със силното си мускулесто тяло. Държанието му и авторитетът, който налагаше без усилие, никога нямаше да му позволят да се слее с тълпата.

Ню Йорк поглъщаше всеки новодошъл, а Гидиън държеше града на златна каишка.

И този мъж ми принадлежеше. Въпреки халката на пръста му, понякога все още ми беше трудно да го повярвам.

Гидиън никога нямаше да бъде просто обикновен мъж. Той беше необуздана сила, скрита зад елегантна външност; олицетворение на съвършенството, прорязано тук-там от недостатъци. Беше в центъра на моя свят, беше центърът на целия свят.

И въпреки това току-що ми бе доказал, че е готов да отстъпи и да се огъне до точката на пречупване само за да бъде с мен. Което ме подтикна да докажа на всяка цена, че си заслужавам болката, която го принудих да изпита.

Около нас магазините по Бродуей започваха да отварят. Трафикът ставаше все по— натоварен, черните коли и жълтите таксита подскачаха като луди по неравностите на улицата. Жителите на квартала поемаха по тротоарите: някои извеждаха кучетата си на разходка, други се отправяха към Сентрал парк за сутрешния си крос — опитваха се да откраднат възможно повече време, преди работният ден да ги е погълнал изцяло.

Мерцедесът спря до тротоара точно в момента, в който излязохме. Едрата фигура на Раул се очертаваше неясно зад волана. Ангъс плавно паркира бентлито точно зад него. Двамата с Гидиън щяхме да поемем към различни домове. Как бе възможно подобно нещо да се нарече брак?

Всъщност това беше нашият брак, макар че никой от двама ни не желаеше да е точно така. Наложи се да се отдръпна, когато Гидиън нае шефа ми, за да го отнеме от агенцията, за която работех.

Разбирах желанието на съпруга ми да започна работа в „Крос индъстрис“, но необходимо ли бе да се опитва да ускори решението ми, като действа зад гърба ми?… Не можех да позволя подобно нещо — особено на човек като Гидиън. Или щяхме да действаме заедно и да вземаме решения заедно, или щяхме да се отдалечим толкова много един от друг, че връзката ни нямаше да просъществува.

Вдигнах глава и вперих поглед в поразителното му лице. Видях, че на него са изписани разкаяние и облекчение. Както и любов. Толкова много любов.

Гидиън бе невероятно красив. Очите му бяха сини като водите на Карибско море, черната лъскава коса достигаше до врата му. Всяка черта на лицето му беше като изваяна и толкова съвършена, че човек оставаше без дъх, губеше ума и дума. Външният му вид ме порази още щом го видях за първи път, но и сега все още имаше моменти, в които разумът ме напускаше в присъствието на Гидиън. Този мъж просто ме заслепяваше.

Причината обаче се криеше в истинската му същност, в неизчерпаемата му енергия и сила, в острия му ум и безкомпромисност, както и в нежността, която бликаше от сърцето му…

— Благодаря ти. — Докоснах с върха на пръстите си тъмната линия на веждите му и веднага усетих онзи трепет, който винаги изпитвах, когато докоснех кожата му. — За това, че ми се обади. За това, че ми разказа съня си. И задето се срещнахме тук.

— Готов съм да се срещна с теб навсякъде. — Думите му прозвучаха като пламенен и страстен обет.

Всеки от нас си имаше демони. Докато беше буден, Гидиън държеше своите затворени в клетка благодарение на желязната си воля. Но щом заспеше, те го измъчваха жестоко, появяваха се в кошмарите му, които той дълго отказваше да сподели с мен. Между нас имаше толкова много общи неща, но насилието, което бяхме преживели като деца, бе оставило у нас травми, които едновременно ни сближава и разделяха. Затова се борех още по-силно за Гидиън и за връзката ни. Насилниците вече ни бяха отнели прекалено много.

— Ева… Единствената сила на Земята, която може да ме държи настрани, си ти самата.

— Благодаря ти и за това — промърморих и усетих стягане в гърдите си.

Раздялата се беше отразила тежко и на двама ни.

— Знам, че не ти беше никак лесно да ми осигуриш лично пространство, но имахме нужда от това. Наясно съм също, че те отблъснах рязко…

— Прекалено рязко.

Извих устни, когато долових ледената нотка в думите му. Гидиън беше от мъжете, на които никой нищо не отказва. Но колкото и да му беше неприятно, че бях отрязала контактите ни напълно, сега бяхме заедно, защото точно този труден момент му бе помогнал да направи крачка напред.

— Знам. И ти ми позволи да го направя, защото ме обичаш.

— Това е нещо, много по-силно от любов.

Обхвана китките ми с ръце, стисна ги по онзи властен начин, който ме караше да му се отдам изцяло.

Кимнах, вече не се страхувах да призная, че двамата изпитваме огромна нужда един от друг — чувство, което някои биха определили като нездравословно. Но такива бяхме ние, такава беше връзката ни. И тя бе изключително ценна.

— Ще отидем заедно при доктор Питърсън — изрече и думите му прозвучаха като директна заповед, но ме погледна така, сякаш ми задаваше въпрос.

— Толкова обичаш да се разпореждаш — подразних го, исках на раздяла и у двама ни да остане приятно усещане. Да се почувстваме обнадеждени.

Ежеседмичният ни терапевтичен сеанс при доктор Питърсън беше само след няколко часа, във възможно най-подходящия момент. Бяхме направили много важна крачка напред. Имахме нужда от помощ, за да разберем какво да предприемем от тук нататък.

Гидиън ме прегърна през кръста.

— Това ти харесва.

Хванах ръба на фланелката му в ръка и стиснах мекия плат.

— Харесвам теб.

— Ева.

Дъхът му обля врата ми като гореща вълна. Манхатън ни заобикаляше, но не можеше да се намеси. Когато аз и Гидиън бяхме заедно, около нас не съществуваше нищо друго.

От гърдите ми се изтръгна нисък стон. Мечтаех за него, копнеех за него, потрепнах от удоволствие, когато отново усетих как се притиска в мен. Вдишах дълбоко аромата му, мачках с пръсти твърдите мускули на гърба му. Почувствах се замаяна от порива, който ме обземаше. Бях пристрастена към него — с цялото си сърце, душа и тяло. Дни наред бях живяла без своя наркотик, така че се чувствах слаба, нестабилна и неспособна да функционирам правилно.

Гидиън ме обгърна цялата, тялото му беше толкова по-голямо и мускулесто от моето. Почувствах се в безопасност в прегръдката му, обичана и защитена. Нищо не можеше да ме докосне и нарани, когато той ме прегръщаше по този начин. Исках и Гидиън да се чувства в безопасност, когато е с мен. Трябваше ни всяка цена да го накарам да разбере, че може да свали гарда и да си поеме спокойно въздух. Аз щях да защитавам и двама ни.

Трябваше да стана по-силна. По-умна. По-страшна. Имахме врагове, а Гидиън се справяше с тях сам. Беше част от характера му да се опитва да защити хората около себе си — дълбоко се възхищавах на тази негова черта. Но беше време да покажа на хората, че мога да бъда не по-малко решителна и страховита от съпруга си.

И най-важното — да го докажа на самия Гидиън.

— Ще се видим в пет, шефе.

— И нито минута по-късно — предупреди ме сърдито той.

Не можах да се въздържа и се разсмях, обожавах тази негова грубоватост.

— Или какво?

Отдръпна се от мен и ме изгледа така, че цялата настръхнах.

— Или ще дойда да те взема.

Навярно трябваше да затая дъх и да вляза на пръсти в мезонета на втория си баща, защото в този час — малко след шест сутринта, бе твърде вероятно да ме заловят, докато се промъквам обратно вътре. Вместо това влязох с решителна крачка, потънала в мисли за промените, които трябваше да си наложа.

Можех да си взема душ, ако съм много бърза, но реших да не се къпя. Беше минало толкова време, откакто Гидиън ме бе докосвал за последен път, откакто бе прониквал в мен. Не исках да отмия спомена за ласките му — той щеше да ми даде силата да направя необходимото.

Лампата върху страничната масичка светна.

— Ева.

Подскочих.

— Божичко!

Извърнах се и видях, че майка ми седи на дивана в хола.

— Изкара ми акъла! — скарах ѝ се и поставих ръка на сърцето си, което биеше лудо.

Щом тя се изправи, дългият ѝ сатенен халат с цвят на слонова кост проблесна около

стегнатите ѝ, леко загорели от слънцето крака. Бях единственото ѝ дете, но двете приличахме повече на сестри. Моника Трамел Баркър Мичъл Стантън поддържаше маниакално външния си вид. Направила бе кариера от това да е идеалната съпруга и младежкият вид и красотата ѝ бяха най-големият ѝ капитал.

— Преди да започнеш — заговорих първа, — да, знам, че е необходимо да поговорим за сватбата. Но наистина трябва да се приготвя за работа и да си събера нещата, за да мога довечера да се прибера вкъщи…

— Любовник ли имаш?

Въпросът ѝ ме изненада повече от засадата, която ми беше устроила.

— Моля? Не.

Майка ми въздъхна дълбоко и напрежението видимо я напусна.

— Слава богу! Ще ми кажеш ли какво, по дяволите, става? Колко е сериозен проблемът между теб и Гидиън?

Достатъчно. Известно време се тревожех, че решението му ще сложи край на връзката ни.

— Опитваме се да оправим нещата, мамо. Просто поредната трудност, която трябва да преодолеем.

— Трудност, заради която го отбягваше в продължение на дни? Това не е начинът да се справите с проблемите, Ева.

— Дълга история…

Моника скръсти ръце.

— За никъде не бързам.

— Но аз бързам. Трябва да се приготвя за работа.

По израза на лицето ѝ разбрах, че съм я наранила. В същия момент съжалих за думите си.

Някога исках да порасна и да стана точно като майка си. Часове наред пробвах дрехите ѝ, спъвах се с обувките ѝ на високи токчета, плесках лицето си със скъпите ѝ кремове и гримове. Опитвах се да имитирам задъхания говор и чувствените ѝ маниери, бях убедена, че майка ми е най-прекрасната и идеална жена на света. А само как се държеше с мъжете! Как я гледаха те и как се опитваха да удовлетворят всяко нейно желание… Е, исках и аз да притежавам същата магическа сила.

В крайна сметка пораснах и се превърнах в пълно нейно копие, единствената разлика помежду ни беше в прическата и в цвета на очите ни. Но само на външен вид. Като жени двете бяхме абсолютно различни и — за съжаление — този факт ме изпълваше с гордост. Спрях да се обръщам към нея за съвет, освен ако не ставаше въпрос за дрехи или за подредбата на дома.

Това щеше да се промени. И то веднага.

Използвала бях много и различни тактики по отношение на връзката ми с Гидиън, но не се бях обръщала за помощ към единствения ми близък човек, който знаеше какво означава да си съпруга на известен и властен мъж.

— Имам нужда от съвет, мамо.

Думите ми увиснаха във въздуха и щом майка ми разбра смисъла им, ококори изненадано очи. След миг се отпусна обратно на дивана, сякаш коленете ѝ бяха омекнали. Изненадата ѝ ми подейства като плесница — изведнъж осъзнах, че напълно я бях изолирала от живота си.

Почувствах болка, когато седнах на дивана срещу нея. Бях се научила да подбирам много внимателно какво да споделям с майка си, правех всичко възможно да ѝ спестявам информацията, която би могла да предизвика влудяващи разговори.

В миналото не винаги беше така. Доведеният ми брат Нейтън ми бе отнел топлотата и готовността, с които разговарях с майка си, също както ми бе отнел невинността. След като научи за насилието, на което бях подложена, майка ми се промени. Опитваше се всячески да ме защити и дори започна да ме дебне непрекъснато и да ме задушава с грижите си. Действаше с пълна увереност по отношение на всичко, което бе свързано с нея. Единственото изключение бях аз. Тревожеше се за мен, бъркаше се в живота ми и понякога дори изпадаше в истерия. През годините твърде често си налагах да заобикалям истината, пазех тайните си от хората, които обичах, само и само да поддържам мир около себе си.

— Не знам как да се превърна в типа съпруга, от която има нужда Гидиън — признах.

Майка ми отново изправи гръб, цялата ѝ стойка изразяваше възмущение.

— Да не би той да си има любовница?

— Не! — Не можах да сдържа смеха си. — Никой на никого не изневерява. Не бихме си причинили такова нещо. Не можем да го направим. Спри да се тревожиш.

Не можех да не си задам въпроса дали скорошната изневяра на майка ми с баща ми не бе истинската причина за тревогите ѝ. Дали не тежеше на съвестта ѝ? Дали тя не поставяше под въпрос връзката си със Стантън? Аз самата не знаех какво да мисля за станалото. Обичах баща си толкова много, но в същото време бях убедена, че вторият ми баща е идеалният съпруг за Моника и успява да задоволи всичките ѝ нужди.

— Ева…

— С Гидиън се оженихме тайно преди няколко седмици.

Боже, колко добре се почувствах, след като най-после го казах на глас.

Майка ми премигна. Веднъж. После втори път.

— Какво?

— Все още не съм казала на татко — продължих, — но ще го направя днес.

Очите ѝ заблестяха от сълзи.

— Защо? Господи, Ева… как можахме да се отдалечим толкова много?

— Не плачи. — Станах и се преместих до нея. Протегнах се, за да стисна ръката ѝ, но вместо това тя ме прегърна силно. Вдишах аромата ѝ и ме обзе онова спокойствие, което човек може да изпита единствено в майчината прегръдка. Поне за известно време. — Не го бяхме планирали, мамо. Заминахме за уикенда, Гидиън ме попита дали бих го направила, след това уреди всичко… Стана съвсем спонтанно. Решихме го на момента.

Моника се отдръпна, по лицето ѝ се стичаха сълзи, в очите ѝ гореше огън.

— Омъжила си се без предбрачен договор?

Засмях се. Не можах да се въздържа. Разбира се, че майка ми щеше да се съсредоточи най-вече върху финансовите подробности. Парите много отдавна се бяха превърнали в движещата сила в живота ѝ.

Има предбрачно споразумение.

— Ева Лорън! Прочете ли го внимателно? Или и в това отношение постъпи съвсем спонтанно?

— Прочетох внимателно всяка дума.

— Ти не си юрист! Господи, Ева… Мислех, че съм те научила да бъдеш по-разумна!

Дори шестгодишно дете можеше да проумее всички клаузи отвърнах сърдито, осъзнала истинския проблем в брака ми с Гидиън: прекалено много хора се бъркаха в отношенията ни и отвличаха вниманието ни, така че двамата не можехме да се съсредоточим върху истински важните проблеми. — Не се тревожи за предбрачния договор.

— Трябваше да помолиш Ричард да го прочете. Не знам защо не си го направила. Много безотговорно от твоя страна. Аз наистина не…

— Прочетох го, Моника.

И двете се извърнахме, когато чухме гласа на втория ми баща. Стантън влезе в стаята, готов за работния ден. Изглеждаше много елегантен в тъмносин костюм с жълта вратовръзка. Представях си, че когато стане на неговата възраст, Гидиън много ще прилича на втория ми баща: в добра физическа форма, изискан и известен, все същият алфа мъжкар.

— Наистина ли? — учудих се.

— Крос ми го изпрати преди няколко седмици. — Стантън прекоси хола, отиде до майка ми и взе ръката ѝ в своята. — Аз самият не бих могъл да договоря по-добри условия.

— Винаги има и по-добри условия, Ричард! — отвърна рязко майка ми.

— Предвидени са бонуси за всички значителни събития като годишнини и раждане на деца. Няма никакви санкции за Ева освен брачни консултации. В случай на разтрогване на брака активите ще бъдат разделени повече от справедливо. Изкушавах се да попитам Крос дали адвокатът му е прегледал договора предварително. Предполагам, че силно се е възпротивил на съдържанието му.

Майка ми се успокои за момент, опитваше се да осмисли чутото. След това внезапно се изправи, цялата настръхнала.

— Значи си знаел, че възнамеряват да се оженят тайно? Знаел си и нищо не си ми казал?

— Разбира се, че не знаех. — Стантън я взе в обятията си и започна да ѝ говори напевно, сякаш успокояваше дете. — Предположих, че подготвя нещата за в бъдеще. Знаеш, че в подобни случаи преговорите траят по няколко месеца. Макар че в този конкретен случай нямаше нищо, за което бих могъл да преговарям.

Изправих се. Трябваше да побързам, за да отида навреме на работа. Не исках да закъснявам точно днес.

— Къде отиваш? — попита майка ми и се отдръпна от Стантън. — Разговорът не е приключил. Не можеш просто да хвърлиш бомбата и да си тръгнеш!

Извърнах се към нея и направих няколко крачки заднишком.

— Наистина трябва да се приготвя. Искаш ли да се видим на обяд, за да поговорим?

— Не можеш да…

— Корин Жиро — прекъснах я.

Майка ми първо отвори широко очи, а после ги присви. Едно име. Не бе необходимо да казвам друго.

Бившата годеница на Гидиън беше проблем, който не се нуждаеше от повече разяснения.

Рядко се случва някой да дойде за първи път в Манхатън и мястото да не му се стори познато. Силуетът на града е обезсмъртен в безброй филми и телевизионни сериали, чрез които любовта между Ню Йорк и неговите жители достига до всички хора на планетата.

Аз не бях изключение.

Обожавах елегантната сграда „Крайслер“, построена в стил „арт деко“. Можех съвсем точно да посоча жилището си на картата на острова и да определя къде се намира спрямо „Емпайър стейт билдинг“. Гледах с благоговение извисяващата се до небето „Фрийдъм тауър“, която се издигаше над всичко в централната част на Манхатън. Но нищо не можеше да се сравни с „Кросфайър билдинг“. Бях убедена в това още преди да се влюбя в мъжа, чието въображение бе довело до построяването на този небостъргач.

Докато Раул паркираше мерцедеса до бордюра, аз продължих да се възхищавам на сградата — забележителен стъклен обелиск с цвят на сапфир. Отметнах глава назад и обхванах с поглед блестящата повърхност чак до обляната в слънце най-горна точка, където се помещаваха офисите на „Крос индъстрис“. Минувачите се движеха забързано край мен, тротоарът бе напълнен от делови мъже и жени, отправили се към работните си места с куфарче или чанта в едната ръка и чаша горещо кафе и другата.

Почувствах присъствието на Гидиън още преди да го видя. Приятна възбуда обзе тялото ми, когато той слезе от бентлито, паркирало точно зад мерцедеса. Въздухът се зареди с електричество, с онази пращяща енергия, която винаги предвещаваше буря.

Малко хора знаеха, че безпокойството, което бушуваше в измъчената душа на Гидиън, предизвикваше тази буря.

Обърнах се към него и се усмихнах. Едновременното ни пристигане не беше плод на случайността. Знаех го още преди да видя потвърждението в очите му. Беше облякъл тъмносив костюм с бяла риза и сребриста вратовръзка. Тъмната му коса падаше на кичури до яката на ризата и му придаваше едновременно секси и елегантен вид. Изгледа ме отново с онзи горещ и ненаситен поглед, който ме изпепеляваше още от първата ни среща. Сега обаче в блестящите му сини очи имаше нежност и откритост, а за мен това бе по-ценно от всичко, което можеше да ми даде Гидиън.

Пристъпих към него, докато той приближаваше към мен.

Добро утро, господин Тъмен и Опасен.

Гидиън изкриви устни в кисела усмивка. Смехът в очите му правеше погледа му още по— топъл.

— Добро утро, съпруго моя.

Протегнах ръка към него и ми стана много приятно, когато той също подаде ръка и стисна здраво моята.

— Казах на майка ми тази сутрин… че сме се оженили.

Гидиън вдигна нагоре тъмните си вежди учудено, а по устните му се разля доволна победоносна усмивка.

— Добре.

Разсмях се на неприкритото му собственическо чувство и леко го бутнах по рамото. Реакцията му беше светкавична — притисна ме до себе си и целуна крайчеца на извитите ми в усмивка устни.

Радостта му беше заразителна. Усетих как тя се надига вътре в мен и осветява всички кътчета на душата ми, потънали в мрак през последните няколко дни.

— Ще се обадя на баща си още през първата почивка. Ще му кажа всичко.

Изведнъж Гидиън стана сериозен:

— Защо сега, а не по-рано?

Гласът му бе изпълнен с нежност, говореше тихо, за да не ни чуе някой. Около нас бе пълно с хора, отправили се към офисите си, но никой не ни обръщаше внимание. Въпреки това се поколебах дали да му отговоря — чувствах се твърде изложена на хорските погледи.

И тогава… истината ме озари. Криех толкова много неща от хората, които обичах. Както малки, така и големи тайни. Опитвах се да поддържам съществуващото положение, а в същото време се надявах всичко да се промени.

— Страхувах се — отвърнах.

Гидиън пристъпи по-близо и впери съсредоточен поглед в мен.

— Acera вече не.

— Не се страхувам.

— Довечера ще ми кажеш защо.

Кимнах:

— Ще ти кажа.

Обви врата ми с ръка — едновременно нежен и собственически жест. Лицето му беше безизразно и не издаваше нищо, но очите… тези сини, сини очи… в тях бушуваха емоции.

— Ще се справим, ангелчето ми.

Любовта се разля в тялото ми като топлината на хубаво вино.

— Точно така.

Почувствах се много странно, докато минавах през вратата ми „Уотърс Фийлд & Лийман“, броях наум дните, през които бих работила за тази престижна рекламна агенция. Мегуми Киба седеше на рецепцията, махна ми и потупа с пръст слушалките на ушите си, за да ми покаже, че в момента води разговор и не може да ми обърне внимание. Аз също ѝ махнах в отговор и с решителна крачка се отправих към бюрото си. Предстоеше ми да свърша много неща, да поставя началото на нещо ново.

Но всичко по реда си. Оставих чантата си в най-долното чекмедже, настаних се на стола и влязох в сайта на любимия ми цветарски магазин. Знаех какво искам. Две дузини бели рози в дълбока червена кристална ваза.

Бялото означава непорочност. Приятелство. Вечна любов. Освен това, когато се предаваме, развяваме бяло знаме. С настояването за раздяла между мен и Гидиън бях създала фронтова линия и в крайна сметка бях победила. Но не исках да воювам повече със съпруга си. Дори не исках да напиша остроумна бележка, която да му предадат заедно с цветята, както правех преди. Написах това, което ми диктуваше сърцето.

Невероятен си, господин Крос.

Толкова много те обичам и ценя.

Госпожа Крос

Сайтът ме подканяше да финализирам поръчката си. Натиснах бутона и за миг си представих какво би си помислил Гидиън за подаръка. Надявах се, че един ден ще имам възможност да го наблюдавам, докато получава цветя от мен. Дали се усмихва, когато му ги донасят? Дали прекъсва съвещанието, което ръководи, за да прочете бележката ми? Или може би изчаква някой от кратките свободни моменти в графика си, за я погледне насаме?

Извих устни, докато обмислях всички тези възможности. Обичах да правя подаръци на Гидиън.

А скоро щях да разполагам с повече време, за да ги избирам.

— Напускаш ли?

Марк Герити вдигна недоумяващ поглед от молбата ми за напускане и срещна моя.

Стомахът ми се сви, когато видях изражението на шефа ми.

— Да. Съжалявам, че не те предупредих по-рано.

— И утре е последният ти работен ден?

Въздъхнах, наведох се и подпрях лакти на коленете си. Реших и този път да кажа истината. Марк се отпусна назад в стола си. Очите му с цвят на топъл шоколад бяха няколко нюанса по-светли от кожата и в тях се четеше учудване и тревога.

— Защо го правиш, Ева?

— Знам, че не постъпвам професионално, като напускам по този начин, но… точно сега трябва да преосмисля приоритетите си… Не мога да отдам цялото си внимание на работата, Марк. Съжалявам.

— Аз… — Шефът ми въздъхна тежко и прокара ръка през тъмните си гъсти къдрици. — По дяволите… Какво бих могъл да кажа?

— Че ще ми простиш и няма да ми се сърдиш — опитах се да се засмея, но не се получи. — Знам, че искам прекалено много от теб.

Марк успя да се усмихне някак си.

— Никак не ми е приятно да те загубя, знаеш го, Ева. Мисля, че досега никога не съм ти казвал колко много ми помагаш. Караш ме да работя по-добре.

— Благодаря ти, Марк Оценявам го.

Господи, беше по-трудно, отколкото си представях, макар да знаех, че съм взела най— доброто и единствено възможно решение.

Отделих поглед от красивия си шеф и го насочих към гледката зад гърба му. Марк беше младши акаунт мениджър и разполагаше с малък кабинет с изглед към сградата от другата страна на улицата, който бе също толкова типичен за Ню Йорк, колкото и огромният кабинет на Гидиън Крос, разположен на най-горния етаж над нас.

В много отношения разпределението на етажите отразяваше начина, по който се бях опитала да дефинирам връзката си с Гидиън. Много добре знаех кой е той. Знаех какво представлява — беше единствен по рода си. Това страшно ми харесваше и не исках в никакъв случай да се променя, желаех само да се изкача до неговото ниво благодарение на собствените си способности. Но едва сега осъзнавах, че с упорития си отказ да приема, че женитбата ни променя плановете ми, аз го дърпах надолу, опитвах се да го сваля до собственото си ниво.

Околните нямаше да гледат на мен като на човек, който е постигнал професионално израстване благодарение на качествата си. За повечето от тях успехът ми винаги щеше да се дължи на брака. Просто щеше да ми се наложи да го приема.

— И така, какво ще правиш от тук нататък? — попита Марк.

— Честно казано… все още не съм решила. Знам само, че не мога да остана тук.

Подложен на още по-голямо напрежение, бракът ми можеше и да се пречупи. А в опита си да установя определена дистанция, да поставя себе си на първо място, вече го бях изложила на достатъчно рискове.

Гидиън Крос беше дълбок и необятен като океана и още от момента, в който го видях за първи път, изпитах страх, че ще се удавя в него. Но не можех да се страхувам повече. Не и след като осъзнах, че сега най-големият ми страх е да не го загубя. Опитала се бях да остана неутрална, но така само се лашках от едната крайност в другата. Колкото и да се дразнех от положението, така и не се спрях, за да осъзная, че щом искам да поема контрола в свои ръце, просто трябва да го направя.

— Заради сделката с „Ланкорп“ ли? — попита Марк.

— Отчасти.

Пригладих тясната си раирана пола и се опитах да простя на Гидиън, задето бе наел Марк на работа. Поводът за това беше специалното изискване на „Ланкорп“ към „Уотърс Фийлд & Лийман“ Марк, а следователно и аз, да работим по техния проект — искане, което Гидиън прие с подозрение. Финансовата пирамида, създадена от Джефри Крос, бе погълнала голяма част от богатството на семейство Ландън и въпреки че и Райън Ландън, и Гидиън бяха успели до голяма степен да възвърнат онова, което бащите им бяха загубили, Ландън все още търсеше начин да си отмъсти.

— Но най-вече по лични причини — продължих.

Марк се изправи, подпря лакти на бюрото и се наведе към мен.

— Това изобщо не ми влиза в работата и не искам да проявявам любопитство, но трябва да знаеш, че Стивън, Шона и аз винаги ще бъдем до теб, ако ти потрябваме. Означаваш много за нас.

Очите ми се напълниха със сълзи, когато чух откровените му думи. Годеникът му Стивън Елисън и Шона, сестрата на Стивън, ми бяха станали близки приятели през месеците, откакто живеех в Ню Йорк. По никакъв начин не исках да ги загубя.

— Знам. — Усмихнах се, въпреки че ми беше тъжно. — Ще ви се обадя, ако имам нужда от вас. Обещавам. Но всичко ще се подреди чудесно. За всички.

Марк се отпусна и отвърна на усмивката ми.

— Стивън направо ще откачи. Май трябва да те накарам ти да му съобщиш новината.

Сетих се за едрия, общителен предприемач и тъгата ми веднага изчезна. Стивън щеше

да ми се накара, задето изоставям партньора му, но щеше да го стори добронамерено.

— О, хайде стига — отвърнах закачливо. — Нали няма да ми причиниш подобно нещо? И без това ми е достатъчно трудно.

— Нямам нищо против да ти стане още по-трудно.

Засмях се. Да, Марк и работата тук наистина щяха да ми липсват. При това много.

Когато дойде време за първата ми почивка, от другата страна на континента, в Калифорния, все още беше рано. Затова изпратих съобщение на баща си, вместо да му се обадя: „Моля те, кажи ми, когато станеш. Трябва да ти съобщя нещо.“ И тъй като знаех, че освен баща Виктор Рейъс беше и ченге (което го караше непрекъснато да се безпокои за мен), добавих: „Нищо лошо не се е случило, просто имам новини.“

Едва успях да оставя телефона на плота в стаята за почивка и да си взема кафе, когато той иззвъня. Красивото лице на баща ми изгря на екрана, на снимката личаха сивите очи, които бях наследила от него.

Изведнъж ме обзе нервност. Протегнах се към телефона, а ръката ми трепереше. Обичам много и двамата си родители, но винаги съм си мислела, че баща ми изпитва по-дълбоки чувства към майка ми. И докато Моника никога не се колебаеше да ми посочи начините, по които мога да поправя недостатъците си, баща ми май изобщо не забелязваше, че имам такива. Да го разочаровам… да го нараня… беше жестоко дори да си го помисля.

— Здрасти, татко. Как си?

— Обикновено аз задавам този въпрос, рожбо. При мен всичко си е постарому. А ти как си? Какво става?

Отидох до най-близката маса и седнах на един стол, за да се поуспокоя.

— Казах ти, че нищо лошо не е станало, а ти въпреки това ми звучиш разтревожен. Събудих ли те?

— Работата ми е да се тревожа — отвърна татко и от топлотата, която долових в дълбокия му глас, разбрах, че е в добро настроение. — Тъкмо се приготвях да изляза да потичам преди началото на работния ден, така че не, не ме събуди. Какви новини имаш да ми съобщиш?

— Ами… — Преглътнах, за да потисна сълзите си. — Господи, по-трудно е, отколкото си представях. Казах на Гидиън, че се безпокоя как ще го приеме мама; че на теб ще ти е по— лесно, но сто, че сега се опитвам да…

— Ева.

Поех дълбоко въздух:

— Ние с Гидиън се оженихме тайно.

Настъпи зловеща тишина.

— Татко?

— Кога? — Острата нотка в гласа му почти ме уби.

— Преди няколко седмици.

— Преди да дойдеш да ме видиш?

Прокашлях се.

— Да.

Мълчание.

О, господи! Направо е жестоко! Едва преди седмици му казах, че Нейтън ме е изнасилвал, и той го понесе толкова трудно. А сега това…

— Татко… плашиш ме. Бяхме на онзи остров и всичко беше толкова красиво. В курорта, в който бяхме отседнали, непрекъснато се организират сватби, никак не е трудно да се ожениш там… като в Лае Вегас. Винаги има свещеник, както и човек, който оправя документите. Моментът беше перфектен, нали разбираш. Имахме идеалната възможност да го направим. — Гласът ми потрепера. — Татко… моля те, спри да мълчиш.

— Аз… не знам какво да кажа.

Гореща сълза се плъзна по лицето ми. Мама бе избрала богатството пред любовта, предпочела беше пред баща ми мъж, който твърде много напомняше на Гидиън. Това бе причината за предубеждението, което татко трябваше да превъзмогне.

— Ние все пак ще направим сватба — уверих го. — Искаме приятелите и близките ни да са до нас, когато разменяме клетвите си.

— Точно това очаквах, Ева — изпъшка татко. — По дяволите! Имам чувството, че Крос току-що е откраднал нещо от мен. Трябваше аз да те отведа до олтара. Вече се подготвях как ще стане това, но той просто дойде и те отне от мен. А ти дори не ми каза. Беше при мен, в къщата ми, и не ми каза нищо. Боли ме, Ева. Много ме боли.

След тези думи нямаше как да спра сълзите си. Лееха се като горещ порой, замъгляваха очите ми и ме стискаха за гърлото.

Извърнах се рязко, когато вратата на стаята се отвори и Уил Грейнджър влезе вътре.

— Сигурно е тук — каза колегата ми. — А, ето я…

Някой, облечен в тъмен костюм, протегна ръка и го бутна встрани.

Гидиън. Той изпълни рамката на вратата, насочи поглед към мен и ме смрази. Изведнъж ми заприлича на ангел на отмъщението. С изискания си костюм изглеждаше едновременно умел и опасен, лицето му бе застинало в красива маска.

Премигнах, опитвах се да проумея как и защо бе дошъл. Преди да успея, той застана пред мен, а телефонът ми се озова в ръката му. Гидиън сведе поглед към екрана му и го доближи до ухото си.

— Виктор. — Името на баща ми прозвуча като предупреждение. — Струва ми се, че си разстроил Ева, затова сега ще разговаряш с мен.

Уил се измъкна заднишком и затвори вратата.

Въпреки острия тон, с който изговори думите, Гидиън докосна с пръсти бузата ми изключително нежно. Впери поглед и мен, а сините му очи бяха изпълнени с леден гняв, от който потреперих.

Мили боже, наистина беше ядосан. А също и баща ми. От мястото си го чувах как крещи.

Стиснах Гидиън за китката и поклатих глава. Изведнъж ме обзе ужасен страх, че двамата мъже, които най-много обичам на света, в крайна сметка няма да се харесат, а може дори и да сс намразят.

— Всичко е наред — прошепнах. — Наред е.

Гидиън присви очи и изрече едва чуто:

— Не, не е.

Когато отново се обърна към баща ми, го стори е твърд и овладян тон, което направи гласа му още по-страшен.

— Признавам, че имаш правото да си сърдит и наранен. Но няма да търпя да измъчваш жена ми заради това… Не, тъй като очевидно нямам деца, не бих могъл да си представя подобно нещо.

Напрегнах се да чуя отговора на татко, надявах се понижаването на тона да означава, че е започнал да се успокоява.

Изведнъж Гидиън замръзна на място и измъкна ръката си от моята.

— Не, няма да бъда щастлив, ако сестра ми се омъжи тайно. И все пак не бих си го изкарал на нея…

Трепнах. Съпругът ми и баща ми имаха една обща черта: и двамата бяха болезнено загрижени за хората, които обичат.

— На твое разположение съм по всяко време, Виктор. Готов съм дори да дойда при теб, ако смяташ, че е необходимо. Когато се ожених за дъщеря ти, поех пълна отговорност както за нея, така и за нейното щастие. Ще понеса последствията, ако се налага.

Присви очи, докато слушаше баща ми.

Гидиън седна срещу мен, остави телефона на масата и включи високоговорителя.

Гласът на баща ми изпълни пространството около нас:

— Ева?

Едва успях да си поема дълбоко въздух, Гидиън ми подаде ръка и аз я стиснах здраво.

— Да, тук съм, татко.

— Рожбо… — Татко също си пое дълбоко въздух. — Не се разстройвай, моля те. Аз само… Трябва ми време да възприема чутото. Не го очаквах и… трябва да го подредя в съзнанието си. Може ли да поговорим по-късно тази вечер? Когато свърши дежурството ми?

— Да, разбира се.

— Добре. — Той замълча.

— Обичам те, татко. — Гласът ми потрепера от напиращите сълзи.

Гидиън премести стола си по-близо до мен и обхвана с бедра моите. Изненадах се каква огромна сила ми даваше, какво облекчение изпитвах, че мога да се облегна на него. Беше съвсем различно от подкрепата, която Кари ми даваше. Най-добрият ми приятел споделяше настроенията ми, можеше да ме развесели или да наругае някого вместо мен, но Гидиън беше моят щит.

А аз трябваше да съм достатъчно силна, за да си призная, когато имам нужда от него.

— Аз също те обичам, миличка — изрече баща ми, но в гласа му имаше толкова много тъга и болка, че сърцето ми се късаше. — Ще ти се обадя по-късно.

— Добре, аз… — Какво друго можех да кажа? Нямах представа как да оправя нещата. — Дочуване.

Гидиън му затвори, а после стисна треперещите ми ръце в своите. Впери поглед в мен, ледът се стопи и се превърна в нежност.

— Няма от какво да се срамуваш, Ева. Ясно ли ти е?

Кимнах:

— Не се срамувам.

Той обхвана лицето ми с ръце и изтри сълзите с палци.

— Не мога да те гледам да плачеш, ангелчето ми.

Опитах се да потисна мъката, която изпитвах, да я избутам в някой ъгъл и по-късно да се справя с нея.

— Защо си тук? Как разбра какво става?

— Дойдох да ти благодаря за цветята — отвърна тихо.

— О! Харесаха ли ти? — Опитах се да се усмихна. — Исках да те накарам да мислиш за мен.

— Правя го през цялото време. Всяка минута.

Хвана ме за бедрата и ме придърпа по-близо до себе си.

— Можеше просто да ми изпратиш бележка.

— О! — Едва забележимата усмивка по устните му накара сърцето ми да подскочи. — Но тогава нямаше да получа това.

Гидиън ме сложи в скута си и ме целуна така, че останах без дъх.

„Все още ли искаш да се приберем вкъщи довечера?“ Получих това съобщение от Кари, докато чаках асансьора в началото ни обедната почивка. Майка ми вече беше във фоайето, а аз се опитвах да събера мислите си. Трябваше да обсъдим толкова много неща.

Господи, искрено се надявах, че ще ми помогне да се справя с всичко.

„Такъв е планът — написах на любимия си приятел, който понякога ме изкарваше от нерви, и влязох в кабината. — Обаче имам ангажимент след работа, а после ще вечерям с Гидиън, така че може да закъснея.“

„Ще вечеряш с него? Трябва да ми кажеш какво става.“

Усмихнах се. „Разбира се.“

„Трей се обади.“

Издишах шумно, сякаш досега бях задържала дъха си. Мисля, че в известен смисъл бе точно така.

Не можех да виня партньора на Кари — с когото той ту се събираше, ту се разделяше — за това, че се отдръпна, когато разбра, че момичето, с което Кари имаше чисто сексуална връзка, беше бременно. Трей и преди имаше проблем с бисексуалността на Кари, а появата на бебето означаваше, че във връзката им винаги щеше да се намесва и трети човек.

Да, Кари трябваше да се обвърже с Трей много по-рано, вместо да си държи и двете вратички отворени, но добре разбирах страха, който се криеше зад действията му.

Отлично познавах мислите, които минават през ума на човек, преживял насилие като мен и Кари, но накрая все пак успял да създаде връзка с прекрасен човек, който истински го обича.

Когато нещата са прекалено хубави, за да са истински, как можеш да повярваш в тях?

Освен това съчувствах на Трей и ако той решеше да напусне Кари, щях да уважа решението му. Но от дълго време насам този мъж беше най-доброто, което се бе случвало на Кари. Щях да бъда изключително разочарована, ако двамата се разделят.

„Какво каза?“

„Ще ти обясня, като се видим.“

„Кари! Държиш се гадно.“

Тъкмо минавах през вратата, когато той ми отговори: „На мен ли ми казваш какво е гадно?“

Стана ми мъчно — това определено не можеше да се изтълкува като добра новина.

„Обичам те безумно, Кари Тейлър“ — написах.

„И аз те обичам, бебчо.“

— Ева!

Майка ми прекоси разстоянието помежду ни, обута в сандали на тънки токчета. Не можеше да остане незабелязана дори сред тълпата, която влизаше и излизаше от „Кросфайър" по време на обедната почивка. Моника Стантън би трябвало да се загуби сред морето от костюми заради дребния си ръст, но привличаше към себе си огромно внимание, така че бе невъзможно да ѝ се случи.

Чар. Чувственост. Деликатност. Това бе взривоопасната комбинация, която бе превърнала Мерилин Монро в звезда и която описваше идеално майка ми. Облечена в морскосин гащеризон без ръкави, Моника Стантън изглеждаше по-млада от годините си и по-уверена, отколкото беше в действителност. Пантерите на „Картие" обгръщаха врата и едната ѝ китка и недвусмислено показваха на всички наоколо, че тази жена обича лукса.

Дойде право при мен и ме прегърна, с което ме изненада.

— Мамо.

— Добре ли си? — Отдръпна се назад и се вгледа внимателно в лицето ми.

— Какво? Да. Защо?

— Баща ти се обади.

— О! — Погледнах я предпазливо. — Не прие новината много добре.

— Така е. — Хвана ме под ръка и двете се отправихме към вратата. — Но ще се справи. Не беше съвсем готов да те пусне да си отидеш.

— Защото му напомням за теб.

Според баща ми майка ми беше тази, която го бе напуснала. Все още я обичаше, макар че се бяха разделили преди повече от две десетилетия.

— Глупости, Ева. Между нас има прилики, но ти си много по-интересна.

Думите ѝ ме накараха да се разсмея.

— Гидиън казва, че съм интересна.

Моника се усмихна широко, при което мъжът, който минавате покрай нас, се спъна в

собствения си крак.

— Разбира се. Гидиън е ценител на женската красота. Ти си изключително красива, но само по себе си това не би било достатъчно, за да поиска да се ожени за теб.

Спряхме пред въртящата се врата и пуснах майка ми да мине пред мен. Лепкавата жега ме блъсна като вълна, когато застанах на тротоара, и по кожата ми веднага се появиха капчици пот. Съмнявах се, че някога ще успея да свикна с влагата тук, но я приемах като част от цената, която трябва да платя, за да живея в любимия си град. Пролетта беше прекрасна, знаех, че и есента ще бъде такава. Идеалният момент от годината да подновим клетвите си с мъжа, на когото принадлежаха сърцето и душата ми.

Тъкмо благодарях на бога за това, че има климатици, когато забелязах шефа на охраната на Стантън да ни чака до черна кола, паркирана до бордюра.

Бенджамин Кланси ме поздрави с непринудено, но уверено кимване. Както обикновено се държеше съвсем делово, но аз изпитвах към него такава огромна благодарност, че ми бе трудно да се въздържа да не го прегърна и целуна.

Гидиън беше убил Нейтън, за да ме защити. Кланси се бе погрижил Гидиън никога да не си плати за стореното.

— Здравей — поздравих го и усмивката ми се отрази в големите му авиаторски очила.

— Радвам се да те видя отново, Ева.

— И аз се радвам да те видя, Кланси.

Той не се усмихна, не беше в стила му. Но въпреки това почувствах усмивката му.

Майка ми се качи първа и аз седнах до нея на задната седалка. Още преди Кланси да заобиколи колата, Моника вече се бе обърнала към мен и се протягаше да ме стисне за ръка.

— Не се тревожи за баща си. Има типичния латиноамерикански характер: лесно избухва, но бързо му минава. Иска само да е сигурен, че си щастлива.

Стиснах леко ръката ѝ.

— Знам. Но ужасно много ми се иска татко и Гидиън да се разбират добре.

— И двамата са много упорити мъже, миличка. От време на време между тях ще има сблъсъци.

Права беше. Мечтаех си да видя как двамата общуват по мъжки. Щеше ми се да имат общи теми за разговор, да говорят за спорт и коли, от време на време да се потупват по гърба приятелски, както правят мъжете в такива ситуации. Но трябваше да се придържам към действителността, каквато и да се окажеше тя.

— Права си — признах. — И двамата са големи момчета. Ще се оправят все някак.

„Надявам се.“

— Разбира се.

Въздъхнах и се загледах през прозореца на колата.

— Мисля, че намерих решение на проблема с Корин Жиро.

Последва мълчание.

— Ева, трябва да си избиеш от главата тази жена. Когато мислиш за нея, ѝ придаваш сила, която тя не заслужава.

— Позволихме ѝ да се превърне в проблем, защото и двамата с Гидиън бяхме толкова потайни — обясних и погледнах към майка ми. — Светът изпитва огромен глад за всичко, свързано с Гидиън. Той е изключително красив, богат, секси и невероятно интелигентен. Хората искат да узнаят всичко за него, но той пази личното си пространство така ревностно, че те не знаят почти нищо. Това дава възможност на Корин да опише в биографията си времето, когато е била с Гидиън.

Майка ми ме изгледа внимателно.

Какво си си наумила?

Порових в чантата си и извадих малък таблет.

Трябват ни повече такива неща.

Завъртях екрана и ѝ показах снимката ни с Гидиън, която някой бе направил само преди няколко часа пред „Кросфайър“. Начинът, по който докосваше врата ми, изглеждаше едновременно нежен и собственически, а аз бях извърнала лице към него така, че любовта и възхищението ми бяха очевидни. Стомахът ми се сви, когато видях как един толкова интимен момент бе изложен на показ и целият свят можеше да ни зяпа. Но трябваше да свикна с това. Трябваше да дам на света още такива снимки.

— Ние с Гидиън трябва да спрем да се крием — заявих. — Трябва да ни виждат повече. Прекарваме прекалено много време затворени насаме. Хората искат да видят милиардера плейбой, който най-после се е превърнал в прекрасен принц. Искат приказки, мамо, истории с щастлив край. Трябва да им дам историята, която желаят, и като го направя, книгата на Кории ще стане жалка.

Майка ми изпъна гръб.

— Това е ужасна идея.

— Не, не е.

— Ужасна е, Ева! Не трябва да се отказваш от толкова трудно спечеленото си лично пространство срещу каквото и да е. Ако подхранваш обществения интерес, той ще става все по-голям. За бога, нали не искаш непрекъснато да си по страниците на таблоидите?

Стиснах зъби.

— Няма да стане така.

— Защо да поемаш подобен риск? — Моника повиши тон и гласът ѝ стана писклив. — Заради Корин Жиро ли? Книгата ѝ ще бъде забравена съвсем скоро след премиерата, но ти никога няма да се отървеш от вниманието на таблоидите, след като веднъж си го предизвикала.

— Не те разбирам. Няма начин да съм с Гидиън и да не привличам общественото внимание. По-добре е да взема нещата в свои ръце и да диктувам аз правилата.

— Да си известна и да си по страниците на всички клюкарски медии, не е едно и също.

Изпъшках мълчаливо.

— Мисля, че драматизираш прекалено.

Майка ми поклати глава.

— Казвам ти, че това не е правилният начин да се справиш със ситуацията. Обсъди ли го с Гидиън? Не мога да си представя, че ще се съгласи с теб.

Вперих поглед в нея, бях истински изненадана от реакцията ѝ. Мислех си, че ще посрещне предложението ми с възторг, като се има предвид отношението ѝ към сполучливия брак и всички последствия от него.

Тогава видях по лицето ѝ страх, който бе помрачил очите ѝ.

— Мамо — започнах и се ядосах сама на себе си, че не я разбрах по-рано, — вече не е нужно да се страхуваме от Нейтън.

Тя отвърна на погледа ми.

— Така е — съгласи се, но не изглеждаше никак спокойна. — Само че всяко твое действие… всяка твоя дума да бъде подробно обсъждана за забавление на аудиторията. Това само по себе си е истински кошмар.

— Няма да позволя на външни хора да решават как да представят пред света мен и брака ми!

Омръзнало ми беше да се чувствам… жертва. Исках да вляза в ролята на атакуващия.

— Ева, ти не си…

— Или ми дай алтернатива, която не предполага да стоя безучастно и да не правя нищо, или да приключваме въпроса, мамо — заявих. — Няма да постигнем съгласие, а аз няма да променя решението си, преди да имам друг план за действие.

Моника издаде някакъв отчаян звук и замълча.

Пръстите ме сърбяха, изпитвах неудържимо желание да изпратя съобщение на Гидиън и да изпусна парата. Веднъж ми беше казал, че бих се справила чудесно с всяка неприятна ситуация в публичното пространство. Предложил ми бе да използвам това свое умение в полза на „Крос индъстрис“ и да се заема с поддържането на позитивния имидж на компанията.

Но защо да не започна с нещо много по-лично и далеч по-важно?

Глава 2

— Още цветя? — попита Араш Мейдани провлечено и влезе бавно през отворените стъклени врати на кабинета ми.

Ръководителят на юридическия ми екип отиде до къта с мека мебел, където се намираха белите рози от Ева. Наредих да ги поставят на масичката за кафе, за да са непрекъснато пред очите ми. Така те през цялото време отвличаха успешно вниманието ми от борсовата информация, която течеше по големите плоски екрани зад тях.

Картичката, която пристигна с цветята, лежеше на опушеното стъкло на бюрото ми.

Взех я в ръка и за стотен път прочетох написаното на нея.

Араш извади една роза от вазата и я поднесе към носа си.

— Каква е тайната? Какво трябва да направи човек, за да получава такива цветя?

Облегнах се назад и разсеяно забелязах, че тюркоазеносинята му вратовръзка подхожда

на украсените с камъни гарафи, поставени на бара. До пристигането на Араш сините гарафи и червената ваза на Ева бяха единствените цветни петна в монохромния интериор на офиса ми.

— Тайната е в правилната жена.

Той отново обърна поглед към вазата.

— Хайде, Крос, продължавай да ми натякваш.

— Предпочитам тихичко да злорадствам. Имаш ли нещо за мен?

Приближи се до бюрото ми и усмивката му ми подсказа, че обожава работата си — нещо, в което не съм се съмнявал никога. Хищническите му инстинкти бяха почти толкова добре развити, колкото и моите.

— Сделката с Морган се развива чудесно.

Придърпа шитите си по поръчка панталони и се настани на един от двата стола срещу бюрото ми. Стилът му на обличане бе малко по-лъскав от моя, но беше безупречен.

— Изгладихме основните проблеми. Все още доизчистваме някои клаузи, но следващата седмица ще сме готови да действаме.

— Добре.

— Колко си многословен само — подкачи ме Араш и добави небрежно: — Какво ще кажеш да се съберем този уикенд?

Поклатих глава:

— Ева може да поиска да отидем някъде. Ще се опитам да я разубедя.

Аращ се разсмя.

— Честно казано, очаквах по някое време да си седнеш на задника, всички го правим рано или късно, но не предполагах, че ще стане без всякакво предупреждение.

— Аз също — отвърнах, но не беше съвсем вярно.

Изобщо не бях очаквал, че един ден ще споделя живота си с някого. Никога не съм отричал, че миналото ми хвърля сянка върху настоящето, но докато не срещнах Ева, не бях споделял историята си с никого. След като нищо, което вече се е случило, не може да се промени, защо да предъвкваме излишно фактите?

Станах и отидох до една от двете стъклени стени на кабинета. Загледах се в красивия градски пейзаж, който се простираше отвъд стъклото.

Дълго време не знаех, че Ева е там някъде. Страх ме беше дори да мечтая, че ще открия единствения човек на този свят, който ще ме приеме и ще обикне всяка частица от мен.

Как стана така, че я намерих тук, в Манхатън, точно в сградата, която бях построил въпреки съветите на всички здравомислещи хора, при това поемайки огромен риск? „Това е прекалено скъпо — казваха те — и е ненужно.“ Но аз изпитвах потребност да направя така, че хората да помнят и да споменават фамилията Крос по различен начин. Баща ми беше опетнил семейното име, а аз го бях издигнал до висотите на най-значимия град в света.

— Не проявяваше никакви признаци, че си склонен на подобна постъпка — заяви Араш зад гърба ми. — Ако си спомням правилно, около теб имаше две жени, когато празнувахме Синко де Майо[17], а само няколко седмици по-късно ми нареди да съставя им онзи безумен предбрачен договор.

Вперих поглед в града пред мен, това беше един от редките моменти, когато можех да се насладя на орловия поглед, който височината на „Кросфайър“ и местоположението на кабинета ми предоставяха.

— Някога да съм отлагал приключването на сделка?

— Едно е да придобиеш нова собственост и съвсем друго ли преобразиш изцяло живота си само за една нощ — засмя се Араш. — Е, какви са плановете ти за уикенда? Да посетите новата къща на плажа?

— Чудесна идея.

Целта ми наистина беше да заведа отново жена си в Аутър Банкс. Беше прекрасно да я имам само за себе си. Чувствах се най-щастлив, когато двамата бяхме сами. Тя възвръщаше жизнените ми сили, караше ме да се радвам на живота както никога преди.

Докато изграждах империята си, носех миналото в съзнанието си. Благодарение на Ева сега можех да продължа да я развивам с мисъл за бъдещето.

Телефонът на бюрото ми иззвъня. Скот се обаждаше на първа линия. Натиснах бутона и гласът му прозвуча от високоговорителя.

Корин Жиро е на рецепцията. Казва, че иска да ви види за няколко минути, за да ви остави нещо. Иска да ви го предаде самата тя, тъй като става въпрос за нещо лично.

— Разбира се, че ще иска — обади се Араш. — Може би и тя носи цветя.

Хвърлих му поглед.

— Това не е правилната жена.

— Де да приличаха и моите неправилни жени на Корин… Запомни си мисълта, докато отиваш към рецепцията, за да вземеш това, което е донесла.

Араш вдигна учудено вежди.

— Сериозно? Добре.

— Щом иска да говори, нека да е с адвоката ми.

Той се изправи и тръгна към вратата.

— Разбрано, шефе.

Погледнах към часовника. Пет без петнайсет.

— Скот, сигурен съм, че чу всичко, но ще го кажа съвсем ясно: Мейдани ще се заеме е това.

— Да, господин Крос.

През стъклената стена, която отделяше кабинета ми от останалата част на офиса, видях как Араш сви зад ъгъла и се отправи към рецепцията и Корин. В същия момент престанах да мисля за тях. Щях да видя Ева след малко — мигът, който очаквах — от началото на работния ден.

Но, разбира се, нещата не бяха толкова прости.

След миг долових нещо яркочервено с крайчеца на окото си, обърнах се, погледнах през стъклената стена и видях Кории, която крачеше решително към кабинета ми, следвана по петите от запъхтяния Араш. Тя вирна брадичка, когато погледите ни се срещнаха. Усмихна се още по-широко и от хубава жена се превърна в ослепителна красавица. Възхищавах ѝ се така, както можех да се възхитя на всичко, с изключение на Ева: обективно и безпристрастно.

Тъй като бях щастливо женен, вече напълно съзнавах каква ужасна грешка съм щял да допусна, ако се бях оженил за Кории. За нещастие, тя отказваше да го проумее.

Изправих се и застанах пред бюрото си. Погледът, който отправих към Араш и Скот, веднага им даде да разберат, че не трябва да се намесват. Щом Корин искаше да разговаря директно с мен, щях да ѝ дам последен шанс да постъпи правилно.

Влезе грациозно в кабинета ми, обула червени обувки с тънки токчета. Роклята ѝ без презрамки беше в същия нюанс на червеното и разкриваше дългите крака и бледата ѝ кожа. Беше пуснала косата си и тъмни кичури пълзяха по голите ѝ рамене. Корин беше пълната противоположност на жена ми, но бе огледален образ на всяка друга жена, минала през живота ми през последните години.

— Гидиън, сигурно можеш да отделиш няколко минути за една стара приятелка…

Облегнах се назад на бюрото и скръстих ръце.

— Освен това ще бъда така любезен и няма да извикам охраната. Казвай бързо, Корин.

Тя се усмихна, но в очите ѝ с цвят на аквамарин имаше тъга.

Носеше под мишница малка червена кутия. Дойде до мен и ми я подаде.

— Какво е това? — попитах, но не протегнах ръка.

— Снимките, които ще бъдат включени в книгата.

Вдигнах вежди. Този път, без да се усетя, протегнах ръка и взех кутията, воден от любопитство. Не беше минало чак толкова време, откакто бяхме заедно, но почти не си спомнях подробности. Само отделни впечатления, важни моменти и чувство на съжаление. Тогава бях толкова млад, с опасна липса на правилна самопреценка.

Корин остави чантата си на бюрото ми, мина покрай мен така, че докосна с ръка моята. От предпазливост се протегнах към бутона, който контролира прозрачността на стъклената стена.

Ако тази жена искаше да направи представление, нямах никакво намерение да ѝ осигуря публика.

Отворих капака на кутията и пред погледа ми се появи снимка, на която двамата с Корин се прегръщахме пред буен огън. Тя беше облегнала глава на рамото ми и извърнала лице към мен така, че да мога да целуна устните ѝ.

Споменът веднага ме връхлетя. Бяхме отишли за един ден в къщата на мой приятел в Хемптънс. Времето беше хладно, есента отстъпваше пред зимата.

На снимката изглеждахме щастливи и влюбени и мисля, че донякъде наистина бяхме.

Но за най-голямо разочарование на Корин, бях отхвърлил поканата да прекараме нощта там. Не можех да спя до нея с кошмарите, които имах. Освен това не можех да я чукам, макар че тя точно това искаше, защото хотелската стая, която бях резервирал за такива случаи, беше далеч от нас.

Толкова много трудности. Толкова много лъжи и увъртания.

Поех си дълбоко въздух и отхвърлих мислите за миналото.

— Ние с Ева се оженихме миналия месец.

Корин замръзна на място.

Оставих кутията на бюрото, взех смартфона си и ѝ показах снимката на екрана: двамата с Ева се целуваме, след като сме изрекли клетвите си.

Корин извърна глава и погледна встрани. После взе кутията, прехвърли горните снимки и извади една, на която двамата с нея бяхме на плажа.

Бях до кръста във водата сред прибоя на вълните. Корин се беше обвила около мен, обхванала ме беше през кръста с крака, прегърнала ме бе през раменете и беше заровила ръце в косата ми. Беше отметнала глава назад и се смееше, всичко в нея излъчваше щастие. Аз я държах здраво, вдигнал глава нагоре, за да я виждам. В погледа ми имаше благодарност и възхищение. Обич. Желание. Всеки външен човек би си помислил, че това е любов.

Именно такава беше целта ѝ. Отричах някога да съм обичал друга жена освен Ева и това беше самата истина. Но Корин бе твърдо решена да докаже пред очите на всички, че лъжа.

Наведе се, загледа се в снимката, а после вдигна поглед към мен. Беше повече от ясно какво очакваше: надяваше се, че изведнъж ще ме озари прозрение. Започна да върти медальона си между пръстите и тогава се сетих, че аз ѝ го бях подарил — златно сърчице на обикновена верижка.

По дяволите! Дори не си спомнях кой бе направил тази снимка и къде сме били по онова време, не че имаше някакво значение.

— Какво очакваш да докажеш с тези снимки, Корин? Бяхме гаджета. Всичко свърши. Ти се омъжи, сега и аз съм женен. Нищо не е останало между нас.

— Тогава защо се разстройваш толкова? Ти не си безразличен, Гидиън.

— Не, ядосан съм. Тези снимки само ме карат да ценя още повече отношенията си с Ева. И тъй като знам, че те определено ще я наранят, няма как да си спомням миналото с добро. Виждаме се за последен път, Корин! — Погледнах я право в очите, за да разбере, че ѝ говоря съвсем сериозно. — Ако дойдеш отново тук, охраната няма да те пусне.

— Няма да дойда отново. Ти ще трябва да…

Скот позвъни по телефона и аз вдигнах слушалката:

— Да.

— Госпожица Трамел е тук.

Облегнах се отново на бюрото и натиснах бутона, който отваря вратата. Миг по-късно Ева влезе в кабинета ми.

Дали някога ще настъпи ден, в който ще мога да я видя, без да изпитам чувството, че земята под краката ми се движи?

Ева спря изведнъж и това ми даде възможност да я огледам от горе до долу. Беше естествено руса, светлите кичури обграждаха нежното ѝ лице и подчертаваха бурните ѝ сиви очи, в които можех да се взирам часове наред. Беше дребна, с опасно закръглени форми, тялото ѝ беше меко, идеално да се търкаляш в леглото с него.

Ако не беше подчертаната ѝ чувственост, която винаги ме караше да мисля и да копнея за необуздан секс, бих я нарекъл ангелски красива.

Неволно в съзнанието ми изплува споменът за аромата ѝ и усетих тялото ѝ в ръцете си. Сетих се за гърления ѝ смях, който ми доставяше такава радост, и за избухливия ѝ характер, който ме изправяше на нокти, и това разтърси цялото ми същество. Всичко в мен оживя, сетивата ми се събудиха и усетих онзи прилив на енергия, който изпитвах само в нейно присъствие.

Корин заговори първа:

— Здравей, Ева.

Целият настръхнах. Желанието да защитя и предпазя най-ценното нещо в живота ми надделя над всичко, изправих се, хвърлих снимката обратно в кутията и отидох при жена си. В сравнение е Корин тя беше облечена съвсем скромно — е черна пола на тънко райе и копринена блуза без ръкави, която блестеше като перла. Топлата вълна, която ме заля, бс достатъчно доказателство коя от двете жени беше по-секси.

Ева. Сега и завинаги.

Привличането, което изпитвах към нея, ме подтикна да прекося стаята с бърза широка крачка.

Ангелчето ми.

Не изрекох думата на глас, не исках Кории да я чуе. Но видях, че Ева я е почувствала. Протегнах се и взех ръката ѝ в своята. Усетих дълбоката ѝ признателност и стиснах дланта ѝ още по-силно.

Ева се раздвижи, погледна през рамото ми и кимна на жената, която вече не ѝ беше съперница.

— Здравей, Корин.

Не се обърнах да я погледна.

— Трябва да тръгвам — изрече Корин зад гърба ми. — Тези снимки са за теб, Гидиън.

Не можех да откъсна поглед от Ева, затова отвърнах през рамо:

— Вземи си ги. Не ги искам.

— Трябва да ги прегледаш докрай — възрази тя и се доближи до мен.

— Защо? — Хвърлих яден поглед към Корин. — Ако проявя интерес към тях, винаги мога да ги намеря в книгата ти.

Усмивката ѝ изчезна.

— Довиждане, Ева, Гидиън.

Щом Корин си тръгна, направих още една крачка към жена си и застанах плътно до нея. Поех и другата ѝ ръка, след което се наведох над нея, за да вдишам аромата на парфюма ѝ. Обзе ме спокойствие.

— Радвам се, че дойде — прошепнах, долепил устни до челото ѝ. Имах безкрайна нужда от докосването ѝ. — Толкова много ми липсваш.

Ева притвори очи, облегна се на мен и въздъхна.

Все още усещах, че е напрегната, затова стиснах ръцете ѝ още по-силно.

— Добре ли си?

— Да. Просто не очаквах да я видя.

— Аз също.

Неприятно ми бе да се отдръпвам от жена си, но мисълта за снимките беше още по— непоносима.

Върнах се до бюрото си, затворих кутията и я изхвърлих директно в кошчето за отпадъци.

— Напуснах работа — обяви Ева. — Утре е последният ми работен ден.

Толкова много исках жена ми да вземе това решение. Вярвах, че е най-добрата и безопасна стъпка, която би могла да предприеме. Но също така знаех, че никак не ѝ е било лесно да стигне до този извод, тъй като обичаше работата и колегите си. Наясно бях колко добре разчита емоциите ми Ева, затова отбелязах с безизразен тон:

— Така ли?

— Да.

Погледнах я внимателно:

— И какво ще правиш от сега нататък?

— Трябва да организирам една сватба.

— О! — изкривих устни в усмивка. Успокоих се, когато чух отговора ѝ, защото дни наред се страхувах, че може да е размислила и иска да се откаже от брака ни. — Радвам се да го чуя.

Направих ѝ знак да се приближи до мен.

— Да се срещнем по средата — отвърна Ева и в очите ѝ проблесна предизвикателно пламъче.

Как можех да устоя? Срещнахме се в средата на стаята.

Ето това бе причината, поради която щяхме да преодолеем и настоящото, и всяко следващо препятствие, с което се сблъскаме: винаги можехме да се срещнем по средата.

Ева никога нямаше да се превърне в послушната съпруга, която приятелят ми Арнолдо Ричи искаше да си намеря. Беше прекалено независима, прекалено пламенна. Освен това беше и много ревнива. Беше взискателна и упорита и ми противоречеше само за да ме ядоса.

Но и с тези търкания Ева ми въздействаше така, както никоя друга жена не би могла, защото ми беше предопределена от съдбата. Сигурен бях.

— Това ли искаш? — попитах я тихо и се опитах да открия отговора по изражението на лицето ѝ.

— Искам теб. Останалото е само въпрос на логистика.

Изведнъж устата ми пресъхна и сърцето ми заби лудо. Ева вдигна ръка, за да приглади косата ми назад, а аз улових китката ѝ и притиснах дланта ѝ до бузата си. Затворих очи и поех жадно това усещане.

Предната седмица се стопи и изчезна. Дните, които бяхме прекарали разделени, часовете на мълчание и сковаващ страх…

През целия ден тя ми показваше, че е готова да направи крачка напред; че съм взел правилното решение да говоря с доктор Питърсън. Да говоря с нея.

Не само не се извърна от мен, желаеше ме дори още по-силно. А наричаше мен невероятен.

Ева въздъхна. Усетих как остатъкът от напрежението я напуска. Стояхме така, изграждахме отново връзката си, поемахме силата, която ни бе нужна. Бях потресен до дъното на душата си, когато осъзнах, че мога да ѝ донеса известно спокойствие.

А какво ми носеше тя?

Всичко.

Ангъс светна, когато видя Ева да излиза от „Кросфайър“, и това ме трогна по начин, който трудно бих могъл да обясня. Ангъс Маклауд беше човек със спокоен характер. Рядко показваше каквито и да е емоции, но за Ева правеше изключение.

Или вероятно не можеше да се въздържи. Бог ми е свидетел, че аз не можех.

— Здрасти, Ангъс — поздрави го Ева и му се усмихна широко и открито. — Днес изглеждаш особено елегантен.

Наблюдавах как мъжът, когото обичах като свой баща, докосна крайчеца на шофьорската си фуражка и отвърна на усмивката с известно смущение.

След самоубийството на баща ми целият ми живот се преобърна. През последвалите объркани години единственият ми източник на сигурност беше Ангъс. Той беше нает за шофьор и бодигард, но в крайна сметка се оказа моят спасителен пояс. По времето, когато се чувствах самотен и предаден, когато дори собствената ми майка отказваше да ми повярва, че съм изнасилван многократно от психотерапевта си, Ангъс беше единствената ми опора. Никога не се съмняваше в мен. А щом се отделих от семейството и заживях сам, той ме последва.

Когато изгубих от поглед елегантните стегнати крака на жена ми и тя се настани на задната седалка на бентлито, Ангъс се обърна към мен и каза:

— Гледай този път да не оплескаш работата, момко.

Изкривих унило устни и отвърнах шеговито:

— Благодаря, че ми гласуваш такова доверие.

Настаних се до Ева, а в това време Ангъс заобиколи колата и седна на шофьорското

място. Поставих ръка на бедрото на жена си и зачаках тя да вдигне поглед към мен.

— Искам този уикенд да те заведа в къщата на плажа.

Ева задържа дъха си за миг, след което издиша шумно:

— Мама ни покани в Уестпорт. Стантън е поканил племенника си Мартин, както и приятелката му Лейси, тя е съквартирантка на Мегуми, не знам дали си спомняш… Разбира се, Кари също ще дойде. Както и да е, вече казах, че ще отидем.

Опитах се да не се разочаровам и премислих възможностите си.

— Добре е да прекараме известно време със семейството — продължи тя. — Освен това мама иска да обсъдим плана ми.

Изслушах я, докато ми предаваше разговора, който бе провела с Моника по време на обедната почивка. След като приключи с разказа, Ева впери поглед в мен изпитателно.

— Майка ми смята, че няма да одобриш идеята ми, но ти и преди си използвал папараците. Сграбчи ме на тротоара и ме целува, докато загубих ума и дума. Искаше да ни снимат и да публикуват снимката.

— Да, но възможността дойде сама, не съм я търсил съзнателно. Моника е права, има разлика.

Ева посърна, затова промених стратегията си. Исках тя да взема дейно участие, така че трябваше да ѝ дам подкрепа и признание, а не да съм поредното препятствие.

— Но ти също си права, ангелчето ми. Щом има читателска аудитория за книгата на Корин, значи има пазарна ниша, която трябва да бъде запълнена, и ние ще се погрижим за това.

Усмивката, изгряла на лицето ѝ, беше заслужената ми награди.

— Помислих си, че можем да помолим Кари да ни направи и някои по-интимни снимки този уикенд — продължи Ева. — Да улови някои моменти, които са по-лични и непринудени, не като фотографиите ни от червения килим. Можем да продадем на медиите кадрите, които най-много ни харесват, а парите да дарим на „Кросроудс“.

Благотворителната фондация, която бях основал, разполагаше с достатъчно средства, но разбирах, че за Ева събирането на пари за добра кауза беше още един плюс към плана ѝ срещу книгата на Корин, която претендираше да разкрие цялата истина за някогашната ни връзка. Тъй като съжалявах за болката, която тази книга щеше да причини на жена ми, бях готов да ѝ съдействам по всякакъв начин. И все пак не възнамерявах да се откажа от битката да прекарам уикенда насаме с Ева.

Можем да отидем само за един ден — предложих. Започнах преговорите по този начин, за да имам възможност да отстъпвам. — От петък вечерта до неделя сутринта ще бъдем в Северна Каролина, а след това — в Уестпорт.

— Да пътуваме от Северна Каролина, през Кънектикът, до Манхатън за един ден? Ти луд ли си?

— Тогава нека да е от петък вечерта до събота вечерта.

— Не можем да прекарваме насаме толкова време, Гидиън — каза Ева тихо и постави ръка върху моята. — Известно време трябва да следваме съвета на доктор Питърсън. Мисля, че е добре да излизаме на срещи, да бъдем повече сред хора, да помислим как да се справяме с… проблемите, без да използваме секса като помощно средство.

Вперих поглед в нея.

— Нали не искаш да ми кажеш, че не можем да правим секс?

— Само докато се оженим. Няма да е…

— Ева, ние вече сме женени. Не можеш да искаш от мен да стоя далеч от теб.

— Точно това искам.

— Не.

Жена ми изкриви устни в едва доловима усмивка:

— Не можеш да ми откажеш.

— Ти не можеш да ми откажеш — възразих. Сърцето ми започна да блъска като лудо, дланите ми се изпотиха, постепенно ме обхващаше паника. Беше изключително глупаво и вбесяващо.

— Желаеш ме не по-малко, отколкото аз теб.

Ева докосна лицето ми.

— Понякога си мисля, че те желая дори повече, и нямам нищо против това. Но доктор Питърсън е прав. Всичко помежду ни се разви толкова бързо, че се сблъсквахме с пречките по пътя, докато се движехме с двеста километра в час. Струва ми се, че сега се отваря един кратък промеждутък, през който можем да позабавим темпото. Само за няколко седмици, до сватбата.

— Няколко седмици? Господи, Ева! — Отдръпнах се от нея и прекарах ръка през косата си.

Извърнах глава и погледнах през прозореца. Мислите ми препускаха. Какво означаваше

това? Защо искаше подобно нещо?

Как, по дяволите, бих могъл да я разубедя?

Усетих, че се примъква по-близо и се сгушва в мен. Заговори съвсем тихо, почти шепнешком:

— Нали тъкмо ти говореше за ползата от отложеното удоволствие?

Погледнах я:

— И каква полза имаше от това?

През онази нощ допуснах една от най-големите грешки във връзката ни. Вечерта започна толкова добре, но появата на Корин провали всичко. Тогава между мен и Ева избухна ужасен скандал, а положението стана още по-напрегнато поради натрупаното сексуално напрежение, което аз съзнателно бях предизвикал и отказвах да удовлетворя.

— С теб бяхме съвсем различни тогава. — Ева се отдръпна и впери ясните си сиви очи в мен. — Ти вече не си онзи мъж, който ме пренебрегваше по време на вечерята.

— Не съм те пренебрегвал.

— А и аз не съм същата жена — продължи тя. — Да, стана ми малко неприятно, когато видях Корин днес, но вече знам, че тя не представлява заплаха за мен. Знам, че ти си обвързан. Ние сме обвързани. И затова можем да постъпим така.

Отпуснах се назад.

— Не искам.

— Аз също не искам, но мисля, че идеята е добра. — Ева се усмихна. — Колко старомодно и романтично е да чакаш първата брачна нощ. Помисли си само какъв страхотен секс ще правим тогава.

— Ева, нашият сексуален живот и сега е страхотен.

— Но трябва да се научим да правим секс за удоволствие, а не защоото разчитаме той да ни държи заедно.

— При нас се получават и двете и в това няма нищо лошо.

Със същия успех можеше да поиска от мен да не ям, което щих да приема с по-голяма охота, ако ми беше дала възможността да избирам.

Гидиън… между нас има нещо невероятно. Струва си усилие го да се опитаме да бъдем стабилни във всяко едно отношение.

Поклатих глава. Ядосвах се на безпокойството си. То означаваше загуба на контрол, а аз не можех да си позволя подобно нещо спрямо нея. Ева заслужаваше повече.

Наведох се към нея и допрях устни до ухото ѝ.

— Ангелчето ми, ако не ти липсва усещането на члена ми вътре в теб, тогава трябва да ти го вкарам, а не да отстъпвам.

Ева потрепери и аз се усмихнах вътрешно. Но въпреки това прошепна: —Моля те, опитай се. Заради мен.

— Ева, пет минути са кратко време. Ти ми говориш за седмици.

— Миличък… — Засмя се тя тихо. — В момента се цупиш. Толкова си сладък. — Наведе се към мен и долепи устни до бузата ми. — А и това искрено ме ласкае. Благодаря ти.

Присвих очи.

— Предупреждавам те, че няма да ти бъде никак лесно.

Ева прокара пръсти надолу по вратовръзката ми.

— Разбира се, че няма да е. Ще се опитаме да го превърнем в забавление. И в предизвикателство. Да видим кой ще се предаде пръв.

— Аз — промърморих — нямам никаква амбиция да спечеля.

— Какво ще кажеш да спечелиш мен? Увита в панделка, без нищо друго… като подарък за рождения ти ден.

Намръщих се. За нищо на света нямаше да преглътна това предизвикателство. Дори мисълта, че Ева ще изскочи гола от тортата за рождения ми ден, не можеше да ме накара да се почувствам по-добре.

— Какво общо има рожденият ми ден с всичко това?

Ева ме заслепи с усмивката си, което само ме накара да поискам още. За мен тя винаги бе слънце и топлина, но когато се извиваше под тежестта ми и стенеше, че иска по-силно и по-дълбоко…

— Тогава ще се оженим — заяви тя.

Трябваха ми няколко секунди да проумея казаното, защото в момента си мислех само за секс.

— Не знаех.

— И аз не го знаех до днес. През последната си почивка влязох в интернет, за да проверя дали през септември и октомври има значими събития, с които трябва да се съобразим при определянето на дата за сватбата. Понеже церемонията ще бъде на плажа, не искаме да е прекадено студено, затова трябва да свършим тази работа този месец или най-късно следващия.

— Слава богу, че идва зимата — измърморих.

— Сексманиак. Както и да е… Получих напомняне за теб от гугъл.

— Още ли го правиш?

— И тогава видях един пост в твой фен сайт. Там имаше…

— Имам си фен сайт?

— Да. Има цели сайтове и блогове, посветени на теб — какво обличаш, с кого излизаш, събития, на които присъстваш…

— Господи!

Този, на който попаднах, разполагаше с всичките ти данни височина, килограми, цвят на очите, рождена дата, всичко… Честно казано, леко се стреснах, като разбрах, че абсолютно непознат човек знае за теб повече, отколкото аз. Ето още една причина, поради която смятам, че трябва да излизаме на срещи И да разговаряме повече…

— Мога да ти дам всичките си данни, докато те чукам. Това решава проблема.

Усмивката ѝ беше прекрасна.

— Направо ме убиваш. Както и да е, не мислиш ли, че идеята ди се оженим точно на рождения ти ден е прекрасна? Така никога няма да забравиш годишнината ни.

— Годишнината от сватбата ни е на единайсети август — напомних ѝ сухо.

— Ще честваме две годишнини. — Ева прокара ръка през косата ми и пулсът ми се ускори. — Или още по-добре, ще празнуваме от едната дата до другата.

От единайсети август до двайсет и втори септември — цял месец и половина. Мисълта за това почти успя да ме убеди, че мога да понеса следващите няколко седмици.

— Здравейте, Ева, Гидиън.

Доктор Питърсън се изправи, когато влязохме в кабинета му. Беше висок мъж и трябваше доста да сведе поглед, за да види, че се държим за ръце.

— И двамата изглеждате добре.

— Чувствам се добре — заяви Ева силно и уверено.

Аз не казах нищо, само протегнах ръка и стиснах неговата.

Добрият лекар знаеше за мен неща, които се бях надявал никога да не се наложи да споделя с когото и да е. Затова и не се чувствах особено комфортно в негово присъствие въпреки удобните мебели и успокояващата палитра от неутрални цветове в кабинета му.

Самият доктор Пигърсан беше благ човек, схватлив и проницателен. Чувстваше се добре в собствената си кожа, а поддържаната му сива коса допринасяше много за приятното му излъчване.

Трудно ми бе да разчитам на някого, който знаеше колко уязвим съм всъщност, но се опитвах някак си да се справя с това усещане, защото нямах друг избор — доктор Питърсън играеше основна роля в брака ми.

Двамата с Ева седнахме на дивана, а доктор Питърсън се настани в обичайното си дълбоко кресло. Остави таблета и писалката си на облегалката и впери в нас острия проницателен взор на тъмносините си очи.

— Гидиън — започна той, — кажи ми какво се случи след последната ни среща миналия вторник.

Настаних се удобно и започнах директно по темата:

— Ева реши да последва съвета ви да се въздържаме от секс, докато се оженим официално.

Жена ми се засмя ниско и гърлено. Облегна се на мен и прегърна ръката ми.

— Доловихте ли обвинителната нотка? — обърна се тя към лекаря. — Вие сте виновен, че той няма да получи никакъв секс през следващите две седмици.

— Повече от две седмици са — възразих.

— Но по-малко от три — не ми остана длъжна и се усмихна на доктора. — Трябваше да се досетя, че това ще е първият проблем, който ще повдигне.

— А ти с какво би започнала, Ева? — попита Питърсън.

— Снощи Гидиън ми разказа кошмара си съвсем подробно — отвърна тя и хвърли поглед към мен. — Беше огромна стъпка. Истински повратен момент в отношенията ни.

Нямаше как да не забележа любовта, която грееше в очите ѝ, докато говореше, нито пък благодарността и надеждата. Гърлото ми се стегна при тази гледка. Разказал ѝ бях за извратените гадости, които се въртяха в главата ми, и това бе най-трудното нещо, което някога ми се бе налагало да правя. По-лесно ми беше дори когато разказвах на доктор Питърсън за Хю. Но си заслужаваше да ѝ споделя дори само за да видя това изражение в лицето ѝ.

Най-грозните неща, които бяхме преживели, ни сближаваха най-силно. Беше ненормално, но и прекрасно. Придърпах ръцете ѝ в скута си и я обхванах с две ръце. Почувствах същата любов, благодарност и надежда, които изпитваше и тя.

Доктор Питърсън взе таблета си.

— Доста разкрития е имало за теб тази седмица, Гидиън. Какви с причината?

— Знаете каква.

— Ева отказваше да се види с теб.

— И не ми говореше.

— Питърсън погледна към Ева.

— И причината за това беше, че Гидиън предложи работа на шефа ти и го отмъкна от агенцията, за която работиш, така ли?

— Това беше поводът — потвърди Ева, — но нещата се трупаха едно след друго и чашата преля. Нещо трябваше да се случи. Не можехме непрекъснато да се въртим в кръг и да водим все едни и същи спорове.

— Затова ти се отдръпна. Прибягнала си до нещо, което би могло да се определи като емоционално изнудване. Такова ли беше намерението ти?

Ева нацупи устни, докато обмисляше отговора си.

— Бих го нарекла отчаяно действие.

— Защо?

— Защото Гидиън… издигаше стени, които ограничаваха връзката ни. А аз не можех да си представя да живея с тях до края на живота си.

Докторът си записа нещо.

— Гидиън, какво мислиш за начина, по който Ева е подходила към ситуацията?

Трябваше ми малко време, преди да отговоря:

— Имах чувството, че времето е спряло, но беше стократно по-лошо.

Питърсън ме погледна.

— Спомням си, че когато за първи път дойдохте при мен двамата, не си бяхте говорили в продължение на няколко дни.

— Тогава той ме отряза — обади се Ева.

— Тя си тръгна — възразих аз.

Това се случи през една нощ, в която и двамата споделих ме много един пред друг. Ева ми разказа за насилието, което Нейтън е упражнявал върху нея, показа ми първопричината, поради която несъзнателно изпитвахме привличане един към друг.

После сънувах кошмар, в който аз самият бях подложен на насилие, и тя ме притисна да говоря за това.

Не можах да го направя и Ева си тръгна.

Жена ми настръхна.

— Той скъса с мен, като ми изпрати бележка по служебната поща. Кой постъпва по този начин?

— Не скъсах с теб — поправих я. — Предизвиках те да се върнеш обратно. Ти си тръгваш, когато нещата не са…

— Ето това вече е емоционално изнудване. — Ева пусна ръката ми и се премести така, че да застанем лице в лице един срещу друг. — Ти скъса с мен с единствената цел да ме накараш да приема нещата такива, каквито ти ги искаш. Когато положението не ме задоволява, прекъсваш всякаква връзка с мен, докато ме докараш до състояние, в което не мога да издържам повече.

— Не направи ли и ти същото с мен този път? — попитах през стиснати зъби. — Без изобщо да ти пука. Сякаш ако не се променя, ти и пръста си няма да мръднеш в името на връзката ни.

И това ме убиваше. Беше ми доказала толкова много пъти, че може да си тръгне, без изобщо да погледне назад, докато аз не бих могъл да дишам без нея. Това беше основната разлика в нашата връзка и поставяше Ева в по-изгодна позиция във всяко едно отношение.

— Говориш така, сякаш си обиден, Гидиън — намеси се доктор Питърсън.

— А аз не съм ли? — Ева скръсти ръце.

Поклатих глава.

— Не съм обиден. Изпитвам по-скоро… безсилие. Аз не мога да си тръгна, а тя може.

— Не е честно! Нито е вярно. Единственото оръжие, с което разполагам, е да те накарам да усетиш липсата ми. Опитвам се да разговарям с теб, но в крайна сметка ти винаги

правиш това, което искаш. Не споделяш нищо с мен, не искаш мнението ми.

— Работя върху това.

— Сега да, но трябваше да си тръгна, за да те накарам да го направиш. Бъди честен, Гидиън, аз се появих и ти осъзна, че в живота ти има празно пространство, което бих могла да запълня. Ти искаше да ме поставиш там и да оставиш останалата част от живота си такава, каквато си е.

— Исках единствено да позволиш ние… да си бъдем ние. Да се наслаждаваме един на друг известно време.

— Правото ми да вземам решения, да казвам „да“ или „не“, е от първостепенно значение за мен! Не можеш да ми го отнемаш просто така, нито да се сърдиш, когато това не ми хареса!

— Господи! — Рязко се завърнах към действителността. Имах чувството, че някой ме е ударил е все сила в корема. Като се имаше предвид миналото ѝ, наистина ѝ нанасях жесток удар, ако дори за миг ѝ отнемех правото да взема решения. — Ева…

3наех от какво се нуждае, разбрал го бях още в самото начело. Дадох ѝ възможност да има кодова дума за сигурност и винаги се съобразявах с нея, независимо дали бяхме сами, или се намирахме на обществено място. Ева трябваше само да произнесе думата и аз спирах. Често ѝ напомнях за това, за да съм сигурен, че знае — изборът дали да продължа е изцяло неин.

Но що се отнася до работата ѝ, не бях уважил правото ѝ на избор. И това беше непростимо.

Обърнах се към нея:

— Ангелчето ми, не исках да те накарам да се чувстваш безсилна. Никога не бих го направил. Никога. Просто не го приемах по този начин. Аз… съжалявам.

Думите не бяха достатъчни, никога не са били. Исках да съм нейното ново начало. Но как можеше да стане това, след като се държах като глупаците от миналото ѝ?

Погледна ме с онзи поглед, който разкриваше всичко, което бих предпочел да остане скрито. За първи път бях благодарен за тази нейна способност.

Войнствената ѝ поза изчезна. Погледът ѝ омекна и се изпълни с любов.

— Може би не успях да ти обясня държанието си както трябва.

Седях там и не можех да изразя онова, което се въртеше в главата ми. Когато си говорехме, че ще бъдем един екип и ще споделяме трудностите, не свързвах тези думи с необходимостта на Ева да има правото да изрази съгласие или несъгласие с мен. Мислех си, че мога да я предпазя от неприятностите, пред които се изправяме, и да направя живота ѝ по-лесен. Тя го заслужаваше.

Жена ми ме побутна по рамото.

— Не се ли почувства поне малко по-добре, когато ми разказа съня си снощи?

— Не знам — отвърнах и въздъхнах дълбоко. — Знам само, че си доволна от мен, тъй като го направих. Щом е необходимо… значи ще го правя.

Ева се отпусна на меките възглавници, потрепваше с устни. Погледна към доктор Питърсън.

— Сега аз се чувствам виновна.

Мълчание. Не знаех какво да кажа. Доктор Питърсън чакаше влудяващо търпеливо.

Съпругата ми си пое несигурно дъх и продължи:

— Мислех си, че ако той поне направи опит да се държи както искам, ще види колко по— добре ще се развиват отношенията помежду ни. Но ако така го притискам в ъгъла… ако го изнудвам… — Една сълза се спусна по бузата ѝ и проряза като с нож сърцето ми. — Може би имаме различни представи какво би трябвало да представлява брака ни. А ако това не се промени?

— Ева.

Прегърнах я и я придърпах по-близо до себе си, изпитах благодарност, когато се облегна на мен и сложи глава на рамото ми. Това не беше капитулация. По-скоро временно прекратяване на огъня. Но и толкова ми стигаше.

— Ето че се появи един важен въпрос — намеси се доктор Питърсън. — Нека го обсъдим. Какво ще стане, ако Гидиън така и не успее да бъде толкова откровен с теб, колкото очакваш?

— Не знам. — Ева избърса сълзите си. — Не знам какво ще стане с нас тогава. — Цялата надежда, която изпитваше при влизането ни в кабинета, изчезна. Погалих я по косата и се опитах да кажа нещо, което би ни върнало към онзи миг.

Нищо не ми идваше наум, затова казах само:

— Ти напусна работа заради мен, въпреки че не искаше. Аз разказах съня си, въпреки че не исках. Не е ли това начинът нещата да потръгнат? И двамата правим компромиси.

— Напуснала си работа ли, Ева? — попита доктор Питърсън. — Защо?

Жена ми се сгуши в мен.

— Тя започна да причинява твърде много неприятности и прециншх, че не си заслужава. Освен това Гидиън е прав, той отстъпи малко, така че е справедливо и аз да го сторя.

— Мисля, че компромисите и от двете страни не са били никак малки. А и двамата избрахте да започнем тазвечерния сеанс с нещо друго, което означава, че не се чувствате особено добре по отношение на жертвите, които сте направили. — Докторът се облегна назад и сложи таблета в скута си. — Някой от вас задавал ли си е въпроса защо бързате толкова много?

И двамата вдигнахме поглед към него.

Питърсън се усмихна.

— Мръщите се, затова приемам, че отговорът ви е отрицателен. Като двойка вие притежавате огромна сила. Може би не споделяте всичко, но комуникирате помежду си и го правите по продуктивен начин. Има известна доза гняв и разочарование у вас, но вие ги изразявате открито и зачитате чувствата на другия.

Ева се изправи:

— Но…

— Освен това и двамата имате свой собствен план и се опитвате да манипулирате другия, за да го осъществите. Тревожа се, че има проблеми и промени, които съвсем естествено ще се появят и ще намерят решение с времето, но нито един от вас не е готов да чака. И двамата се опитвате да придвижите връзката си напред с огромна скорост. Минали са само три месеца, откакто се срещнахте. На този етап повечето двойки вземат решение да не се срещат с други потенциални партньори, а вие вече от месец сте женени.

Изпънах рамене:

— Какъв е смисълът да отлагаме неизбежното?

— Ако наистина е неизбежно — отвърна Питърсън и ме погледна добронамерено, — тогава защо да прибързвате? Но не в това е проблемът. И двамата подлагате на изпитание брака си, като притискате другия да действа, преди да е готов за това. И двамата имате свои начини да се справяте с тежки ситуации. Гидиън, ти прекъсваш връзката и се отдръпваш, както си постъпил със семейството си. Ева, ти започваш да се самообвиняваш, когато връзката ти не е успешна, и се отказваш от собствените си нужди, както си го правила при предишните си връзки, при които си проявявала склонност към самоунищожение. Ако продължавате да се поставяте един друг в ситуации, в които се чувствате заплашени, в крайна сметка ще задействате един от тези самозащитни механизми.

Сърцето ми ускори ритъм, а Ева замръзна на място. Самата тя ми беше казала нещо подобно преди, но сега, след като го чуваше от устата на психоаналитика, щеше да разбере, че тревогите ѝ са основателни. Притиснах я до себе си и вдишах аромата ѝ, за да се

успокоя. В този момент изпитвах огромна омраза към Хю и Нейтън. И двамата бяха мъртви, но все още успяваха да рушат живота ни.

— Няма да им позволим да ни победят — прошепна Ева.

Целунах я по главата, благодарен, че я имам до себе си. Мислите ѝ съвпадаха с моите и това силно ме удиви.

Жена ми извърна глава и прокара върха на пръстите си по бузата ми, сивите ѝ очи бяха изпълнени с любов и нежност.

— Знаеш, че не мога да ти се противопоставям дълго. Твърде трудно ми е да стоя далече от теб. Фактът, че ти пръв прекрачваш границата, не означава, че аз влагам по-малко чувства. Просто съм по-упорита от теб.

— Не искам да се караме.

— Тогава да не го правим — отвърна тя простичко. — Днес и двамата предприехме нещо ново: ти започна да говориш, аз напуснах работа. Нека се придържаме към тези промени известно време и да видим какво ще се получи.

— Мога да се справя с това.

Първоначалният ми план беше да заведа Ева на вечеря на тихо и усамотено място, но промених намерението си и вместо това отидохме в „Кросби стрийт хотел“. Ресторантът беше популярен, а около хотела често се навъртаха папараци. Не бях готов да стигам до крайности, но както го обсъдихме при доктор Питърсън, бях готов да правя компромиси за жена си. Щяхме да се срещнем по средата.

— Колко е приятно тук — каза Ева, като оглеждаше светлосивите стени и приглушените лампи, висящи от тавана, докато следвахме момичето, което ни водеше към масата ни.

Стигнахме до местата си, дръпнах стола на Ева и огледах помещението. Както винаги, тя привличаше вниманието на околните. Беше безспорна красавица, но сексапилът ѝ бе нещо, което човек трябваше да види с очите си. Личеше във всяко нейно движение, в държанието ѝ, в извивката на устните.

И тази жена беше моя. Погледът, който хвърлих на всички присъстващи в ресторанта, недвусмислено им показа това.

Седнах срещу нея и се наслаждавах на начина, по който светлината на свещта, поставена на масата, озаряваше златистата ѝ коса и кожа. Блясъкът на устните и погледът в очите ѝ подканваха към дълги и дълбоки целувки. Никой не ме беше гледал така — с пълно разбиране и приемане, съчетани с любов и желание.

Можех да ѝ кажа каквото си поискам и тя щеше да ми повярва. Толкова прост дар, но рядък и безценен. Единствено мълчанието ми можеше да я отблъсне, но истината — никога.

— Ангелчето ми — промълвих и взех ръката ѝ в своята, — ще те попитам още веднъж и след това никога повече няма да повдигна въпроса. Сигурна ли си, че искаш да напуснеш работа?

— Няма ли след двайсет години да ми се сърдиш за това? Няма нещо, което не бихме могли да поправим или отменим, стига само да кажеш.

— Възможно е след двайсет години ти да работиш за мен, шефе! — Гърленият ѝ смях се понесе във въздуха и още повече усили страстта ми към нея. — Не се тревожи, разбра ли? Всъщност, изпитах известно облекчение. Имам твърде много задачи: да си събера багажа, да се преместя при теб, да планирам сватбата. Щом всичко това отмине, ще реша какво да правя по-нататък.

Познавах я добре. Ако имаше някакви съмнения, щях да ги усетя. Това, което долових обаче, беше съвсем различно. И ново.

В нея гореше огън.

Не можех да откъсна очи от нея, дори докато поръчвах виното.

Келнерът се отдалечи и аз се отпуснах, отдадох се на простото удоволствие да се взирам в невероятната си съпруга.

За да ме подразни, Ева навлажни устни с език и се наведе към мен.

— Ти си безумно секси.

Изкривих устни:

— Нима?

Ева отърка крак в моя.

— Ти без съмнение си най-секси мъжът в ресторанта, което много ми харесва. Обичам да се фукам с теб.

Въздъхнах пресилено:

— Все още ме желаеш само заради тялото ми.

— Точно така. Кой се интересува от милиардите ти? Притежаваш много по-ценни неща.

Стиснах крака ѝ между глезените си.

— Като съпругата ми. Тя е най-ценното, което притежавам.

Ева вдигна развеселено вежди:

— Притежаваш, така ли?

Усмихна се на келнера, който се върна с бутилка вино. Докато ѝ наливаше, Ева плъзна закачливо крак по моя, притвори леко клепачи и в погледа ѝ се появи пламъче. Бутнах чашата към нея, наблюдавах как я вдига, как завърта червеното вино в нея и я поднася към носа си, преди да отпие. Измърмори от удоволствие — беше одобрила избора ми — и този звук ме заля ката гореща вълна, което, предполагам, беше и целта ѝ. Галеше бавно крака ми със своя и ме подлудяваше. Възбуждах се все повече, и без това едва издържах след толкова дни на въздържание.

Преди да срещна Ева, не знаех, че сексът може да утоли една по-дълбока жажда.

Отпих от виното и изчаках келнерът да си тръгне.

— Промени ли решението си относно чакането?

— Не, просто поддържам интереса ти.

— Това може да се обърне срещу теб — предупредих я.

Ева се засмя:

— Точно на това разчитам.

Глава 3

— Къде ще ходиш сега? — попитах Гидиън, който ме придружи до фоайето на сградата, в която се помещаваше апартаментът ми.

Домът ми се намираше в Горен Уест Сайд, поне засега. Мезонетът на Гидиън беше в Горен Ийст Сайд. Разделяше ни огромно го зелено пространство на Сентрал парк — едно от малкото неща, които заставаха помежду ни и лесно можехме да преодолеем.

Махнах на Чад, момчето от нощната смяна на рецепцията. Той ми се усмихна и кимна вежливо на съпруга ми.

— Ще се кача горе с теб — отвърна Гидиън, като притискаше яко кръста ми с ръка.

Бях особена чувствителна към този начин на докосване. Така Гидиън без усилие

демонстрираше контрола и собственическото си чувство спрямо мен, което ме възбуждаше изключително много.

— Трябва да си кажем лека нощ сега, шефе.

— Ева…

— Няма да ми стигне волята иначе — признах, привлечена от страстта му.

Винаги успяваше да ме съблазни със силата на волята си. Тя беше едно от нещата, които обожавах в него, една от причините, поради които знаех, че съдбата ни е отредила да бъдем заедно. Душите ни бяха дълбоко свързани.

— Не е добра идея двамата с теб да се намираме в близост до легло.

Гидиън впери поглед в мен, на устните му се появи неустоима секси усмивка, която беше малко кисела.

— Точно на това разчитам.

— Вместо това започни да броиш дните до сватбата ни — посъветвах го. — Както правя аз. Броя всяка минута.

Беше изключително мъчително. Физическата ми връзка с Гидиън беше също толкова важна за мен, колкото и емоционалната. Обичах го. Обичах да го докосвам, да го успокоявам, да му давам това, от което се нуждае… Правото ми да го върша означаваше много за мен.

Хванах ръката му над китката и стиснах леко твърдия като камък мускул.

— Ти също ми липсваш.

— Не е нужно да е така.

Дръпнах го настрани и сниших глас:

— Ти определяш кога, ти определяш как — припомних му с шепот основния принцип на сексуалния ни живот. — И отчасти наистина ми се иска да кажа „още сега“. Но има нещо, което желая дори повече. Ще ти се обадя по-късно довечера, след като поговоря с Кари, и ще ти кажа какво е то.

Усмивката изчезна от устните му. Погледна ме хищно.

— Можеш да се отбиеш в съседния апартамент и да ми кажеш още сега.

Поклатих глава. Когато Нейтън представляваше заплаха за мен, Гидиън се пренесе да живее в апартамента точно до моя, пазеше ме и правеше всичко възможно да съм в безопасност, а аз дори не знаех. Можеше да си позволи да постъпи по този начин, защото притежаваше сградата — тя бе един от многото имоти в града, които му принадлежаха.

— Трябва да се прибереш в мезонета, Гидиън. Просто се отпусни и се наслаждавай на красивото жилище, в което скоро ще заживеем двамата.

— Без теб там не е същото. Струва ми се празно.

Думите му ми подействаха като удар. Преди да се срещнем, Гидиън бе подредил живота си така, че да може да бъде сам във всяко едно отношение — работа, по някоя свалка от време на време и избягване на контактите със семейството. Аз бях променила всичко това и не исках той да започне да съжалява.

— Сега е шансът ти да се отървеш от всичко, което не би искал да заваря, когато се преместя там — подразних го, за да не задълбавам в проблема.

— Знаеш всичките ми тайни.

— Утре ще бъдем заедно в Уестпорт — напомних му.

— Утре е прекалено далеч.

Повдигнах се на пръсти и го целунах по брадичката.

През част от времето ще спиш, а през останалата ще работиш отвърнах, а след това прошепнах: — Бихме могли да си пращаме еротични съобщения. Ще видиш колко изобретателна мога да бъда.

— Предпочитам оригинала пред репродукциите.

— Тогава ще си изпращаме клипчета — измърках тихо. — Със звук.

Гидиън извърна глава и ме целуна дълго и дълбоко.

— Ето какво е любовта — измърмори. — Да се съглася с теб за подобно нещо.

— Знам — отвърнах, отдръпнах се от него и натиснах бутона на асансьора. — Нали се сещаш, че и ти можеш да ми изпратиш някои палави снимки?

Присви очи:

— Ако искаш мои снимки, ще трябва сама да ги направиш, ангелчето ми.

Размахах пръст и влязох в асансьора.

— Всичко разваляш!

Вратите започнаха да се затварят. Трябваше да стисна парапета, за да не се спусна след този мъж. Щастието се появява под най-различни форми. Моето се наричаше Гидиън.

— И да ти липсвам! — нареди ми той.

Изпратих му въздушна целувка:

— Непременно.

Отворих вратата на апартамента и мигновено ме връхлетяха две неща: миризма на готвено и гласът на Сам Смит[18].

Почувствах се у дома си. Но ми стана мъчно, като се сетих, чс не след дълго този апартамент няма вече да бъде мой дом. Не се съмнявах в бъдещето, което бях приела, когато се омъжих за Гидиън, съвсем не. Бях истински развълнувана от мисълта, че ще живея с него, че ще бъда негова съпруга насаме и пред хората, че ще споделям дните си — както и нощите — с него.

И въпреки това промяната е по-трудна, когато харесваш живота си преди нея.

— Прибрах се, миличък! — извиках и оставих чантата си на стола от тиково дърво до барплота, където закусвахме.

Майка ми беше обзавела апартамента в модерно-традиционен стил. Аз сигурно не бих избрала някои от нещата, които тя бе подбрала, но като цяло крайният резултат ми харесваше.

— Тук съм, сладурче — отвърна провлечено Кари и привлече вниманието ми към дивана в хола, където се бе излегнал гол до кръста, само по бермуди. Беше слаб и загорял от слънцето, коремните му мускули бяха не по-зле оформени от тези на Гидиън. Дори и когато не работеше, той напълно отговаряше на представата за секси супермодел, какъвто в действителност беше.

— Как мина вечерята?

— Добре.

Запътих се към него и по пътя изритах обувките си на високи токчета. Реших, че трябва да се наслаждавам на тази свобода, докато все още я имам. Не можех да си представя, че ще разхвърлям така обувките си из мезонета на Гидиън. Подозирах, че това ще го влуди. И тъй като бях убедена, че ще има и други неща, които ще го вбесяват, прецених, че трябва да подбирам недостатъците си много внимателно.

— Как беше твоята вечеря? Мирише ми на готвено.

— Пица. Полуготова. На Тат много ѝ се хапваше.

— На кого не му се хапва пица — отвърнах и се отпуснах тежко на дивана. — Тя тук ли е?

— Не. — Кари откъсна поглед от телевизора и ме изгледа сериозно със зелените си очи. — Тръгна си сърдита. Казах ѝ, че няма да се съберем да живеем заедно.

— О!

Честно казано, не харесвах Татяна Черлин. И тя бе успешен модел като Кари, макар че все още не беше станала чак толкова популярна.

Най-добрият ми приятел се бе запознал с нея по време на професионален ангажимент. Чисто сексуалната им връзка се беше променила драстично, когато тя разбра, че е бременна. За съжаление, почти по същото време Кари срещна страхотен млад мъж, е когото искаше да установи по-сериозни отношения.

— Това е голямо решение — отбелязах.

— Но не съм сигурен, че е правилното. — Прокара ръка по красивото си лице. — Ако Трей не присъстваше в картинката, щях да постъпя с Тат така, както се очаква от мен.

— Кой казва, че не го правиш? Не е необходимо да живеете заедно, за да си добър баща на детето. Виж мама и татко.

— По дяволите! — изруга Кари. — Имам чувството, че слагам на първо място себе си, а не детето. И това ако не ме прави безскрупулен егоист!

— Не е същото, като да отстраниш Тат от живота си. Знам, че винаги ще бъдеш до нея и до детето, само че не по онзи начин.

Протегнах се и намотах една от шоколадовите му къдрици около пръста си. Най-добрият ми приятел бе страдал достатъчно през по-голямата част от живота си. Извратеният начин, по който се бе запознал със секса и любовта, го бяха натоварили с много комплекси и лоши навици.

— Значи Трей ще остане в живота ти?

— Все още не е решил.

— Обади ли ти се?

Кари поклати глава:

— Не, но аз не издържах и му звъннах, преди напълно да ме е забравил.

Побутнах го леко.

— Сякаш изобщо може да се случи подобно нещо. Ти, Кари Тейлър, си абсолютно незабравим.

— Ха! — Той се протегна и въздъхна. — Не беше особено щастлив да ме чуе. Каза, че все още премисля нещата.

— Което означава, че мисли за теб.

— Да, мисли си, че се е отървал на косъм — измърмори Кари. — Каза, че нещата между нас никога няма да се получат, ако заживея с Тат. А когато му отвърнах, че това няма да стане, той заяви, че ще се чувства като истински негодник, задето е застанал помежду ни. Наистина съм в безизходица, но така или иначе, казах всичко на Тат, защото трябва поне да пробвам да оправя положението.

— Наистина си изпаднал в неприятна ситуация — съгласих се, не можех да си представя да съм на негово място. — Просто се опитай да вземеш възможно най-доброто решение. Имаш правото да бъдеш щастлив. Това е възможно най-доброто за всички около теб, включително и за бебето.

— Ако изобщо има бебе. — Кари затвори очи. — Тат каза, че няма да се справи сама. Не иска да стигне до края, ако не съм до нея.

— Не е ли малко късно за такива приказки? — Не можах да прикрия гнева в гласа си.

Татяна беше манипулатор. Невъзможно бе човек да си представи бъдещето и да не

стигне до извода, че тя би причинила само нещастие на невинното дете.

— Не мога дори да го осмисля, Ева. Направо откачам. Цялата ситуация е толкова шибана. — Кари изсумтя и се опита да се засмее. — И само като си помисля, че навремето говорех колко е лесно да се разбереш с нея. Изобщо не ѝ пукаше, че съм бисексуален, не я интересуваше дали имам и други сексуални връзки… Чувствам се добре донякъде, защото сегашното ѝ поведение означава, че вече държи на мен и ме иска само за себе си, но не мога да пренебрегна чувствата си към Трей.

Кари вдигна поглед и ме погледна объркан. Сърцето ме заболя, като видях как се разкъсва.

— Може би трябва да поговоря с нея — предложих.

— И с какво ще помогне това? Вие двете изобщо не се разбирате.

— Не съм ѝ фен — признах. — Но това не пречи. Един женски разговор може да е от помощ, ако се проведе както трябва. Поне не би могъл да влоши положението, нали?

Поколебах се, преди да продължа. Наистина исках да помогна, но добрите ми намерения бяха твърде наивни.

— Винаги може да стане и по-лошо — изсумтя Кари.

— Какъв оптимист си само скастрих го. — Трей знае ли, че си говорил с Татяна и тя няма да се мести при теб?

— Изпратих му съобщение. Нищо не ми отговори. Но аз и не очаквах друго.

— Дай му още малко време.

— Ева, в крайна сметка той иска да бъда сто процента гей. Според него да си бисексуален означава да спиш с когото ти падне. Не може да приеме, че влечението ми към двата пола не ми пречи да бъда верен на един-единствен човек. А може би просто не иска да го проумее.

Въздъхнах тежко.

Май никак не ти помогнах в това отношение. Трей повдигна веднъж въпроса пред мен и аз не му обясних нещата както трябва.

Мисълта за това ме тормозеше от известно време. Трябваше да се свържа с Трей и да се опитам да оправя нещата. Когато той отвори тази тема, Кари беше в болница и се възстановяваше от жесток побой. Тогава не бях в състояние да разсъждавам особено трезво.

— Не можеш да оправиш всичко вместо мен, бебчо. — Той се завъртя, легна по корем и ме погледна. — Но те обичам още повече за това, че се опитваш.

Опитах се да намеря подходящи думи:

— Ти си част от мен — казах му. — За мен е изключително важно да си добре.

— Работя върху това. — Кари прибра косата от лицето си. — Този уикенд, докато сме в Уестпорт, ще се опитам да осмисля възможността Трей да не е част от живота ми. Трябва да гледам реалистично на нещата.

— Ти бъди реалист, аз няма да губя надежда.

— Успех в начинанието. — Поизправи се и подпря лакти на коленете си, главата му клюмна. — И това ме връща обратно към Татяна. Мисля, че съм наясно по въпроса. Не можем да бъдем заедно. Със или без бебе, положението няма да е добро нито за нея, нито за мен.

— Уважавам решението ти.

Трудно ми беше да кажа нещо повече. Винаги щях да се опитвам да дам подкрепа и спокойствие на най-добрия си приятел, но има някои трудни уроци, които човек трябва да научи сам за себе си. Трей, Татяна и Кари — всички те бяха наранени и причината за това бяха решенията, които бе вземал Кари. С действията си той отблъскваше от себе си хората, които го обичаха, предизвикваше ги, за да провери дали ще останат до него. Това изпитание беше обречено на провал. Сега, изправен пред последствията, може би щеше да се промени към по-добро.

Най-добрият ми приятел се усмихна кисело, докато надничаше иззад дългия си бретон със зеленоок поглед.

— Не може изборът ми да зависи само от това каква ще е ползата за мен самия. Отвратително е, но… все някога трябва да порасна.

— Май се отнася за всички ни — отвърнах и се усмихнах окуражително. — Днес напуснах работа.

Всеки път, когато го изричах на глас, ми ставаше все по-лесно да го приема.

— Сериозно?

Погледнах нагоре към тавана и отвърнах:

— Напълно.

Кари подсвирна.

— Да извадя ли бутилката бърбън и чаши?

Потреперих.

— Пфу… знаеш, че не понасям бърбън. Освен това шампанското би било по-подходящо за отпразнуване на оставката ми.

— Наистина ли? Значи искаш да празнуваш?

— Със сигурност няма за какво да тъгувам. — Изпънах ръце над главата си и последните остатъци от напрежение ме напуснаха. — Но през целия ден си мисля само за това.

— И какво?

— Чувствам се добре. Ако Марк бе приел новината по друг начин, може би щях да размисля, но той също напуска, а е работил в тази агенция доста повече от трите месеца, които аз прекарах там. Не е логично да се тревожа повече от него.

— Не е необходимо нещо да е логично, за да е вярно, бебчо. — Взе дистанционното и намали звука на телевизора.

— Прав си, но аз срещнах Гидиън по същото време, когато започнах работа в „Уотърс Фийлд & Лийман“. Реално погледнато, човек не може да прави сравнение между работата си, на която е бил само три месеца, и съпруга си, с когото ще прекара остатъка от живота си.

Кари ме погледна:

— Изведнъж от разумна стана практична. Започва да става все по-лошо.

— О, я млъквай!

Най-добрият ми приятел никога не ме оставяше да се измъкна с лесно обяснение. Тъй като бях склонна да се самозаблуждавам, неговата откровеност и прямота изпълняваха ролята на огледалото, от което се нуждаех.

Усмивката ми изчезна.

— Искам още.

— От какво?

— От всичко — отвърнах и отново погледнах към него. — Гидиън има особено присъствие, нали разбираш. В момента, в който влезе в стаята, всички стават сериозни и насочват вниманието си към него. Искам и аз да бъда като него.

— Ти се омъжи за такъв човек. И всъщност вече получаваш това внимание заради името и банковата му сметка.

Изправих се.

— Искам да го получавам, защото сама съм го заслужила, Кари. Джефри Крос е оставил след себе си много хора, които искат възмездие от сина му. А и самият Гидиън си е създал врагове като семейство Лукас, например.

— Кое семейство?

Сбърчих нос.

— Онази откачалка Ани Лукас и не по-малко побърканият ѝ съпруг — отвърнах и изведнъж се сетих. — Господи, Кари! Забраних да ти кажа. Става въпрос за онази червенокосата, с която се занасяше на вечерята преди няколко седмици. Тя е Ани Лукас.

— За какво, по дяволите, говориш?

— Спомняш ли си, че те помолих да потърсиш информация за доктор Теранс Лукас. Ани е жена му.

Объркването му беше очевидно.

Не можех да продължа и да му разкажа как Тери Лукас е прегледал Гидиън като дете и е излъгал, че не открива признаци на сексуално насилие. Постъпил е по този начин, за да предпази зет си Хю от ударите на закона. Никога нямаше да проумея как е могъл да постъпи по този начин, независимо от това колко много обича жена си. Що се отнася до Ани, Гидиън бе спал с нея, за да си отмъсти на мъжа ѝ, но физическата ѝ прилика с брат ѝ бе довела до сексуални извращения и мисълта за тях все още преследваше Гидиън. Беше наказал Ани за греховете на брат ѝ, но с това бе нанесъл непоправими психически травми както на нея, така и на себе си.

Затова в момента с Гидиън имахме двама смъртни врагове, с които трябваше да се справим.

Обясних го на Кари, доколкото можех:

— Между Гидиън и семейство Лукас има извратени отношения, които не мога напълно да разбера, и фактът, че онази вечер вие с Ани се озовахте заедно, не е никак случаен. Тя е планирала всичко да се получи точно по този начин.

— Защо?

— Защото е побъркана и знае, че тази мисъл ще ме тормози.

— А теб какво те интересува с кого се забърквам аз?

— Кари… ти винаги ме интересуваш.

Чух, че мобилният ми телефон иззвъня. Мелодията на Hanging by a moment[19] ми подсказа, че се обажда съпругът ми. Станах.

— Но в този случай важното е, че го е направила съвсем преднамерено. Ти не си някоя случайна сексуална забежка. Тази жена съвсем съзнателно се е насочила към теб, защото знае, че си най-добрият ми приятел.

— Не виждам как би могла да постигне нещо по този начин.

— Опитва се да покаже среден пръст на Гидиън. Най-голямото ѝ желание на света е да привлече вниманието му.

Кари вдигна учудено вежди.

— Всичко това звучи ужасно побъркано, но както и да е. Неотдавна отново я срещнах съвсем случайно.

— Какво? Кога?

— Май беше миналата седмица. — Кари сви рамене. — Тъкмо бях приключил със снимките и таксито ме чакаше пред студиото. В същия момент тя излезе от едно кафене със своя приятелка. Стана съвсем неочаквано.

Поклатих глава. Телефонът ми спря да звъни.

— Няма начин да е случайно. Тя каза ли ти нещо?

— Разбира се. Пофлиртува малко, което не беше никак изненадващо, като се има предвид последната ни среща. Отрязах я, казах ѝ, че в момента имам сериозна връзка. Тя го прие съвсем спокойно. Пожела ми успех и отново ми благодари за приятно прекараното време. Тръгна надолу по улицата. Това беше всичко.

Телефонът ми отново започна да звъни.

— Ако случайно я срещнеш отново, тръгни в обратната посока и ми се обади. Разбра ли?

— Добре, но ти криеш нещо от мен, така че нищо не разбирам. Чакай да поговоря с

Гидиън. — Забързах се към телефона, взех го и натиснах копчето: — Здрасти!

— Под душа ли беше? — измърмори Гидиън. — Сигурно в момента си гола и мокра, ангелчето ми…

— О, боже. Чакай малко. — Отдръпнах телефона от ухото си и се върнах обратно при Кари. — Тя с перука ли беше, когато я видя?

Кари вдигна вежди.

— Откъде, по дяволите, мога да знам?

— Косата ѝ дълга ли беше като първия път, когато я видя?

— Да, съвсем същата.

Кимнах мрачно. Ани носеше косата си късо подстригана — на всички нейни снимки, които бях виждала, беше с една и съща прическа. На вечерята, когато преследваше Кари, си беше сложила перука, целта ѝ бе да се отърве от мен и да заблуди Гидиън.

Може би това беше новият ѝ стил.

Или пък имаше специални планове за Кари.

Приближих отново телефона до ухото си.

— Трябва веднага да дойдеш тук, Гидиън. И доведи Ангъс със себе си.

Навярно нещо в тона ми бе издало опасенията ми, защото Гидиън се появи заедно с Ангъс и Раул. Отворих вратата и видях тримата мъже в коридора, съпругът ми беше най-отпред, в центъра, а бодигардовете бяха застанали от двете му страни. Излъчването им беше, меко казано, напрегнато.

Гидиън бе разхлабил вратовръзката си, беше разкопчал яката на ризата си и жилетката на костюма си, но бе облечен по същия начин, както когато се разделихме. Беше ужасно секси с леко разрошената си коса и веднага усетих, че се възбуждам. Бях истински изкушена да продължа да свалям елегантните му скъпи дрехи и да разкрия първичната сила и красота на мъжапод тях. Облечен, Гидиън изглеждаше страшно съблазнително, но когато беше гол, гледката бе несравнима.

Вперих очи в него и погледът ми ме издаде. Той вдигна нагоре тъмните си извити вежди и изви закачливо краищата на устните си.

— Добър вечер и на теб — подразни ме в отговор на страстния ми поглед.

Мъжете от двете му страни бяха негова пълна противоположност, безупречно облечени в ушити по поръчка строги черни костюми, бели ризи и семпли черни вратовръзки.

До този момент не бях забелязала колко излишно е присъствието на Ангъс и Раул до Гидиън — той без съмнение можеше без чужда помощ да се справи с всяко посегателство.

Както винаги Раул стоеше с каменно изражение, лицето на Ангъс също изглеждаше безизразно, но от закачливия му поглед се досетих, че е доловил предизвикателния начин, по който бях погледнала шефа му.

Изчервих се.

Отдръпнах се от вратата и ги пуснах да влязат. Ангъс и Раул веднага се насочиха към хола, където ги очакваше Кари. Гидиън изостана от тях и ме изчака да затворя вратата.

— Гледаш ме по този начин, ангелчето ми, а поиска да доведа Ангъс със себе си. Обясни ми какво става.

От думите му ме напуши смях — тъкмо това бе необходимо, за да изчезне напрежението ми.

— Как бих могла да се въздържа, изглеждаш сякаш тъкмо си се събличал, когато ти се обадих.

— Мога да довърша започнатото и тук.

— Не знам дали го осъзнаваш, но бих могла да изгоря всичките ти дрехи веднага след сватбата. Тогава ще ти се наложи да ходиш гол през цялото време.

— Работните съвещания ще станат много интересни.

— Ммм… в такъв случай може и да не го правя. Ще те запазя само за себе си и прочее… — Облегнах се на вратата и си поех дълбоко въздух. — След вечерята Ани отново се е опитала да установи контакт с Кари.

Цялата топлота и веселост изчезнаха от погледа на Гидиън, на тяхно място се появи хлад, който не предвещаваше нищо добро.

Отправи се към хола. Спуснах се след него и стиснах ръката му, исках да му напомня, че сме заедно в тази неприятност, знаех, че ще му е нужно известно време, за да свикне с тази мисъл. Гидиън беше сам от толкова дълго време, водеше сам както своите битки, така и тези на хората, които обичаше.

Седна на масичката за кафе точно пред Кари и каза:

— Разкажи ми всичко, което си казал на Ева.

Гидиън изглеждаше готов за битка срещу Уолстрийт, докато единственото, срещу което можеше да се изправи Кари в този момент, бе обзелата го дрямка, но това не оказа въздействие върху съпруга ми.

Кари отново разказа подробно всичко, като от време на време поглеждаше към Ангъс и Раул, които стояха наблизо.

— Това е всичко — завърши той. — Не се обиждайте, момчета, но ми се струва, че сте доста яки, а противникът е червенокоса жена, която не тежи повече от петдесет и пет килограма с мокри дрехи.

Според мен Ани беше шейсет килограма, но в момента това нямаше значение.

— По-добре да сме предпазливи, отколкото после да съжаляваме — отбелязах.

Кари ми хвърли бърз поглед.

— Какво може да направи тя? Не, наистина! От какво толкова се безпокоите всички?

Гидиън се раздвижи неспокойно.

— Аз… имах връзка с нея. Макар че това не е точната дума.

Получи се доста грозно.

— Чукал си я — заяви Кари директно. — Стана ми ясно.

— Прекарал я е във всяко отношение — поясних и пристъпих към Гидиън, за да поставя ръка на рамото му.

Подкрепях съпруга си, макар да не намирах извинение за постъпките му. И честно казано, отчасти изпитвах съжаление към Ани. Имаше моменти в миналото, когато вярвах, че съм го загубила завинаги, и тогава самата аз се чувствах като обезумяла.

И все пак Ани бе толкова опасна, колкото аз никога не бих могла да бъда, и заплашваше хора, които обичах.

— Не може да приеме, че Гидиън е с мен.

— Какво? Да не би да става нещо от типа на „Фатално привличане"?

— Ами, тя е психолог, така че за да сме по-точни, става въпрос за нещо средно между „Фатално привличане“ и „Първичен инстинкт“. Истински маратон от филми с Майкъл Дъглас, събран в една-единствена жена.

— Не се шегувай с това, Ева — предупреди ме сухо Гидиън.

— Кой се шегува? — отвърнах. — Когато Кари я е видял, тя е носела същата дълга перука, с която беше и на вечерята. Според мен целта ѝ е била той да я познае, за да могат да си поприказват.

Кари изсумтя:

— Значи е луда за връзване. Какво искате да направя? Да ви кажа, ако отново се сблъскам с нея, ли?

— Искам да се сдобиеш с охрана — обадих се.

Гидиън кимна:

— Съгласен съм.

— Господи! — Кари потърка брадичката си. — Ама вие май изобщо не се шегувате.

— И без това си имаш достатъчно проблеми на главата — припомних му. — Ако тази жена крои нещо, няма защо да забърква и теб.

Кари изкриви устни:

— Така си е, няма да споря.

— Ние ще се погрижим — заяви Ангъс.

Раул кимна и двамата мъже се отправиха надолу по стълбите.

Гидиън остана.

Кари погледна първо към мен, после към него, след което се изправи.

— Мисля, че повече нямате нужда от мен, така че изчезвам. Ще се видим утре сутрин — заяви, прекоси с бавна стъпка хола и влезе в стаята си.

— Безпокоиш ли се? — попитах Гидиън, когато останахме сами.

— Ти се безпокоиш. И това е достатъчно.

Седнах на дивана срещу него.

— Не съм чак толкова обезпокоена. По-скоро съм любопитна. Какво си мисли тя, че може да постигне чрез Кари?

Гидиън въздъхна уморено.

— Опитва се да ни сплаши, Ева. Нищо повече.

— Не мисля така. Разговорът ни по време на вечерята беше твърде конкретен. Предупреди ме да стоя далеч от теб. Каза ми, че не те познавам и ще избягам от теб, ако разбера каква е истинската ти същност.

Гидиън стисна зъби и разбрах, че съм засегнала болно място. Така и не ми беше разказал за какво са си говорили, когато отиде н кабинета ѝ. Възможно бе и на него да му е казала подобно нещо тогава.

— Ще говоря с Ани — заявих.

Гидиън ме прониза с леденостуден син поглед:

— Как ли пък не.

Засмях се тихо. Горкичкият ми съпруг. Беше свикнал думата да му да е закон, а си беше избрал за съпруга жена като мен.

— Знам, че по време на връзката си сме разговаряли по какви ди не въпроси, но някъде между другото си казахме също, че вече ще работим заедно като екип.

— И аз съм напълно готов за това — отвърна спокойно Гидиън, — но не трябва да започваме с Ани. Не можеш да разговаряш разумно с напълно побъркан човек.

— Не искам да разговарям разумно, шефе. Тази жена се е прицелила в моите приятели и си мисли, че съм слабото ти място.

Трябва да разбере, че не съм безпомощна. Да осъзнае, че ако се с захванала с теб, значи се е захванала и с двама ни.

— Тя е мой проблем. Аз ще се справя с нея.

— Щом ти имаш проблем, Гидиън, значи и аз имам. Чуй ме. Операцията вече е в пълен ход. Бездействието ми само влошава положението с Ани — заявих и се наведох към него. — В нейното съзнание аз или знам всичко и съм прекалено слаба, за да направя нещо по въпроса, или ти криеш всичко от мен, което предполага, че съм твърде слаба, за да се справя с проблема. Във всеки случай ти ме превръщаш в мишена, а съм сигурна, че не го искаш.

— Нямаш представа какво се върти в главата ѝ — каза напрегнато Гидиън.

— Най-вероятно не е съвсем наред с главата. Но все пак е жена. Трябва да ѝ покажа, че имам нокти и съм готова да ги използвам. Убедена съм в това.

Гидиън присви очи.

— Какво ще ѝ кажеш?

Почувствах радост от победата, но се въздържах и не се усмихнах.

— Честно казано, мисля, че ще е достатъчно само да се появя някъде неочаквано. Да ѝ направя засада, така да се каже. Това би трябвало да я разтърси поне малко; да ѝ даде да разбере, че я следя и чакам да видя какво ще направи. Дали ще премине в защита, или напротив — ще се опита да нападне. По реакцията ѝ ще разберем какви са намеренията ѝ, което ще ни е от полза.

Гидиън поклати глава.

— Не ми харесва.

— Не съм и очаквала да ти хареса — заявих и изпънах крака между неговите. — Но знаеш, че съм права. Не те тревожи стратегията ми, Гидиън. А по-скоро фактът, че миналото ти не иска да си отиде. Неприятно ти е, че то непрекъснато се навира в лицето ми.

— Миналото ми непременно ще си отиде, Ева. Остави ме аз да се справя с него.

— Трябва да подходиш по-аналитично към проблема. Аз съм член на екипа ти също като Ангъс и Раул, но не съм твой служител и определено не завися от теб — аз съм по-добрата ти половинка. Вече не става въпрос за Гидиън Крос. Дори не става въпрос за Гидиън Крос и съпругата му. Ние сме Гидиън и Ева Крос и трябва да ми позволиш да заслужа тази фамилия.

Той се приведе с горещ и съсредоточен поглед:

— Не е необходимо да доказваш нищо на никого.

— Наистина ли? Защото имам усещането, че трябва да ти докажа нещо. Ако не вярваш, че съм достатъчно силна…

— Ева — Гидиън посегна към сгъвката на коленете ми и ме придърпа към себе си, — ти си най-силната жена, която познавам.

Изрече тези думи, но ми стана ясно, че не вярва напълно в тях. Поне не така, както ми се искаше. В неговите очи аз бях оцеляла жертва, а не боец.

— Тогава престани да се тревожиш настоях — и ме остави да направя това, което трябва.

— Не съм съгласен, че е необходимо да правиш каквото и да било.

— В такъв случай можеш или да ми дадеш съгласието си, или да не го правиш.

Наведох се към него, прегърнах широките му рамене и притиснах устни до суровата

извивка на устата му.

— Ангелчето ми…

— Нека сме наясно, Гидиън, не те моля за разрешение. Просто ти казвам какво смятам да направя. Можеш да участваш или да се въздържиш. Изборът е твой.

Издаде някакъв отчаян звук, а после изрече:

— Нали все ми напомняш, че трябва да правим компромиси? Не виждам компромис тук.

Отдръпнах се от него и го изгледах.

— Компромисът е да ме оставиш да постъпя както аз смятам добре. Ако не се получи, следващия път ще действаме така, както ти прецениш.

— Благодаря.

Не се дръж по този начин. Ще седнем и ще обсъдим заедно 1кога и как да стане всичко. Раул ще трябва да проучи как минава денят ѝ. Засадата по принцип е неочаквана, но трябва да я устроим на място, където Ани Лукас се чувства спокойно и в безопасност. Така ще я разтърсим здраво — казах и свих рамене — Тя диктуваше правилата на играта досега. Ние просто ще ги следваме.

Гидиън си пое дълбоко въздух. Почти можех да видя как мисли, как се опитва да намери начин да постигне желания резултат.

Затова се заех да го разсея:

— Тази сутрин ти казах, че ще ти обясня защо реших да кажа на родителите си, че сме се оженили, помниш ли.

Съпругът ми веднага насочи вниманието си към думите ми, погледна ме съсредоточено и предпазливо.

— Разбира се.

— Знам, че си проявил огромна смелост, като си разказал на доктор Питърсън за Хю. Особено предвид отношението ти към психолозите.

А и кой можеше да го вини за липсата на доверие към тях? Хю се бе вмъкнал в живота на Гидиън под предлог, че ще му окаже психологическа помощ, а се бе превърнал в негов насилник.

— Ти ме вдъхнови да бъда също толкова смела.

Чертите на прекрасното му лице омекнаха и по него се разля топлота.

— Днес чух онова парче — измърмори Гидиън и ми напомни за момента, когато му изпях песента „Смел“ на Сара Барейлес.

Усмихнах се.

— Ти искаше да му споделя, имаше нужда да го сторя — промълви тихо Гидиън. Каза го като твърдение, но прозвуча като въпрос.

— Да, така е.

Нещо повече, Гидиън бе имал нужда от това. Сексуалното насилие е нещо съвсем лично, но по някакъв начин трябва да го извадим на бял свят. То не е мръсна тайна, от която трябва да се срамуваш или която искаш да скриеш в кутия. То е грозната истина, а истината все някога трябва да излезе на бял свят — такава е природата ѝ.

— И ти имаш нужда да се изправиш лице в лице срещу Ани.

Вдигнах вежди.

— Нямах намерение да насочвам разговора в тази посока, но да… изпитвам такава необходимост.

Този път Гидиън кимна:

— Добре, ще измислим как да стане.

Представих си, че стискам победоносно юмрук. Първа точка за боеца Ева!

— Освен това каза, че има нещо, което желаеш по-силно от секса с мен — припомни ми той сухо с предизвикателен поглед.

— Ами, не бих го формулирала точно така — започнах и прокарах пръсти през косата му. — Всъщност най-любимото ми занимание е да те чукам.

— Но? — подсмихна се Гидиън.

— Ще си помислиш, че съм глупава.

— Всъщност си мисля, че си страшно секси.

Целунах го за тези думи.

— Когато бях в гимназията, повечето ми приятелки си имаха гаджета. Знаеш как е, бушуващи хормони, страхотни любовни истории…

— Така съм чувал — отвърна с кисела усмивка.

Думите заседнаха в гърлото ми. Колко глупаво от моя страна да забравя какво е преживявал Гидиън по онова време не е имал гадже, преди да се запознае с Кории в колежа. Бил е прекалено травмиран от посегателството на Хю, за да изпита трепитите и тревогите на тийнейджърската любов, за които си мислех.

— Какво има, ангелчето ми? Проклех се мислено.

— Забрави, много е глупаво.

— Знаеш, че няма да го направя.

— Само този път.

— Не.

— Моля те.

Гидиън поклати глава:

— Хайде, изплюй камъчето.

Сбърчих нос.

— Добре. Става въпрос за тийнейджърски среднощни телефонни разговори, които продължават часове наред, тъй като младите не могат да бъдат заедно заради училището и родителите си. Прекарват цялата нощ в разговори с гаджето си за… И аз не знам за какво. Никога не съм преживявала такова нещо. Никога… — Преглътнах смущението си. — Никога не съм имала такова гадже.

Не беше необходимо да обяснявам. Гидиън знаеше каква съм била. Как по онова време използвах секса по един изкривен начин, за да се чувствам обичана. Момчетата, с които се чуках, не ми се обаждаха по телефона. Нито преди, нито след това.

— Както и да е — продължих, гласът ми бе станал дрезгав. — Мина ми през ум, че сега ние с теб бихме могли да изживеем подобно нещо… докато чакаме. Среднощни разговори, чиято единствена цел е да чуеш гласа на другия.

Гидиън впери поглед в мен.

— Звучеше ми по-добре, преди да го кажа на глас — измърморих.

Той мълча дълго време. После ме целуна. Силно.

Все още не можех да дойда на себе си, когато Гидиън се отдръпна от мен и каза с пресипнал глас:

— Аз ще ти бъда такова гадже, Ева.

Гърлото ми се стегна.

— Ще бъда до теб във всеки значим момент от живота ти. При всяка промяна… Ще бъда всичко. — Избърса сълзата, която се стече от ъгъла на окото ми. — А ти за мен ще бъдеш това момиче.

— Господи! — засмях се през сълзи. — Толкова много те обичам.

Гидиън се усмихна.

— Сега си отивам вкъщи, защото ти така искаш. После ще ми се обадиш и ще ми кажеш всичко отново, защото аз така искам.

— Съгласна.

На следващата сутрин се събудих преди звъна на часовника. Останах да лежа в леглото още няколко минути — чаках мозъкът ми да се събуди, доколкото бе възможно преди първото кафе. Опитах са да се съсредоточа върху факта, че това е началото на последния ми работен ден.

Колкото и да е странно, мисълта ми подейства добре. Изпитах… нетърпение. Наистина беше време за радикална промяна.

И тогава се изправих пред най-важния въпрос: „Какво да облека?“

Измъкнах се от леглото и отидох до гардероба. След като прехвърлих почти всичко в него, се спрях на тясна изумруденозелена рокля с асиметрично деколте и подгъв. Разкриваше краката ми малко повече, отколкото обикновено бих си позволила, когато съм на работа, но защо да завършвам така, както съм започнала? Защо да не се възползвам от възможността да започна прехода от миналото към бъдещето си?

Днес бе последният ден на Ева Трамел. В понеделник Ева Крос щеше да направи своя дебют. Можех да си я представя. Ниска и руса, застанала до високия си тъмен съпруг и не по-малко опасна от него.

Или може би не така. Може би трябваше да се заиграя с различията. Двете противоположни страни на едно и също острие…

Хвърлих последен поглед към голямото огледало и отидох в банята да се гримирам.

Малко след това Кари подаде глава през вратата. Видя ме и подсвирна:

— Изглеждаш страхотно, бебчо!

— Благодаря ти — отвърнах и оставих четката си обратно в поставката. — Дали би могъл да ми помогнеш да си направя кок?

Кари влезе бавно в банята, беше само по боксерките на „Грей Лйълс“ и изглеждаше точно като на билбордовете с лика му, които в момента красяха телефонните кабини и автобусите в целия град.

— По-точно искаш аз да ти направя кока. Разбира се, че ще го направя.

Приятелят ми се залови за работа, решеше и извиваше косата ми в елегантен стегнат кок с умелите си пръсти.

— Снощи положението беше много напечено — отбеляза Кари, щом извади последната фиба от устата си. — Целият ни хол беше пълен с мъже в черни костюми.

Погледите ни се срещнаха в огледалото.

— Само три костюма.

— Два костюма и Гидиън, който и сам би могъл да изпълни цяла стая — възрази Кари.

С това не можех да споря.

Приятелят ми се усмихна ослепително.

— Ако някой разбере, че имам лична охрана, или ще си помисли, че съм по-важна клечка, отколкото си е мислел, или ще си каже, че страдам от прекалено високо самочувствие. И в двата случая ще е прав.

Станах, повдигнах се на пръсти и го целунах по брадичката.

Дори няма да усетиш присъствието им. Ще бъдат изключително дискретни.

Обзалагам се, че ще ги усетя.

— На пет долара? — предложих и минах покрай него, за да извадя обувки от дрешника.

— Моля? Какво ще кажеш за пет хилядарки, госпожо Крос?

— Ха! — възкликнах и грабнах телефона от леглото си, защото чух, че е пристигнало съобщение. — Гидиън идва.

— Защо не остана тук през нощта?

Отвърнах през рамо, докато отивах към антрето:

— Въздържаме се от секс до сватбата.

— По дяволите, да не ме будалкаш?

Въпреки че той не бързаше, а аз почти тичах, Кари ме настигна е две големи крачки. Измъкна обувките от мен, така че със свободната си ръка успях да грабна чашата с кафе от барплота.

— Мислех си, че меденият месец трае по-дълго — продължи приятелят ми. — Повечето съпрузи не получават ли редовно секс поне през първите години от брака, преди да ги отрежат?

— Млъквай, Кари!

Взех чантата си и отворих входната врата.

Гидиън стоеше от другата страна с ключ в ръка.

— Ангелчето ми.

Кари се протегна и отвори широко вратата.

— Истински ти съчувствам, човече. Слагаш ѝ пръстен на ръката и „щрак!“ — тя затваря краката.

— Кари! — извиках и го изгледах ядосано. — Ще те ударя.

— Тогава кой ще ти събере багажа за утре?

Познаваше ме твърде добре.

— Не се притеснявай, бебчо, ще събера и твоя багаж, и моя — заяви Кари и погледна към

Гидиън. — Опасявам се, че не мога да ти помогна. Само да я видиш с онзи син бански, който ще сложа в сака ѝ, и топките ти ще заприличат на него.

— И аз ще ти фрасна един — обади се Гидиън. — Тогава синините ти също ще заприличат на него.

Кари ме побутна леко през вратата и я затръшна след мен.

Наближаваше обяд, когато Марк се доближи да бюрото ми и ме дари с крива усмивка.

— Готова ли си за последния ни работен обяд?

Сложих ръка на сърцето си:

— Направо ме убиваш.

— С удоволствие ще ти върна оставката.

Станах, поклатих глава и погледнах към работното си място. Все още не бях прибрала малкото си лични вещи. С наближаването на пет часа сигурно щях да усетя, че е дошъл краят. Но сега все още не бях готова да се откажа от бюрото си и от мечтата, което то символизираше някога.

— Пак ще обядваме заедно — уверих го, после взех чантата си от чекмеджето и тръгнах с Марк към асансьорите. — Няма да се отървеш така лесно от мен.

Канех се да махна на Мегуми, но когато стигнахме до рецепцията, тя вече бе отишла на обяд, а заместничката ѝ разговаряше оживено по телефона.

Вече нямаше да виждам нито нея, нито Уил и Марк всеки ден. Тримата щяха да ми липсват. Те бяха моята малка частица от Ню Йорк; частица от живота, която бе единствено за мен. Щях да загубя своя личен кръг от приятели — още една от причините, поради които се страхувах да напусна работа.

Разбира се, щях да положа усилия да запазя приятелите си. Щях да намирам време да им се обаждам и да организирам неща, които да правим заедно, но знаех как става обикновено — бяха минали месеци от преместването ми в града, а не бях потърсила никого от старите си приятели от Сан Диего. А и животът ми щеше да стане съвсем различен от техния. Целите, мечтите и предизвикателствата пред нас щяха да са като от два различни свята.

В асансьора, в който се качихме с Марк, имаше само няколко души, но пространството бързо се запълни, докато спирахме надолу по етажите. Казах си да не забравя да поискам от Гидиън един от неговите магически ключове, с чиято помощ асансьорът се движеше, без да спира. В крайна сметка аз пак щях да идвам в „Кросфайър“, само че щях да спирам на друг етаж.

— Ами ти? — попитах, когато с Марк застанахме по-близо един до друг, за да направим място на останалите пътници. — Реши ли вече дали ще напуснеш, или ще останеш?

Шефът ми кимна и мушна ръце в джобовете си.

Ще последвам примера ти.

По изражението му разбрах, че решението му е окончателно.

— Страхотно, Марк. Поздравявам те.

— Благодаря.

Слязохме на партера и се отправихме към изхода.

— Със Стивън го обсъдихме подробно — продължи той, докато се движехме по мраморните плочи със златни жилки, които покриваха пода на фоайето.

— Когато те наех на работа, израснах в кариерата. Това бе знак, че се движа в правилната посока.

— Без съмнение.

Шефът ми се усмихна:

— Фактът, че сега напускаш, също е знак за мен. Време е и аз да продължа напред.

Марк ми направи знак да мина първа през въртящата се врата. Усетих горещото слънце още преди да се озова на улицата. С нетърпение очаквах идването на есента. Жадувах за смяната на сезоните. Струваше ми се, че непременно трябва да има и някаква външна промяна, която да съответства на тази, която настъпваше в живота ми.

Отправих поглед към лъскавата черна лимузина на Гидиън, паркирана до бордюра, а после извърнах глава към шефа си, който ме последва на улицата.

— Къде отиваме? — попитах.

Марк ме погледна весело и започна да дебне за свободно такси през морето от движещи се коли.

— Изненада.

Потрих доволно ръце:

— Страхотно.

— Госпожице Трамел.

Извърнах се, когато чух името си, и видях Ангъс, застанал до лимузината. Беше в обичайния си черен костюм и носеше традиционна шофьорска шапка. Изглеждаше елегантен и изискан, но се сливаше лесно с тълпата, така че само опитен наблюдател би могъл да заподозре, че някога е работел за британските разузнавателни служби.

Беше ми любопитно да си мисля каква ли е истинската му история. Напомняше ми толкова много филмите за Джеймс Бонд. Фантазирах си какво ли не, но това, което знаех, ми действаше успокоително. Гидиън беше във възможно най-добри ръце.

— Здравей — поздравих, без да се опитвам да прикрия добрите си чувства към Ангъс.

Не можех да не изпитвам особена благодарност към този човек. Беше служил на семейство Крос в продължение на години и въпреки че никога нямаше да узная цялата история, бях сигурна, че той е бил единствената опора в живота на съпруга ми след случилото се с Хю. Ангъс беше и единственият свидетел на тайната ни сватба. Само като си спомня изражението му, когато разговаряше с Гидиън след церемонията… сълзите в очите и на двамата… Между тях имаше неразрушима връзка.

В светлосините очи на Ангъс проблеснаха пламъчета и той ми отвори вратата на лимузината.

— Къде бихте искали да отидете вие двамата?

Марк вдигна учудено вежди:

— Значи това е причината да ме оставиш? По дяволите. Не бих могъл да се конкурирам.

— Никога не се е налагало. — Спрях, преди да се кача в колата, и погледнах към Ангъс: — Марк не иска да ми каже къде отиваме, затова ще се опитам да не подслушвам.

Ангъс докосна периферията на шапката си в знак на съгласие.

След малко потеглихме.

Марк седна на седалката срещу мен и започна да оглежда вътрешността на колата.

— Леле, случвало се е да наема лимузина, но изобщо не изглеждаше по този начин.

— Гидиън има страхотен вкус.

Без значение какъв бе стилът — модерен като в офиса или класически като в мезонета му, съпругът ми винаги знаеше как да демонстрира богатството си с класа.

Марк ме погледна и се засмя:

— Ти си голяма щастливка, приятелко.

— Така си е — съгласих се. — Всичко това — размахах ръка — е страхотно, разбира се. Но Гидиън е безценен сам по себе си. Наистина е страхотен.

— Знам какво е да имаш такъв човек до себе си.

— Да. Със сигурност. Как върви подготовката на сватбата?

Марк изпъшка:

— Стивън направо ме убива. Светлосиньо ли искам, или синьо-лилаво? Рози или лилии?

Сатен или коприна? Сутрешна или вечерна сватба? Опитах се да му обясня, че може да прави каквото пожелае, че аз искам само него, но той веднага ме сдъвка. Заяви, че е най— разумно да обърна внимание на всички подробности, защото няма да имам възможност да се омъжа втори път. Единственото, което мога да отговоря, е: „Благодаря на бога за това!“

Засмях се.

— А при теб как е? — попита Марк.

— Вече се захващам с нещата. В този огромен луд свят, където живеят милиарди хора, ние успяхме да се намерим. Както би казал Кари, трябва да го отпразнуваме.

Обсъждахме първите танци и подредбата на гостите, докато Ангъс провираше лимузината през вечно претоварения трафик в централната част на острова. Погледнах през прозореца зад Марк и видях такси, което спря на светофара до нас. Пътничката в него бе затиснала телефона между ухото и рамото си, движеше устни с бясна скорост и прелистваше бързо някакъв бележник. Зад нея, на ъгъла на тротоара, човек продаваше хот-дог и за стоката му чакаха пет души.

Когато най-после стигнахме и стъпих на тротоара, веднага разбрах къде се намираме.

— Хей!

Под нивото на тротоара беше скътан мексикански ресторант, в който веднъж бяхме обядвали. И по една случайност в него работеше сервитьорка, която много обичах.

Марк се засмя:

— Оставката ти дойде толкова неочаквано, че Шона нямаше възможност да си вземе почивен ден.

— О, господи! — Усетих стягане в гърдите. Това излизане май щеше да се превърне в изпращане, за което не бях подготвена.

— Хайде. — Марк ме хвана за лакътя и ме поведе навътре.

Веднага забелязах масата, на която се бяха настанили моите приятели и колеги. Балони с надписи „страхотна работа“, „най-добри пожелания“ и „поздравления“ красяха кътчето.

— Леле! — Погледът ми се замъгли, очите ми се напълниха със сълзи.

Мегуми и Уил седяха до Стивън на маса за шестима. Шона стоеше зад брат си, яркочервената ѝ коса се забелязваше отдалече.

— Ева! — извикаха те в един глас и привлякоха вниманието на всички в ресторанта.

— О, господи — прошепнах едва, сърцето ми щеше да се пръсне.

Изведнъж се натъжих, обзеха ме съмнения, като видях от какво се отказвам, дори да съзнавах какво получавам насреща.

— Няма да се отървете от мен толкова лесно!

— Разбира се, че не! — Шона дойде при мен и ме притисна силно към себе си със слабите си ръце. — Трябва да планираме моминското ти парти.

— Точно така! — Мегуми ме прегърна в момента, в който Шона се отдръпна.

— Може да прескочим тази традиция — обади се зад гърба ми някой с дълбок топъл глас.

Обърнах се изненадано и видях, че срещу мен е Гидиън. Беше застанал до шефа ми и в ръката си държеше съвършена червена роза.

Марк се усмихна широко и обясни:

— Гидиън ми се обади по-рано, за да пита дали сме ти организирали нещо. Заяви, че и той иска да дойде.

Усмихнах се през сълзи. Не губех приятелите си, а в същото време печелех толкова много. Гидиън винаги бе до мен, когато имах нужда от него. Дори преди да осъзная, че той е незаменимата частица, която доскоро липсваше в живота ми.

— Хайде да видим дали ще опиташ дяволската им салца — предизвиках го и се протегнах да взема розата.

Гидиън изви устни в лека усмивка, онази, на която никога не можех да устоя, а както

забелязах — и всяка жена в ресторанта. Но погледът в очите му, разбирането и подкрепата за стъпката, която предприемах… бяха само за мен.

— Това е твоето парти, ангелчето ми.

Глава 4

От всички прозорци на голямата двуетажна къща на брега струеше златиста светлина. Лампите по извитата автомобилна алея светеха като звезди в сумрака, а отрупаните с цвят хортензии с размер на малки коли обграждаха широката поляна.

— Не е ли прекрасно? — попита Ева с гръб към мен. Беше вперила поглед през прозореца на лимузината, коленичила на черната кожена седалка.

— Невероятно — отвърнах, макар че нямах предвид пейзажа, а нея.

Ева трепереше от вълнение цялата — като дете, изпаднало във възторг. Наблюдавах я внимателно, трябваше да разбера причината. Щастието ѝ бе изключително важно за мен. То бе изворът на моето собствено удовлетворение, поддържаше равновесието ми и ме караше да се чувствам сигурен.

Ева ме погледна през рамо, а в това време Ангъс намали скоростта и спря пред стълбището.

— Да не ми гледаш дупето?

Веднага преместих поглед върху дупето ѝ, идеално стегнато в шортите, които бе обула след работа.

— Сега, като го спомена…

Тя се смъкна на седалката и се разсмя весело:

— Знаеш ли, че си безнадежден случай?

— Да, още първия път, когато ме целуна, разбрах, че за мен няма надежда.

— Абсолютно съм сигурна, че ти ме целуна пръв.

Въздържах се да не се усмихна.

— Така ли стана?

Ева присви очи.

— Надявам се, че се шегуваш. Този момент би трябвало завинаги да се е запечатал в съзнанието ти.

Протегнах ръка и я прокарах по голото ѝ бедро.

— В твоето запечатал ли се е? — попитах тихо, мисълта ми наставяше удоволствие.

— Ей, вие! — прекъсна ни Кари и извади слушалките от ушите си. — Не забравяйте, че и аз съм тук.

По време на двучасовото ни пътуване във вечерния трафик съквартирантът на Ева дискретно гледаше филм на таблета си, а аз и за момент не можах да забравя, че е с нас. Кари Тейлър беше неотменима част от живота на съпругата ми и аз го приемах, дори това да не ми харесваше. Не се съмнявах, че обича Ева, но понякога постъпваше неразумно и я поставяше в неудобни ситуации, дори я излагаше на риск.

Ангъс отвори вратата. Ева изскочи навън и хукна по стълбите, преди да успея да прибера таблета си. Моника се появи на вратата точно в момента, в който дъщеря ѝ стигна до най-горната площадка.

Останах изненадан от ентусиазма на жена си, тъй като знаех, че през повечето време едва понася майка си, затова се загледах след нея с любопитство.

Кари се засмя и прибра нещата си в малка чанта.

— Само да ги подуши и нищо друго не ѝ трябва!

— Моля?

— Моника прави страхотни сладки с фъстъчено масло. Ева иска да ме изпревари и да си отдели малко, преди да ги изям всичките.

Отбелязах си наум да взема рецептата и отново се взрях в двете жени на верандата, които точно си разменяха целувки, а после погледнаха към мен. В този момент приликата между двете беше поразителна.

Кари изскочи от колата и се затича по стълбите, като вземаше по две стъпала наведнъж; сграбчи Моника, която също бе отворила ръце да го прегърне, и я повдигна от земята. Смехът им проехтя в падащия здрач.

Застанал до отворената врата на лимузината, Ангъс подхвърли:

— Не можеш да прекараш целия уикенд в колата, момко.

Засмях се, оставих таблета на седалката и излязох от автомобила.

— Ще ти се отрази добре да имаш семейство — усмихна се Ангъс.

Поставих ръка на рамото му и го стиснах леко:

— Вече си имам.

Години наред Ангъс беше единственото ми семейство. И ми беше достатъчен.

— Хайде, не се мотай! — Ева се върна при мен, хвана ме за ръката и започна да ме влачи след себе си по стълбите.

— Здравей, Гидиън! — Моника се усмихна широко и топло.

— Здравей, Моника — поздравих я и протегнах ръка, но останах изненадан, когато тя ме придърпа и прегърна силно.

— Бих ти казала да ме наричаш „мамо“ — заяви тя и се отдръпна назад, — но се опасявам, че от това ще се почувствам стара.

По гърба ми премина тръпка и замени неудобството ми. Изведнъж ми мина през ума, че съм живял в дълбока заблуда.

Бракът ми с Ева я правеше моя. Но така и аз ставах неин, а връзката ми с хората, които тя обичаше, ставаше твърде лична.

С Моника се познавахме от известно време, пътищата ни от време на време се пресичаха, тъй като и двамата подкрепяхме едни и същи благотворителни инициативи за деца. И понеже всички познанства следват определени правила, бяхме установили определени граници, в които се простираха отношенията ни.

И изведнъж всичко това отиде по дяволите.

Обърнах се неволно и потърсих подкрепата на Ангъс, не знаех какво да кажа. Но затрудненото положение, в което бях изпаднал, явно му се стори много забавно, защото той само ми намигна и ме остави да се оправям както мога. Заобиколи колата и отиде да поздрави Бенджамин Кланси, който го чакаше до шофьорската врата на лимузината.

— Гаражът е ето там — обади се Моника и посочи двуетажната сграда от другата страна на пътя, която бе умалено копие на голямата къща. — Кланси ще настани шофьора ти и ще нареди да донесат багажа.

Ева ме дръпна за ръка и ме поведе вътре. Кари бе познал. Обгърна ме аромат на масло и ванилия. И не идваше от ароматизирани свещи. А от сладките. От успокояващата домашна миризма настръхнах, идваше ми да се обърна и да изляза.

Не бях готов за това. Бях дошъл като гост. Като половинката ни Ева. И през ум не ми беше минало, че ще ме посрещнат като зет, като истински член на семейството.

— Обожавам тази къща! — каза Ева и ме преведе през сводестата врата, която водеше към хола.

Видях точно това, което очаквах: скъпа къща на брега, обзаведена с мебели с бели калъфи и украшения на морска тематика.

— Харесва ли ти дървеният под с цвят на кафе? — попита жена ми. — Аз бих избрала бял дъб, но той е някак си по-обикновен, нали? И зелени, оранжеви и жълти цветови акценти, а не обичийното синьо. Иска ми се веднага да се заловя с това, когато отидем в Аутър Банкс.

Не можеше да си представи колко много исках да отидем там още сега. Там поне щях да имам повече от секунда време, за да дойда на себе си, преди да се наложи да се справям с цяла къща новоизлюпени роднини.

Скъпо обзаведеният хол преминаваше директно в отворена кухня, където Стантън, Мартин, Лейси и Кари вече се бяха събрали около голям кухненски остров за шестима. Френските прозорци откъм верандата откриваха прекрасна гледка към океана от всяка точка на помещението.

— Ей, вие! — обади се Ева. — Оставете ми малко сладки!

Стантън се усмихна и стана да ни посрещне. По дънки и фланелка изглеждаше много по— млад от мъжа, с когото общувах по работа в Ню Йорк. Заедно с костюма бе свалил от себе си и бизнес излъчването, така че имах чувството, че стоя пред непознат.

— Здравей, Ева. — Стантън целуна Ева по бузата, след което поздрави и мен: — Здравей, Гидиън.

Свикнал бях да се обръща към мен по фамилия и не бях подготвен за прегръдката, която последва.

— Поздравления — каза той и ме тупна здраво по гърба, преди да ме пусне.

У мен вече се надигаше раздразнение. Какво бе станало с естественото развитие на нещата? Плавното преминаване от бизнес отношения към познанство, после към приятелство и чак след това можех да стана част от семейството.

Изведнъж се сетих за Виктор. Той по-добре от мен бе разбрал какво ще означава бракът ми с Ева.

Стантън се усмихна на жена ми, докато аз стоях сковано до нея.

— Мисля, че Моника ти отдели малко сладки и ги остави на топло.

— Да! — изкрещя Ева, втурна се към кухнята и ме остави насаме с втория си баща.

С тъста ми.

Проследих я с поглед. В този момент забелязах, че Мартин Стантън ми маха, и му кимнах в отговор. Ако и той се опиташе да ме прегърне, щеше да получи един във физиономията.

Веднъж му бях казал, че със сигурност ще се засечем на някое семейно събиране. Сега ми се струваше нереално, че това наистина се случваше. Като че ли някой се подиграваше с мен.

Гърленият смях на Ева се разнесе из стаята и привлече вниманието ми. Жена ми протегна лявата си ръка към блондинката до Мартин и ѝ показа пръстена, който ѝ дадох, когато я направих своя съпруга.

Моника дойде при нас и седна до съпруга си. Стантън изглеждаше състарен до нея. Бялата коса и дълбоките бръчки по челото му ставаха още по-очевидни до красивото ѝ младолико лице. Но той явно изобщо не се тревожеше от факта, че е десетилетия по— възрастен от жена си. Целият грейваше, щом я погледнеше, и омекваше от любов към нея.

Опитвах се да измисля нещо подходящо, което да кажа. В крайна сметка единственото, което успях да изрека, беше:

— Имате прекрасна къща.

— Не изглеждаше толкова добре, преди Моника да се захване с нея — отвърна Стантън и обви тънката ѝ талия с ръка. — Същото може да се каже и за мен.

— Ричард… — Моника поклати глава. — Искаш ли да те разведа наоколо, Гидиън?

— Нека първо му дадем нещо за пиене — предложи Стантън. — Прекарали са доста време в колата.

— Искаш ли вино? — попита ме тя.

— Или може би уиски? — обади се Стантън.

— С удоволствие ще изпия едно уиски — отвърнах, съжалявах, че неудобството ми е така очевидно за всички.

Чувствах се не на място — нещо, с което трябваше вече да съм свикнал, след като срещнах Ева, но тя някак си ме държеше здраво стъпил на земята, дори когато ме вадеше от равновесие. Можех да преживея всяка буря, стига да се държа здраво за нея. Или поне така си мислех.

Огледах се за жена си и се успокоих, когато видях, че идва към мен с танцова стъпка, а конската ѝ опашка се вее насам-натам.

— Опитай това — нареди ми тя и поднесе една сладка към мен.

Отворих уста, но нарочно я затворих малко по-рано, така че я гризнах по пръста.

— Ох!

Ева се намръщи, но болката от ухапването предизвика ефекта, който желаех — накара я да съсредоточи вниманието си върху мен. Намръщеното ѝ изражение изчезна и погледът ѝ помръкна, когато разбра намерението ми. Погледна ме и разбра какво става вътре в мен.

— Искаш ли да излезем навън? — попита ме тихо.

— След малко. — Кимнах към бара в хола, където Стантън ми наливаше питието. После я хванах за китката, за да стои близо до мен.

Държах я встрани от останалите и това ме измъчваше. Не исках да съм от онези мъже, които задушават жените, които ги обичат. Но ми трябваше време, за да свикна с всичко това. Обичайната дистанция, която поддържах с околните, в това число и Кари, щеше да е неприемлива по отношение на Моника и Стантън. Особено след като видях колко е щастлива Ева сред хората, които приема за свое семейство.

За жена ми семейството означаваше сигурност. Никога не я бях виждал толкова щастлива и спокойна. За мен семейни събирания от този тип предвещаваха само неприятности.

Казах си, че трябва да се успокоя, а в това време Стантън се върна с напитките. Но все пак останах нащрек.

Мартин дойде при нас и ни запозна с приятелката си, а после и двамата ни поздравиха за сватбата. В тази размяна на любезности нямаше нищо неочаквано, така че се поуспокоих, особено след като погълнах на екс двойното си уиски.

— Ще излезем да му покажа плажа — заяви Ева, взе празната чаша от ръката ми и я остави на страничната масичка, покрай която минахме, докато отивахме към стъклената врата.

Навън беше по-топло, отколкото в къщата, тази година лятото се задържа до последно. Обгърна ни силен вятър с дъх на сол, разроши косата ми и я залепи за лицето ми.

Отидохме до мястото, където вълните се разбиваха, и през цялото време държах ръката на Ева в своята.

— Какво става? — попита тя и застана пред мен.

Настръхнах, щом долових загрижеността в гласа ѝ.

— Ти знаеше ли, че това събиране е планирано като семейно тържество по случай женитбата ни?

Ева се отдръпна, усетила острата нотка в тона ми.

— Не го приех по този начин. И мама не го нарече така, но предполагам, че има някаква логика.

— Не и за мен.

Обърнах ѝ гръб и тръгнах срещу вятъра, оставих го да отметне косата от разгорещеното ми лице.

— Гидиън! — Ева дотича след мен. — Защо се сърдиш?

— Не очаквах подобно нещо! — нахвърлих ѝ се.

— Какво нещо?

— Тази глупост с приемането в семейството.

Тя се намръщи.

— Ами, добре. Нали ти казах, че знаят.

— Това не би трябвало да промени нищо.

— Тогава… защо трябваше да им казвам изобщо? Ти искаше те да знаят. — Ева впери поглед в мен, когато замълчах. — Какво си мислеше, че ще стане?

— Никога не съм очаквал, че ще се оженя, Ева, така че не съм мислил за това.

— Добре. — Жена ми вдигна ръце в знак, че се предава. — Объркваш ме.

Не знаех как по-добре да ѝ обясня нещата.

— Не мога… Не съм готов за това.

— За кое?

Махнах нетърпеливо по посока на къщата:

— За това.

— Можеш ли да ми обясниш по-точно? — попита ме внимателно.

— Аз… Не, не мога.

— Да не би да пропуснах нещо? — В гласа ѝ се появи остра гневна нотка. — Какво ти казаха, Гидиън?

Отне ми малко време, за да разбера, че в момента застава в моя защита. Това ме предизвика още повече.

— Дойдох тук, за да съм с теб. Но ти ще прекараш времето си със семейството си…

— Те са и твое семейство.

— Не съм молил за това.

Изражението ѝ се промени — разбрала беше. Стиснах юмруци, когато видях съжаление в погледа ѝ.

— Не ме гледай така, Ева.

— Не знам какво да кажа. От какво имаш нужда?

Въздъхнах дълбоко:

— От още алкохол.

Жена ми изви устни.

— Сигурна съм, че не си първият младоженец, който изпитва нужда от алкохол в присъствието на роднините на съпругата си.

— Може ли да не ги наричаме така, моля те?

Беглата усмивка изчезна от лицето ѝ.

— Какво би променило това? Можеш да ги наричаш „господин и госпожа Стантън“, но…

— Не съм аз този, който не си знае мястото.

Ева нацупи устни:

— Не мога да се съглася с теб.

— Само преди два дни те щяха да се ръкуват с мен и да ме наричат „Крос“. А сега ме посрещат с прегръдки, подхвърлят реплики от типа „наричай ме мамо“ и ми се усмихват, сякаш очакват нещо.

— Всъщност майка ми ти каза да не я наричаш мамо, но разбирам какво имаш предвид. Женитбата ти с мен те превръща в техен син и това те побърква. И все пак толкова ужасно ли ти се струва, че са щастливи? Би ли предпочел да реагират като баща ми?

— Да. — С гнева и разочарованието знаех как да се справя.

Ева отстъпи, на светлината на намаляващата луна очите ѝ бяха тъмни и широко отворени.

— Не — оттеглих думите си и прокарах ръка през косата си. Не знаех как да се справя с нейното разочарование. — По дяволите! Не знам.

Жена ми впери поглед в мен и не го откъсна в продължение на една дълга минута. Извърнах се и се загледах във водата.

— Гидиън — пристъпи към мен и намали разстоянието, което сама бе създала, — наистина

те разбирам. Майка ми се е омъжвала три пъти. Всеки път пред мен се появяваше нов баща, който аз…

— И аз имам втори баща — прекъснах я. — Не е същото. На никого не му пука дали вторият му баща ще го хареса.

— Това ли било? — Дойде при мен и ме прегърна силно. — Те вече те харесват.

Притиснах я до себе си.

— Те не ме познават

— Ще те опознаят. И ще те заобичат. Ти си мечтата на всеки родител.

— Стига глупости, Ева.

Отдръпна се от мен, започваше да се ядосва.

— Знаеш ли какво? Щом не искаше да имаш роднини, трябваше да се ожениш за някое сираче.

И тръгна обратно към къщата.

— Върни се тук! — извиках ядосано.

Ева ми показа среден пръст през рамо.

Три крачки ми бяха достатъчни, за да я настигна, хванах я за ръката и я завъртях към мен.

— Още не сме приключили.

— Аз приключих. — Ева се надигна на пръсти и ме погледна в лицето. Хвърли ми яден поглед, като наклони глава назад. — Ти искаше да се оженим. Ако сега изведнъж те е хванал страх, проблемът си е изцяло твой.

— Само не ми казвай, че проблемът е мой! — Усетих, че ме обзема гняв, което засили още повече безсилието ми.

— Съжалявам, ако не си разбрал, че женитбата означава нещо повече от това винаги да имаш задник на свое разположение.

— Който изобщо не е на мое разположение! — възразих и един мускул на лицето ми започна да играе.

— Да ти го начукам!

— Чудесна идея.

Още преди да разбере какво е станало, Ева се озова по гръб на пясъка. Притиснах я силно и впих устни в нейните, исках да я накарам да млъкне. Тя изви гръб и започна да се съпротивлява. Стиснах опашката ѝ, за да не ѝ позволя да мърда. Ева заби зъби в долната ми устна, аз изругах и се отдръпнах.

— Сега какво, будалкаш ли се с мен? — Уви крака около моите и аз се оказах под нея, вперил поглед в красивото ѝ гневно лице. — Ето затова не получаваш нищо, шефе. Решението ти за всички наши проблеми е сексът.

— Ще трябва да направиш така, че да си заслужава чакането — продължих да я дразня, исках да се скарам с нея.

— Аз си заслужавам, глупако. Не вагината ми — отвърна тя и ме блъсна. — Съжалявам, че се чувстваш притиснат. Наистина съжалявам, че добронамереното и сърдечно посрещане на семейството ми те е накарало да си загубиш ума. Но това е едно от нещата, които получаваш заедно с мен, и ще ти се наложи да свикнеш.

Знаех, че е така. Знаех, че се налага да намеря начин да свикна, защото трябваше да я имам. Любовта ми към нея ме затваряше в капан. Притискаше ме до стената и не можех да се измъкна. Принуждаваше ме да приема семейството ѝ, въпреки че досега се справях чудесно и сам.

— Не го искам — отвърнах напрегнато.

Ева замръзна. Отпусна се на колене, обхвана с бедра краката ми.

— Помисли си добре какво казваш — предупреди ме.

— Не знам как да играя тази роля, Ева.

— Господи! — Ядът ѝ се изпари пред очите ми. — Просто бъди себе си.

— Аз съм последното нещо, което те биха поискали за дъщеря си.

— Наистина ли го мислиш? — попита Ева и ме изгледа внимателно. — Да, така мислиш. Господи, Гидиън…

Стиснах бедрата ѝ, за да не мърда. Сега не можеше да ме остави. Нямаше да ѝ го позволя, каквото и да се случи.

— Добре — заяви, но пресметливият ѝ поглед ме притесни. — Тогава бъди себе си. Ако разберат що за ужасен човек си и те намразят, така или иначе ще си доволен, нали така?

— Остави тези игрички на психоаналитиците, Ева.

— Само разсъждавам върху това, което ми каза, шефе.

Някой изсвири с уста и погледите ни се насочиха към Мартин, Лейси и Кари, които тъкмо слизаха от покритата с плочи веранда и стъпваха на пясъка.

— Вие наистина се държите като младоженци — извика Лейси, но беше прекалено далеч от нас и едва я чухме. Засмя се и докато се опитваше да запази равновесие на пясъка, разля половината от виното в чашата си.

Ева ме погледна.

— Искаш ли да продължим да се караме пред тях?

Поех дълбоко въздух. После издишах:

— Не.

— Обичам те.

— Господи!

Затворих очи.

Беше само един проклет уикенд. Два дни. Можеше и да си тръгнем по-рано в неделя…

Ева леко докосна с устни моите.

— Можеш да се справиш. Само опитай.

Имах ли друг избор?

— Ако започнеш съвсем да откачаш — продължи, — просто си представи нещо особено палаво, което би искал да получиш като отплата от мен през първата ни брачна нощ.

Впих пръсти в плътта ѝ. Не се срамувах да призная, че сексът с жена ми — дори само мисълта за него — бе по-важен за мен от почти всичко останало.

— Би могъл да ми изпратиш съобщение, в което да опишеш всичките си нечестиви помисли — предложи Ева. — И дори можеш да ме накараш да страдам.

— Дръж телефона у себе си.

— Ти си зъл! — Жена ми се наведе и долепи устни до моите в бърза, сладка целувка. — Толкова е лесно да те обича човек, Гидиън. Дори когато си нетърпим. Един ден ще го разбереш.

Не обърнах внимание на думите ѝ. Единственото, което имаше значение за мен, бе да я виждам; да знам, че тя ще продължава да е до мен дори да прецакам всичко.

Вечерята беше проста — салата и спагети. Моника сготви и сервира, Ева сияеше. Виното се лееше, отваряхме и изпразвахме бутилките една след друга. Всички се отпуснаха и се смееха. Освен мен.

Присъствието на Лейси бе добре дошло. Тя беше най-новият член на компанията и привличаше най-много внимание, което ми осигуряваше известно спокойствие.

С напредването на времето Ева поруменя и погледът ѝ светна от изпитото вино.

Придърпваше стола си все по-близо, докато накрая се притисна в мен. Тялото ѝ бе меко и топло. Докосваше ме при всяка възможност с ръце и крака под масата. Гласът ѝ стана дрезгав, смехът — похотлив. Веднъж ми беше признала, че алкохолът я възбужда, но и без това щях да разпозная признаците.

Наближаваше два часът, когато прозявката на Лейси ни подсказа, че е време вечерта да приключи. Моника ни придружи до стълбите.

— Качихме багажа ви в стаята — каза ни. — Предлагам утре всички да поспим до късно и след това да се съберем на брънч[20].

— Ммм… — Жена ми се намръщи.

Стиснах я за лакътя. Ева явно не бе помислила, че ще се наложи да спим в една стая, и то в едно легло, но тази мисъл през цялото време се въртеше в ума ми.

— Благодаря ти, Моника. Ще се видим по-късно през деня.

Тя се засмя, хвана лицето ми с две ръце и ме целуна по бузата.

— Толкова съм щастлива, Гидиън. Ти си точно това, от което Ева се нуждае.

Успях да се усмихна някак си. Много добре съзнавах, че чувствата ѝ ще се променят, ако разбере, че за дъщеря ѝ е изключително опасно да спи в едно легло с мъж, чиито изпълнени с насилие кошмари са сериозен риск за нея.

Двамата с Ева поехме нагоре по стълбите.

— Гидиън…

— Къде отиваме? — прекъснах я.

— Най-горе.

Стаята на Ева наистина се намираше на най-горния етаж. Преди помещението навярно бе представлявало обширен таван. Покривът с фронтони бе нисък, но таванът на стаята все пак бе достатъчно висок, а на дневна светлина оттук сигурно се разкриваше страхотен изглед към Лонг Айлънд.

Огромното легло в средата на стаята гледаше към стена, заета изцяло от прозорци. Към гърба на месинговата му табла бе долепен диван и така се оформяше кът за сядане. Останалата част от помещението бе отделено за прилежащата баня.

— Какво ще правим сега? — попита Ева.

— Остави ме аз да се тревожа за това.

Свикнал бях да го правя. Тревожех се ежедневно, задето се налагада споделям едно легло със съпругата си. От всички проблеми, които заплашваха връзката ни, моята „атипична сексуална парасомния“, както я бе нарекъл доктор Питърсън, бе най— значимият. Насън не можех да се защитавам срещу демоните в съзнанието си. Когато имах тежка нощ, представлявах реална физическа заплаха за човека, когото най-много обичах.

Ева скръсти ръце:

— Някак си ми се струва, че не си много отдаден на идеята да изчакаме до първата брачна нощ.

Вперих поглед в нея и осъзнах, че мислим за две съвсем различни неща.

— Ще спя на дивана.

— Искаш да кажеш, че ще спиш с мен на дивана. Ти…

— Бих те изчукал там, стига да имах възможност — отвърнах натъртено, — но няма да спя с теб.

Ева отвори уста и понечи да каже нещо, но изведнъж разбра за какво говоря.

— О!

Настроението ѝ се промени напълно. Смирение и предпазливост замениха предизвикателството в погледа и гласа ѝ. Гледката бе непоносима. Мисълта, че аз съм причината тя да се чувства нещастна по какъвто и да е повод, ме убиваше.

И въпреки това бях прекалено голям егоист, за да си тръгна. Един ден семейството ѝ щеше да го осъзнае и да ме намрази.

Започнах да търся сака си раздразнено и го видях на поставката за багаж до банята. Отидох там — трябваше да правя нещо, нс исках да гледам лицето на Ева, по което бяха изписани разочарование и съжаление.

— Не искам да спиш на дивана — викна след мен.

— Нямах намерение да спя.

Взех несесера с тоалетните си принадлежности и отидох в банята. В момента, в който влязох вътре, лампите светнаха и видях умивалник и вана. Пуснах душа зад стъклената преграда и свалих ризата си, а после спуснах ръка към ципа на панталоните си.

В същия момент вратата се отвори и Ева влезе. Погледнах я и застинах.

Тя се взря в мен, без да пропуска нищо с горещия си поглед. Пое си дълбоко въздух и заяви:

— Трябва да поговорим.

Бях възбуден от възхищението в погледа ѝ и бесен заради собствените си недостатъци. Последното, което имах желание да правя в момента, бе да говоря.

— Лягай си, Ева.

— Не и преди да ти кажа нещо.

— Искам да си взема душ.

— Чудесно. — Вдигна ръце и свали потника си.

Всичко в мен се преобърна, връхлетя ме неудържимо желание. Изправих се, изпънах мускули и ги напрегнах.

Ева разкопча сутиена си.

Възбудих се болезнено, когато видях пълните ѝ гърди. Никога не си бях падал по жени с голям бюст, преди да срещна Ева, а сега… Боже мой! Обезумявах, щом ги зърна.

— Няма да успеем да поговорим, ако продължаваш да се събличаш — предупредих я, членът ми пулсираше.

— Трябва да ме изслушаш, шампионе, независимо дали това ще стане тук, или под душа. Изборът е твой.

— Сега не е най-подходящият момент да ме притискаш.

Ева свали шортите си.

Разкопчах панталона си и той се свлече на пода, преди тя да успее да свали бельото си с форма на копринен триъгълник.

Въпреки парата, която се надигаше и замъгляваше банята, зърната на гърдите ѝ настръхнаха и се втвърдиха. Насочи поглед към члена ми. Сигурно си представяше как го поема с уста, защото плъзна език по устните си.

Желанието ми нарасна толкова, че от гърдите ми се изтръгна звук, подобен на ръмжене. Ева потрепери, когато го чу. Исках да я докосна… да допра ръце и устни до цялото ѝ тяло…

Вместо това я оставих да ме гледа колкото си иска.

Дишането ѝ се ускори. Въздействието, което ѝ оказвах, беше невероятно и ме възбуждаше болезнено. Целият се разтърсих, докато ме гледаше.

Ева остана до вратата. Парата се носеше от душа, събираше се покрай ръба на огледалото и образуваше капчици по кожата ми.

— Не бях напълно честна с теб, Гидиън — призна тя, спряла поглед на врата ми.

Инстинктивно свих ръце в юмруци. Не можеше да ми каже подобно нещо и това да не отвлече вниманието ми.

— За какво става въпрос?

— Преди малко, когато бяхме в спалнята. Почувствах, че се отдръпваш от мен, и изпаднах в страшна паника.

Ева мълча ужасно дълго. Чаках я, опитах се да сдържа похотта си, като си поех дълбоко въздух.

— Относно въздържанието ни до сватбата… Не става въпрос само за съвета на доктор Питърсън и за това как се справяш с проблемите ни започна тя, замълча за миг и преглътна. — Става въпрос и за мен. Знаеш каква бях преди, разказвала съм ти. В продължение на много време сексът бе нещо изкривено за мен. — Пристъпи от крак на крак и сведе глава от срам.

Призля ми, щом видях това. Изведнъж ми стана ясно, че съм бил толкова погълнат от собствените си реакции на събитията от последната седмица, че изобщо не съм се замислил какво преживява съпругата ми.

— За мен също — припомних ѝ рязко. — Но сексът между нас никога не е бил такъв.

Погледна ме право в очите:

— Не. Никога.

Отпуснах ръце.

— Но това не означава, че не изкривявам някои неща в главата си и сега понякога — продължи Ева. — Ти влезе в банята и първата ми мисъл беше, че трябва да те изчукам. Помислих си, че ако правим секс, всичко ще се оправи. Повече няма да ми се сърдиш и отново ще ме обичаш.

— Винаги ще те обичам. И сега, и в бъдеще.

— Знам — отвърна тя и по изражението ѝ разбрах, че наистина с така. — Но това не заглуши гласа в главата ми, който настояваше, че рискувам прекалено много. Че ще те загубя, ако не спя с теб. Че за теб сексът е прекалено важен и не можеш да издържиш дълго без него.

— Господи! — За пореден път бях прецакал всичко. — Само какви неща ти наговорих днес на брега… Аз съм пълен глупак.

— Понякога наистина е така. — Ева се усмихна. — Освен това си най-хубавото нещо, което ми се е случвало някога. Този вътрешен глас ме тормози от години, но вече не е толкова силен, колкото преди. И причината си ти. Правиш ме по-силна.

— Ева… — Не знаех какво да кажа.

— Искам да си помислиш върху това. Да не се терзаеш за кошмарите си, за родителите ми и за каквото и да е друго. Ти си точно това, от което имам нужда, такъв, какъвто си. И аз толкова много те обичам.

Отидох до нея.

— Все още искам да изчакаме — каза тихо, въпреки че погледът ѝ издаваше как ѝ въздействам в този момент.

Сграбчи ме за китката, когато протегнах ръка към нея, и ме погледна право в очите.

— Искам само аз да те докосвам.

Поех си дълбоко въздух:

— Не мога да се съглася.

Ева изви устни.

— Можеш. По-силен си от мен, Гидиън. Имаш по-голям контрол. По-силна воля.

Протегна другата си ръка и понечи да одраска гърдите ми. Хванах я и я притиснах до себе си.

— Това ли искаш да ти докажа? Че мога да се контролирам?

— Справяш се чудесно — отвърна и ме целуна по гърдите, сърцето ми блъскаше като лудо. — Аз съм тази, която трябва да си изясни нещата.

Говореше нежно, почти напевно. Целият се разкъсвах отвътре, изгарях от любов и желание, а тя се опитваше да ме успокои. Едва не се засмях, като си помислих колко е невъзможно това да стане.

Тогава Ева се притисна до мен, обгърна ме с разкошното си тяло. Прегърна ме толкова силно, че между нас не остана никакво пространство.

Притиснах я към себе си с всички сили и сведох глава към нейната. До този момент не бях осъзнал колко отчаяно се нуждая да я почувствам по този начин. Нежна и отзивчива, разголена във всяко едно отношение.

Допря буза до гърдите ми.

— Толкова много те обичам — прошепна. — Усещаш ли?

Чувството бе толкова силно. Любовта ѝ към мен, моята любов към нея. Всеки път, когато Ева изречеше тези думи, сякаш някой ми нанасяше удар.

— Веднъж ми каза — продължи да шепне, — че когато правим любов, има един момент, в който аз се разкривам, ти също го правиш и тогава сме заедно. Искам през цялото време да се чувстваш така, Гидиън.

Замръзнах на място при намека, че нещо между нас липсва.

— Има ли значение кога и как изпитваме това чувство?

— Можем да поспорим по въпроса — отвърна Ева. — Ще се съглася с теб. Но ако си на другия край на света, когато имаш нужда от подкрепата ми, трябва да съм сигурна, че мога да ти я дам.

— Ще бъдеш с мен — прошепнах отчаяно.

— Не винаги — възрази тя и обхвана лицето ми в ръце. — Ще има моменти, когато ще се налага да бъдеш на две места едновременно. Един ден ще ми се довериш и ще видиш, че мога да те замествам.

Изгледах я внимателно, търсех слабите места в нейната решителност. Но видях абсолютна непоколебимост. Не можех да разбера напълно какво се надява да постигне, но нямаше да ѝ преча. Щом изпитваше желание да се промени и да се развива, задължително трябваше да бъда част от този процес, ако исках да я задържа до себе си.

— Целуни ме. — Думите ми прозвучаха тихо и повелително, но тя сигурно бе усетила копнежа, който се криеше зад тях.

Ева вдигна устни към мен и аз я целунах силно, прекалено силно, изпитвах неконтролируемо и ненаситно желание. Вдигнах я от пода, очаквах да обвие крака около кръста ми, да се отвори пред мен, за да мога да проникна в нея.

Но не го направи. Остана така — с ръце, заровени в косата ми; трепереше от същото неутолимо желание, което изпитвах и аз. Начинът, по който докосваше езика ми със своя, ме влудяваше, измъчваше ме споменът как облизва други части от тялото ми.

С мъка се отдръпнах от нея, всичките ми инстинкти ме подтикваха да продължа.

— Трябва да проникна в теб — казах дрезгаво; не ми беше никак приятно, че трябва да изрека на глас очевидното. Защо ме караше да я моля?

— Вече си в мен — отвърна Ева и допря буза до моята. — И аз те желая. Толкова съм влажна. Чувствам се така празна, че чак ме боли.

— Ева… боже мой! — Пот се стичаше по гърба ми. — Позволи ми да те обладая.

Допря устни до моите. Прокара пръсти през косата ми.

— Позволи ми да те обичам по друг начин.

Можех ли да се справя с това? По дяволите! Налагаше се. Бях се заклел да ѝ давам това, от което се нуждае; да бъда всичко за нея.

Пуснах я на пода, отидох до душа и спрях водата. После запуших канала на ваната и започнах да я пълня.

— Луд ли си? — попита ме толкова тихо, че едва я чух през шума на водата.

Погледнах я. Начинът, по който бе скръстила ръце на гърдите си, издаваше уязвимостта ѝ. Казах ѝ истината:

— Обичам те.

Ева трепна, след това изви устни в красива усмивка, която ме остави без дъх.

Веднъж ѝ бях казал, че ще я имам по всеки възможен начин. Сега това бе вярно повече от всякога.

— Ела тук, ангелчето ми.

Тя отпусна ръце и дойде при мен.

Разклащането на матрака ме събуди. Премигнах и видях, че слънцето е огряло цялата стая. Взрях се в лицето на Ева — то грееше в широка усмивка и около него се образуваше ореол от светлина.

— Добро утро, сънливко — каза тя.

Спомените от изминалата нощ нахлуха в съзнанието ми. Времето, прекарано във ваната; насапунисаните ръце на жена ми, с които тя рошеше косата и докосваше кожата ми. Гласът ѝ, докато говореше за сватбата. Чувственият ѝ смях, когато я гъделичках в леглото. Въздишките и стенанията ѝ по време на дългите целувки, от които устните ни се подуха болезнено… Държали се бяхме като тийнейджъри, които още не са готови да стигнат докрай.

Няма да лъжа — сексът щеше да издигне нещата на друго ниво. И все пак вечерта беше забележителна. По нищо не отстъпваше на другите ни нощи заедно.

В този момент си спомних къде се намирам и какво означава това.

— Спах в леглото. — Мисълта ми подейства като кофа студена вода, която някой току-що е излял върху главата ми.

— Да — отвърна Ева и подскочи леко от щастие. — Точно така.

Постъпката ми беше безотговорна в най-лошия смисъл на думата. Дори не си бях взел лекарството, което пиех за намаляване на риска.

— Не се мръщи така — скара ми се Ева и се наведе да ме целуне между веждите. — Спа дълбоко. Кога за последен път си спал така добре?

Седнах в леглото.

— Не е там въпросът и ти много добре го знаеш.

— Слушай, шампионе, имаме си достатъчно проблеми. Не трябва да се тревожим и за нещата, които вървят добре — заяви тя и се изправи. — Щом си търсиш повод да се цупиш, можеш да се сърдиш на Кари, че е сложил това в багажа ми.

Свали късия си бял халат и видях, че е облякла съвсем оскъден бански в тъмносин цвят, който оставяше малко на въображението.

— Господи. — Цялата кръв отиде в члена ми.

Ева се засмя и погледна към завивката, надигната от възбудения ми пенис.

— Харесва ли ти? — Вдигна ръце и се обърна, за да ми покаже, чс банският ѝ е с прашки.

Дупето на жена ми беше разкошно като гърдите ѝ. Мислеше си, че е твърде закръглена,

но аз изобщо не бях на същото мнение. Преди не харесвах жени с по-щедри форми, но това — както и много други неща — се бе променило благодарение на Ева.

Нямах представа от каква материя е банският ѝ костюм, но беше безшевен и така добре обгръщаше кожата ѝ, че приличаше на нарисуван. Тънките връзки на дрехата събудиха у мен желание да завържа жена си и да получа от нея това, от което имам нужда.

— Ела тук — наредих и се протегнах към нея.

Ева се отдалечи от мен с танцова стъпка. Отметнах чаршафа и станах.

— Долу! — подразни ме, докато се въртеше около дивана.

Стиснах члена си в ръка, започнах да го търкам силно от върха до корена и я подгоних около дивана.

— Така няма да стане! — Смееше се и погледът ѝ блестеше.

— Ева…

Жена ми грабна нещо от облегалката на стола и изтича към вратата:

— Ще се видим долу!

Хвърлих се към нея, но не успях да я хвана. Озовах се пред вратата, която се затръшна под носа ми.

— По дяволите.

Измих си зъбите, облякох банския си и една фланелка и на свой ред слязох долу. Бях последен, останалите вече се бяха настанили в кухнята и похапваха здраво. Хвърлих бърз поглед към часовника, който ми показа, че е почти обяд.

Потърсих с очи Ева и я открих на верандата говореше по телефона. Беше седнала и носеше бяла рокля без презрамки. Забелязах, че Моника и Лейси са облечени по подобен начин, банските им костюми се подаваха изпод ефирните им дрехи. Кари, Стантън и Мартин бяха по бански и фланелки също като мен.

— В неделя винаги се обажда на баща си — обясни Кари, проследил погледа ми.

Известно време стоях и наблюдавах съпругата си, търсех по лицето ѝ признаци на тревога. Вече не се усмихваше, но не изглеждаше и разстроена.

— Ето, заповядай, Гидиън! — заяви Моника и ми подаде чиния с гофрети и бекон. — Искаш ли кафе? Или може би една мимоза[21]?

Отново погледнах към Ева, преди да отговоря:

— Благодаря, предпочитам черно кафе.

Моника отиде до кафемашината на плота. Последвах я.

Усмихна ми се, червилото на устните ѝ беше в същия розов цвят като презрамките на банския.

— Добре ли спа?

— Като пън.

Истина бе, но си беше чист късмет. Със сигурност щях да събудя всички в къщата, ако в съня си бях объркал Ева с някой друг и я бях нападнал, а тя се бе опитала да ме отблъсне.

Погледнах Кари през рамо и видях мрачния му поглед. Ставал бе свидетел на подобни сцени. Нямаше ми доверие и не смееше да ме остави насаме с Ева през нощта. И с право.

Взех още една чаша от шкафа, към който се протегна Моника.

— Дай да сипя кафето — предложих.

— Глупости.

Не спорих с нея. Оставих я да ми налее кафе, след което напълних една чаша и за жена си. Добавих малко обезмаслена сметана, както Ева обичаше, и взех чашите с една ръка. С другата поех чинията със закуска, която Моника ми бе дала, след което излязох на верандата.

Жена ми вдигна поглед към мен, когато оставих всичко на масата до нея и седнах от другата страна. Беше оставила косата си спусната. Руси кичури потрепваха около негримираното ѝ лице, разрошени от вятъра. Обичах я точно такава: земна и естествена. Тук и сега тя беше моят рай на земята.

— Благодаря — произнесе само с устни Ева и си взе парченце бекон. Дъвчеше бързо, докато Виктор ѝ говореше нещо, което не можех да чуя. — Рано или късно ще съсредоточа вниманието си върху „Кросроудс“ — каза му тя, — благотворителната организаация на Гидиън. Надявам се да играя активна роля в нея. И си мислех, че няма да е лошо да започна отново да уча.

Вдигнах вежди.

— Искам да мога да разисквам идеите на Гидиън и да ги разпространявам — продължи Ева и ме погледна в очите. — Той се е справял чудесно и без мен досега и си има страхотен екип от съветници, но бих искала да мога да обсъждам с него делови въпроси или поне да разбирам за какво става въпрос.

Потупах се по гърдите, за да и кажа: „Аз ще те обуча.“

Изпрати ми въздушна целувка.

— А в близко бъдеще няма да имам и минута почивка, трябва да организирам сватба за по— малко от три седмици. Дори не съм избрала поканите! Знам, че на някои членове от семейството ще им е трудно да си вземат отпуск. Можеш ли да им изпратиш имейли? Трябва да задвижим нещата.

Ева отхапа от бекона, докато баща ѝ казваше нещо.

— Не сме го обсъждали — отвърна тя и бързо преглътна, — но не възнамерявам да ги каня. Загубили са правото да бъдат част от живота ми в момента, в който са се отказали от мама. А и никога не са се опитвали да установят контакт с мен, затова мисля, че сватбата изобщо не ги интересува.

Насочих поглед напред, към огромния пясъчен плаж и океана. Аз също нямах особено желание да се запозная с бабата и дядото на Ева по майчина линия. Отказали се бяха от Моника, понеже забременяла с Ева, без да е омъжена. Всеки, който приема съществуването на съпругата ми като позорен факт, по-добре да не ми се мярка пред очите.

Още няколко минути слушах разговора на Ева с баща ѝ, след което тя се сбогува с него. Остави телефона на масата и въздъхна дълбоко, с облекчение.

— Всичко наред ли е? — попитах и я погледнах внимателно.

— Да, днес татко беше по-добре — отвърна тя и погледна към къщата. — Не искаше ли да закусиш с останалите?

— Да не би да съм необщителен?

Усмихна се кисело:

— Сто процента. Но не мога да ти се сърдя за това.

Погледнах я изпитателно.

— Осъзнах, че не съм включила майка ти в подготовката на сватбата — обясни Ева.

Отпуснах се на стола, за да прикрия сковаността в гърба си, и ѝ казах:

— Не е необходимо да го правиш.

Жена ми нацупи устни. Взе още едно парче бекон и ми го подаде. Ето това беше истинската любов.

— Ева — изчаках я отново да ме погледне, — това е твоят ден. Не се чувствай длъжна да правиш каквото и да е, освен да се забавляваш. И да правиш секс с мен, което също би трябвало да минава за забавление.

Думите ми я накараха да се усмихне отново.

— Ще бъде прекрасно независимо от всичко.

— Но? — изрекох на глас онова, което остана недоизказано.

— Не знам. — Ева подпъхна кичур коса зад ухото си и сви рамене. — Разговорът за родителите на майка ми ме подсети за баби и дядовци, а твоята майка ще бъде баба на децата ни. Не искам да има напрежение между нас.

Настръхнах. Мисълта за майка ми и за детето, което двамата с Ева щяхме да създадем, ме изпълни с буря от емоции, е които не можех да се занимавам в момента.

— Ще мислим за тези неща, когато им дойде времето.

— Сватбата не е ли подходящо начало?

— Ти не харесваш майка ми — отвърнах рязко. — Не трябва да се преструваш, че ти е приятна, в името на деца, които все още не съществуват.

Ева леко се отдръпна. Премигна и се протегна към чашата си с кафе.

— Опита ли гофретите?

Знаех, че е нетипично за жена ми да отбягва неудобните разговори, но я оставих да го направи. И по-късно можехме да разискваме проблема с майка ми, ако се наложи.

Ева остави чашата си и откъсна с пръсти парче от гофретата. Подаде ми го. Приех го, защото знаех какво означава — предложение за мир.

После станах, подадох ѝ ръка и я поведох на разходка по плажа с надеждата, че това ще ме разведри.

— Пак заповядай.

Обърнах се и видях Кари да ми се хили, легнал на пясъка на няколко метра от мен.

— Знам, че си ми благодарен, задето сложих този бански в багажа ѝ — обясни той и извърна глава към Ева.

Жена ми стоеше до кръста във водата. Косата ѝ беше мокра и прилепнала назад.

Огромни авиаторски очила предпазваха очите ѝ от слънцето, докато тримата с Мартин и Лейси си подхвърляха фризби.

— Ти ли ѝ помогна да избере модела? — попита Моника и се усмихна на Кари изпод широкополата си шапка.

Наблюдавах я как обилно нанася слънцезащитен крем по тялото на Ева — нещо, което аз самият исках да направя, но си замълчах. Понякога Моника се отнасяше към дъщеря си, все едно още е дете. И въпреки че Ева поглеждаше нетърпеливо към мен, виждах, че грижовното отношение на Моника ѝ доставя удоволствие.

Отношенията им бяха съвсем различни от моите с майка ми, Елизабет. Не можех да кажа, че тя не ме обича, защото не беше вярно. Обичаше ме по своя си начин — в определени граници. От друга страна, любовта на Моника беше безгранична и понякога Ева имаше чувството, че я задушава.

Кой би могъл да каже кое от двете е по-добре? Да те обичат прекалено много или прекалено малко?

Бог ми е свидетел, че обичах Ева безумно.

Неочакван порив на морския бриз ме извади от мислите ми. Моника хвана шапката си да не литне, а Кари извърна глава към нея.

— Да, аз ѝ помогнах — потвърди и се завъртя по корем. — Ева оглеждаше някакви цели бански и се наложи да се намеся. Тези бикини са направо създадени за нея.

Да! По дяволите, така си беше. Седях на плажа, обгърнал коленете си с ръце, за да мога да ѝ се наслаждавам. Беше мокра и почти гола, а аз изгарях от желание по нея.

Ева като че ли усети, че я обсъждаме, и ми направи знак да отида при нея. Кимнах, но изчаках известно време, преди да стана от мястото си на пясъка.

Студената вода ме сепна, поех си рязко въздух, а миг по-късно изпитах благодарност, защото Ева се спусна към мен и се обви около тялото ми. Обгърна кръста ми с крака и залепи страстна целувка на устните ми.

— Нали не ти е скучно? — попита ме.

После изви тялото си така, че и двамата цопнахме във водата. Усетих как обви члена ми с ръка и стисна леко. Извърна се и се измъкна, докато аз се опитвах да си поема въздух.

Засмя се, свали слънчевите си очила и понечи да побегне към брега.

Хванах я за китката и двамата паднахме на пясъка. Поех силата на удара с гърба си. Ева изпищя от изненада — това бе наградата ми, както и усещането как тя извива хладното си хлъзгаво тяло срещу моето.

Обърнах се, за да застана над нея, и я притиснах с тяло. Косата висеше около лицето ми и капеше морска вода върху нейното.

Изплези ми се.

— Само да знаеш какво щях да направя с теб, ако нямаше толкова хора наоколо — заканих ѝ се.

Вдигнах поглед и видях, че всички са вперили очи в нас.

Освен това мярнах Бен Кланси и Ангъс да се придвижват към една от съседните къщи.

Дори от такова разстояние проблясъкът откъм верандата издаде наличието на обектив.

Опитах се да се изправя, но Ева бе обвила крака около мен и ме задържа.

— Целуни ме така, както ме обичаш, шампионе — предизвика ме. — Да видим дали ще посмееш да го направиш.

Спомних си, че някога аз ѝ бях казал тези думи. Тогава тя ме целуна така, че останах без дъх.

Наведох глава и долепих устни до нейните.

Глава 5

Когато чух, че вратата на спалнята ми се отваря, по-скоро дремех, отколкото спях. След цял уикенд в къщата на плажа шумовете на неуморния Манхатън, които проникваха и апартамента, ми носеха едновременно възбуда и успокоение. Още не можех да се нарека истинска нюйоркчанка, но вече приемах града за свой дом.

— Стани и озари света, бебчо! — провикна се Кари. След миг скочи върху леглото ми и едва не ме изхвърли от него.

Седнах сред завивките и отметнах косата от очите си. После се опитах да избутам приятеля си.

— Днес ще спя до късно, ако не си забелязал.

— Часът е девет, мързеланке — настоя най-добрият ми приятел, легна по корем и вирна крака във въздуха. — Знам, че вече си безработна, но не те ли чака ужасно много работа?

Докато заспивах и се събуждах в просъница по-рано сутринта, си мислех за всички задачи, които имам за днес. Толкова неща трябваше да отметна от списъка, че не знаех дали ще успея да се справя.

— Така е.

— Колко си „ентусиазирана“ само.

— Първо трябва да си изпия кафето, после ще проявя ентусиазъм. Ами ти? — Погледнах го и видях, че е по масленозелени спортни панталони и тъмносива фланела с остро деколте. — Какви са плановете ти за деня?

— Днес би трябвало да си почивам, за да се представя добре на подиума утре. Засега съм изцяло на твое разположение.

Протегнах се, повдигнах възглавниците си и се облегнах на тях.

— Трябва да се обадим на сватбения агент, на интериорния дизайнер и да решим въпроса с поканите.

— Освен това ти трябва рокля.

— Знам — отвърнах и сбърчих нос. — Но това не влиза в плановете ми за днес.

— Шегуваш ли се? Дори и да си купиш готова рокля, което и двамата знаем, че е невъзможно, няма да има никакво време за поправки по нея, госпожице Големи цици и пищно дупе.

Кари беше прав. След като в неделя снимката, на която с Гидиън се целувахме на плажа, обиколи всички сайтове в интернет, осъзнах, че ще трябва да си направя рокля по поръчка. Броят на статиите, посветени на банския ми, направо ме стресна. Тъй като моделът, който бях облякла, вече бе изчерпан по магазините, цената му в сайтовете за дрехи втора употреба скочи многократно.

— Не знам какво да правя, Кари — признах. — Не познавам нито един дизайнер, на когото мога да се обадя, когато ми хрумне.

— За късмет, точно сега е Седмицата на модата.

Думите му ме разсъниха и мислите ми запрепускаха в кръг.

— Наистина ли? Как можах до го пропусна?

— Напоследък беше твърде заета с това да вехнеш от мъка — припомни ми Кари сухо. — Знам, че майка ти ще посети някои дефилета, ще отърка рамо със знаменитостите и ще похарчи няколко хилядарки. Отиди с нея.

Разтърках очи и окончателно се събудих.

— Страх ме е да говоря с нея, след като вчера избухна така.

Кари направи физиономия:

— Да, наистина стана страшно.

Кълна се, че довчера говорехме как тя превръща сватбата ми в публично събитие, а сега се държи, сякаш отразяването ѝ в пресата е истински кошмар.

— За да сме точни, тя имаше предвид отразяването на сватбата в таблоидите.

— Че какви други вестници има днес? — въздъхнах. Знаех, че ще трябва да поприказвам отново с майка ми, но нямаше да с никак забавно. — Не знам защо се безпокои толкова. И да исках, не можех да си пожелая по-хубава снимка на двама ни с Гидиън. Тази е идеална, ще накара Корин Жиро да изглежда като пълна нещастница.

— Така си е. — Усмивката на Кари изчезна от лицето му. — Честно казано, много се радвам да видя Гидиън толкова влюбен в теб. През по-голямата част от уикенда се държеше като глътнал бастун. Започнах да си мисля, че охладнява към теб.

— Вече е твърде късно — отговорих през смях, но сърцето ми се късаше, когато виждах колко неудобно се чувства Гидиън при всяка проява на добро чувство към него.

Изглежда, извън брака ни най-близката връзка, която можеше да приеме, беше приятелството.

— В държанието му нямаше нищо лично. Спомняш ли си как сс държа по време на партито на „Видал рекърдс“ в дома на семейството му?

— Смътно — отвърна Кари и сви рамене. — Както и да е, не е мой проблем. Искаш ли да се свържа с някои приятели и докато се разхождам по подиума, да разглася новината? Банският ти направи истински фурор в интернет. Не мога да си представя, че някой дизайнер би пропуснал възможността да ти ушие булчинска рокля.

Изпъшках. Ако се появях със зашеметяваща рокля, ушита специално за мен, направо щях да скрия шапката на Гидиън.

— Не знам. Всичко страшно ще се оплеска, ако се разчуе колко скоро ще е събитието. Не искам медиите да превърнат сватбата ни в цирк. И без това положението е достатъчно лошо. Не можем да излезем от града за уикенда, без да ни проследи някой гаден фотограф.

— Ева, трябва да предприемеш нещо.

Присвих очи и признах:

— Все още не съм казала на мама, че сватбата ще е на двайсет и втори септември.

— Кажи ѝ го. Още сега.

— Знам, че трябва.

— Бебчо — заяви Кари и издуха кичурите коса от лицето си, — може да си наемеш най-добрия сватбен агент на света, но майка ти е единствената жена, която може за броени дни да организира незабравима сватба — такава, която да е достойна за теб.

— С нея не сме на едно мнение относно стила на сватбата!

Кари скочи от леглото.

— Колкото и да ми е неприятно, ще трябва да отбележа, че Моника разбира от тези неща повече от теб. Тя обзаведе този апартамент, тя ти купува дрехите. Нейният стил е и твой.

Погледнах го ядосано:

— Просто обича да обикаля магазините повече от мен.

— Разбира се, сладурано — отвърна Кари и ми изпрати въздушна целувка. — Ще ти направя кафе.

Отметнах завивките и станах от леглото. Най-добрият ми приятел беше прав. Почти. Но аз комбинирах дрехите така, както на мен ми харесва.

Протегнах ръка към телефона на нощното шкафче, за да се обадя на майка си, и лицето на Гидиън се появи на екрана.

— Здрасти — обадих се веднага.

— Как минава сутринта ти досега?

Винаги ми беше приятно да чуя отсечения му делови тон. Съпругът ми работеше усилено, но въпреки това мислеше за мен.

— Точно се измъквам от леглото, така че все още не мога да кажа. Твоята сутрин как върви? Изкупи ли вече всичко в Манхатън?

— Не съвсем. Трябва да оставя нещо и на конкуренцията. Иначе няма да е забавно, нали?

— Наистина обичаш предизвикателствата.

Отидох в банята и погледът ми попадна на ваната, преди да се спре на душа. Представих си Гидиън гол и мокър и на мига се възбудих.

— Чудил ли си се някога какво щеше да стане, ако не ти се бях опънала отначало? Ако се бях хвърлила в леглото ти още щом го пожела?

— Щеше да ме накараш да загубя ума и дума, както и направи. Неизбежно беше. Ела да обядваш с мен.

Усмихнах се.

— Предполага се, че организирам сватбата ни…

— По тона ти усещам, че си съгласна. Поканата е за делови обяд, но ще ти бъде приятно. Погледнах се в огледалото и видях ужасно разрошената ми от съня коса и гънките от възглавницата, които се бяха отбелязали на лицето ми.

— В колко часа?

— В дванайсет. Раул ще те чака долу малко преди това.

— Би трябвало да постъпя отговорно и да ти откажа.

— Но няма да го направиш. Липсваш ми.

Дъхът ми секна. Каза го съвсем между другото — така, както някои мъже биха казали „Ще ти се обадя". Но Гидиън не бе от хората, които казват нещо, ако не е вярно.

Все пак изгарях от желание да усетя емоцията зад тези думи.

— Прекалено зает си, за да ти липсвам.

— Не е същото — изрече той и замълча. — Странно е, когато не си тук, в „Кросфайър“.

Добре, че не видя усмивката ми. В гласа му определено се долавяше смущение. За него не би трябвало да има значение дали съм на работното си място няколко етажа под него, или не, но не беше така.

— С какво си облечен? — попитах го.

— С дрехи.

— Хмм. С костюм от три части ли?

— Има ли друг вид?

Не, за него нямаше.

— Какъв е на цвят?

— Черен. Защо?

— Възбуждам се, като си мисля за това — отвърнах. Беше самата истина, но го попитах по друга причина. — Каква е на цвят вратовръзката ти?

— Бяла.

— А ризата?

— Също бяла.

Затворих очи и си го представих. Спомних си тази комбинация.

— На тънко райе — произнесох.

Обличаше костюм на тънко райе в комбинация с такава риза и вратовръзка, за да изглежда делово.

— Да. Ева — Гидиън понижи глас, — не знам защо, но този разговор ме кара да се надървя.

— Защото знаеш, че си представям как изглеждаш. Тъмен и опасен, и страшно секси. Знаеш колко много се възбуждам, като те гледам, дори да използвам само въображението си.

— Да се срещнем тук. По-рано. Ела сега.

Засмях се.

— Хубавите неща се случват на тези, които умеят да чакат, господин Крос. Времето и така ще ми стигне трудно.

— Ева…

— Обичам те.

Затворих телефона и пак се погледнах в огледалото. Все още си представях ясно образа на Гидиън, затова сънливото отражение, което видях отсреща, никак не ми хареса. Когато си мислех, че Гидиън ме е изоставил заради Корин, бях променила външния си вид. Резултатът нарекох „Новата Ева“. През времето, изминало оттогава, косата ми беше пораснала и бе стигнала до раменете ми, а светлите кичури бяха израснали заедно с нея.

— Облечена ли си? — извика Кари откъм спалнята.

— Да — отвърнах и когато най-добрият ми приятел влезе в банята с чаша кафе в ръка, се обърнах към него. — Има промяна в плана.

— Така ли? — Облегна се на плота и скръсти ръце.

— Ще си взема бърз душ. А в това време ти ще откриеш страхотен фризьорски салон, който може да ме приеме след трийсет минути.

— Добре.

— После ще отида на обяд, а ти ще проведеш няколко разговора вместо мен. За отплата довечера ще излезем заедно на вечеря. Ти ще избереш къде да отидем.

— Много добре познавам този поглед — заяви Кари. — Наумила си си нещо.

— Адски си прав.

Изкъпах се бързо, защото не си мих косата. След това отидох бързо в дрешника. Докато бях под душа, си мислех какво точно да облека. Нужни ми бяха няколко минути, за да открия необходимата рокля. Искрящо бяла, с вграден сутиен и тясна пола с форма на лале, тя идеално обгръщаше бюста и бедрата ми. Изглеждаше ежедневна заради памучната материя и цвета си но кройката и беше едновременно елегантна и секси.

Изборът на подходящи обувки ми отне малко повече време. Първоначално се спрях на чифт в телесен цвят, но после все пак реших да обуя сандали с каишки на високи токчета.

Морскосиният им цвят подхождаше идеално на очите на Гидиън.

Накрая поставих всичко избрано на леглото си, за да огледам целия тоалет и да се уверя, че комбинацията е добра.

— Чудесно — отбеляза Кари иззад гърба ми.

— Сама си купих тези обувки — изтъкнах. — Чантичката и бижутата също.

Кари се разсмя и ме прегърна.

— Да, да. Фризьорът е тук. Предупредих на рецепцията да го пуснат да се качи.

— Наистина ли?

— Не мога да си представя, че ще отидеш в произволен фризьорски салон и няма да направиш сцена. Ще трябва да си намериш стилист, на когото да се довериш да идва в дома ти и да поддържа външния ти вид. Междувременно ще те подстриже Марио.

— Ами цветът?

— Цветът ли? — Кари се отдръпна и застана срещу мен. — Какво имаш предвид?

Хванах ръката му и го поведох към хола:

— Стой до мен, хлапе.

Марио бе кълбо от енергия с артистично оформен бретон от къдрици с червеникави краища. Беше по-нисък от мен и доста мускулест. Набързо организира работното си място в банята ми и през цялото време не спря да клюкарства с Кари за техни общи познати. От време на време дори чувах по някое познато име.

— Естествена блондинка! — заяви възторжено фризьорът, щом за първи път прокара ръце през косата ми. — Миличка, ти принадлежиш към една много рядка порода.

— Направи ме още по-руса — казах му.

Той отстъпи крачка назад и погали замислено козята си брадичка.

— Колко по-руса?

— Какво е обратното на черно?

Кари подсвирна.

Марио отново прокара ръка през косата ми.

— Вече имаш кичури в платиненорусо.

— Направи ги една идея по-светли. Запази дължината на косата, но направи нещо по— дръзко с нея. Повече пластове. И остри връхчета. Май искам и бретон, който да подчертава очите ми — заявих и изправих гръб. — Аз съм достатъчно дръзка, секси и интелигентна, за да се перча с него.

Марио хвърли поглед към Кари.

— Харесвам я.

Най-добрият ми приятел скръсти ръце и кимна.

— Аз също.

Отдръпнах се от огледалото и огледах цялостния резултат. Хареса ми какво беше направил Марио. Косата ми падаше на отделни, добре оформени пластове около лицето и раменете. Фризьорът бе изсветлил силно кичурите на върха на главата и около лицето ми, което създаваше цялостно впечатление за по-светла коса, но не бе променил цвета на тъмнозлатистата коса под тях. След това беше придал обем на прическата ми с помощта на маша, за да изглежда по-секси.

Благодарение на тена, който бях получила през уикенда, косата ми изглеждаше още по— руса. Поиграла си бях малко с грима — използвах сиви и черни сенки, за да създам опушени нюанси и да подчертая сивия цвят на ирисите си. За да компенсирам това, останалата част от грима си направих съвсем лека и естествена, дори върху устните си сложих само малко безцветен гланц. Съпоставих външния си вид с образа на Гидиън, който носех в съзнанието си, и реших, че съм постигнала търсения резултат.

Съпругът ми беше олицетворение на представата за висок, тъмен и неустоим мъж. Косата му беше черна като мастило и също толкова лъскава. Често се обличаше в тъмни цветове и това привличаше погледите към изсечените черти на лицето и поразителния цвят на очите му. Аз от своя страна бях неговата противоположност, която го допълваше. Ако той беше ин, аз бях ян.

Наистина изглеждах добре.

— Леле, изглеждаш страшно секси! — възкликна Кари и ме огледа одобрително от главата до петите, когато минах набързо през хола. — Какъв е този обяд, на който отиваш?

Погледнах телефона си и изругах наум като видях, че са минали десет минути, откакто Раул изпрати съобщение, че ме чака долу.

— Не знам. Гидиън каза, че е делови обяд.

— Е, ти ще бъдеш неговото украшение.

— Благодаря.

Всъщност исках да бъда нещо повече. Едно от оръжията в арсенала на Гидиън. Знаех обаче, че трябва да си извоювам тази позиция, и с удоволствие приемах предизвикателството. Щях да се чувствам много щастлива, ако успеех да допринеса с нещо — дори и съвсем дребно — за деловия разговор днес. Но ако това не се окажеше по възможностите ми, поне можех да накарам Гидиън да се гордее, че съм до него.

— Докато дойде сватбата, Гидиън сигурно ще окуцее заради посинелите си топки — подвикна Кари след мен. — Не можеш да го държиш възбуден през цялото време, накрая ще изригне.

— Това беше грубо, Кари! — заявих и отворих вратата. Ще ти изпратя номерата на дизайнера и сватбения агент. Ще се върна след няколко часа.

За мой късмет взех асансьора, без да го чакам. Разбрах, че съм на прав път, когато излязох на тротоара пред сградата, Раул се измъкна от мерцедеса, за да ми отвори вратата, а след това се обърна, за да ме изгледа отново. Държеше се съвсем професионално, но ми стана ясно, че гледката му хареса.

— Извинявай, че се забавих — казах, докато ми отваряше задната врата. — Не бях съвсем готова, когато получих съобщението ти.

По суровото му лице се появи едва забележима усмивка.

— Убеден съм, че той няма да се разсърди.

По време на пътуването изпратих на Кари номерата на интериорния дизайнер Блеър Аш, който се занимаваше с реновирането на мезонета, и на сватбения агент Кристин Уошингтън. Помолих го да ми уреди срещи с тях. Щом свърших с това, погледнах през прозореца и установих, че не отиваме в „Кросфайър“.

Не се изненадах особено, когато спряхме пред „Табло Уан“. Популярният ресторант беше съвместно начинание на Гидиън и приятеля муАрнолдо Ричи. Когато Гидиън го открил в Италия, Арнолдо не бил известен. Сега беше главен готвач и истинска знаменитост.

Наведох се към Раул, докато паркираше пред ресторанта.

— Можеш ли да ми направиш една услуга по време на обяда?

Раул се извърна към мен.

— Можеш ли да установиш къде е Ани Лукас в момента? Днес е подходящ ден да я поразтърся малко.

Бях облечена така, че да впечатлявам околните. Нямаше да е зле да се възползвам от това.

— Бих могъл да го направя — отвърна Раул предпазливо, — но ще трябва да го обсъдя с господин Крос.

За малко да се откажа. Но си спомних, че Раул работи и за мен. Щом исках да демонстрирам новото си положение, не беше ли най-добре да започна от хората край себе си?

— Не. Ще го направя аз. Ти просто я намери. Ще се погрижа за останалото.

— Добре — съгласи се неохотно. — Готова ли сте? Ще започнат да ви снимат веднага щом ви видят.

Раул кимна встрани и след като проследих жеста му, видях, че половин дузина папараци са се събрали край входа на ресторанта.

— О, господи! — въздъхнах дълбоко. — Разбрах.

Раул излезе от колата и я заобиколи, за да ми отвори вратата. В момента, в който се приготвих да сляза, светкавиците на фотоапаратите осветиха и без това слънчевия ден. Опитах се да запазя ледено спокойствие и влязох бързо в ресторанта.

Заведението бе препълнено и шумно, тъй като всички разговаряха на висок глас. И въпреки това почти веднага успях да открия Гидиън. Той също ме забеляза. Не знам какво казваше в момента, но млъкна, щом ме видя.

Момичето, което настаняваше гостите, ми каза нещо, но не я чух. Съсредоточила бях цялото си внимание върху Гидиън. Поразителното му лице ме остави без дъх както винаги, но с нищо не ми подсказа за какво си мисли съпругът ми.

Гидиън отмести назад стола си и се изправи с енергично и елегантно движение. Четиримата мъже, седнали на масата, погледнаха към мен и също станаха. С тях имаше и две жени, които се извърнаха, за да ме погледнат.

Спомних си, че трябва да се усмихна, и тръгнах към голямата кръгла маса, която се намираше на централно място в ресторанта. Пристъпвах внимателно по дървения под и се опитвах да не обръщам внимание на погледите, които събирах, тъй като Гидиън бе вперил тъмния си поглед в мен.

Ръката ми трепереше леко, когато я протегнах към него.

— Съжалявам, че закъснях.

Съпругът ми ме прегърна с една ръка и леко докосна устни до слепоочието ми. Притисна кръста ми толкова силно, че изпитах болка и се отдръпнах.

Погледът му бе изпълнен с толкова страст и с такава безумна любов, че сърцето ми подскочи. Обзе ме радостно удоволствие. Познавах този поглед — осъзнах, че съм накарала Гидиън да потръпне и сега той се опитва да потисне чувството. Стана ми приятно да разбера, че все още мога да го направя. Даде ми мотивация да напрегна всичките си сили и да избера най-подходящата рокля, с която да премина по пътеката до олтара и да застана до Гидиън.

Погледнах останалите хора на масата:

— Здравейте.

Гидиън откъсна поглед от лицето ми.

— Приятно ми е да ви представя съпругата си Ева.

Стреснах се, ококорих широко очи и се обърнах към него.

Светът си мислеше, че още сме само сгодени. Не бях разбрала, че възнамерява да оповести брака ни.

Страстта в погледа му изчезна. Гидиън ме погледна топло, явно се забавляваше.

— Това са членовете на борда на фондация „Кросроудс“.

Изненадата ми толкова бързо премина в любов и благодарност, че се олюлях. Гидиън ме задържа да не падна, винаги го правеше — във всяко едно отношение. В момент от живота ми, в който бе твърде вероятно да се чувствам леко нестабилна, той ми даваше за какво да се хвана.

Представи ми всеки един от членовете поотделно, след което дръпна стола ми и ме настани на масата. Обядът мина неусетно в оживени разговори и с изобилие от прекрасна храна. Зарадвах се, че идеята ми да добавим в биографията на Гидиън сведения за ролята му в „Кросроудс“ е довела до повече посещения в сайта на фондацията. Препратките към нея, които бях предложила, бяха увеличили броя на желаещите да помогнат.

Стана ми много приятно, че Гидиън седи съвсем близо до мен и държи ръката ми под масата.

Когато ме попитаха какви други идеи имам, поклатих глава:

— На този етап не съм достатъчно квалифицирана, за да предложа нещо стойностно. Вие всички се справяте чудесно.

Главният изпълнителен директор Синди Вело ме погледна и ми се усмихна широко:

— Благодаря ти, Ева.

— Бих искала да присъствам на съвещанията на борда като наблюдател и да се запозная с дейността ви. Надявам се, че ще успея да ви помогна по друг начин, ако не мога да допринеса с нови идеи.

— Сега, като го спомена — обади се Лин Фенг, вицепрезидент на фондацията, — много от хората, на които сме помогнали, искат да благодарят на „Кросроудс“ за подкрепата. Те организират обеди и вечери, на които се събират средства. Много биха искали Гидиън да присъства от името на фондацията, но в повечето случаи натоварената му програма не му го позволява.

Облегнах се за миг на рамото на съпруга си.

— Очаквате от мен да му окажа натиск да го прави?

— Всъщност — засмя се тя — Гидиън предложи ти да го заместиш, като представяш фондацията лично.

Премигнах:

— Сигурно се шегувате.

— Ни най-малко.

Извърнах поглед към Гидиън. Той потвърди с кимване.

Опитах се да осмисля идеята.

— Не съм кой знае каква утешителна награда.

— Ева. — Съпругът ми изрази несъгласието си с една-единствена дума.

— Не се правя на скромна възразих. — Кой би дошъл да ме слуша? Ти си прекрасен оратор с много опит. Цял ден бих могли да слушам речите ти. Името ти продава. Предложението аз да те заместя би създало само… чувство на задължение. С нищо няма да помогне.

— Свърши ли? — попита ме Гидиън тихо.

Взрях се в него с присвити очи.

— Погледни хората около себе си и ще видиш колко си им помогнала.

„Виж мен, например“ — не го изрече, но не беше и необходимо.

— Сигурен съм, че ако решиш, би могла да предадеш силно послание.

— Искам само да добавя — намеси се Лин, — че когато Гидиън няма възможност да присъства, някой от нас отива вместо него. — Посочи с жест останалите на масата. — Би било чудесно да присъства и член на семейство Крос. Така никой няма да остане разочарован.

Семейство Крос. Тези думи ме накараха да си поема рязко въздух. Не знаех дали Джефри Крос е имал и други роднини. Несъмнено Гидиън бе най-изявеният наследник на покрития си с печална слава баща.

Съпругът ми не си спомняше мъжа, познат на света като мошеник и страхливец. Помнеше любящия баща, който се бе грижил за него. Гидиън бе работил толкова здраво и бе постигнал толкова много, подтикван от необходимостта да промени мнението на хората за семейство Крос.

Сега и аз носех тази фамилия. Някой ден в бъдеще щяхме да имаме деца, които щяха да я наследят. И аз като съпруга си трябваше да се постарая те да се гордеят с фамилията си.

Погледнах към Гидиън.

Той също впери поглед в мен:

— На две места едновременно — прошепна.

Стори ми се, че някой стисна сърцето в гърдите ми. Това беше много повече, отколкото очаквах. И се случваше много по-рано, отколкото допусках. Гидиън веднага се бе заловил с нещо лично — нещо, което дълбоко засягаше най-интимната му същност. Нещо, което означаваше много и за мен самата и можеше да носи моя отпечатък.

Досега бе водил войната за изчистване на фамилното си име съвсем сам, тъй като не бе имало кой да му помага. Фактът, че ми позволяваше да се присъединя към него в битката, сам по себе си беше обяснение в любов, и то не по-малко прекрасно от халката на пръста ми.

Стиснах ръката му още по-силно. Опитах се само с поглед да му покажа колко съм развълнувана. Гидиън вдигна ръката ми към устните си с изражение, което казваше: „Обичам те.“

Келнерът дойде да отнесе празните чинии.

— Ще поговорим за това — изрече на глас Гидиън и погледна към останалите. — Много ми е неприятно, че трябва да тръгвам, но имам следобедно съвещание. Бих могъл да проявя щедрост и да ви оставя Ева, но няма да го направя. — Всички на масата се засмяха. — Готова ли си? — обърна се към мен.

— Дай ми само минута — измърморих.

С нетърпение очаквах възможността да го целуна така, както исках. А заради блясъка в очите му подозирах, че съпругът ми много добре знае какво си мисля в момента.

Лин и Синди също станаха и трите се отправихме към дамската тоалетна.

Опитах се да открия Арнолдо, докато минавахме през ресторанта, но не го видях никъде. Това не ме изненада — знаех колко е зает с кулинарния канал, както и е други телевизионни предавания. Колкото и да ми се искаше да оправя отношенията си с него, знаех, че само времето ще покаже как ще се развият нещата. В даден момент Арнолдо щеше да разбере колко много обичам съпруга си; че за мен няма нищо по-важно от това да предпазвам Гидиън и да бъда всичко за него.

Двамата взаимно се предизвиквахме. Всеки от нас мотивираше другия да израства и да се развива. Понякога се наранявахме един друг, за да постигнем или да докажем нещо, и това тревожеше доктор Питърсън, но на нас някак си ни помагаше. Можехме да си простим всичко освен предателството.

Неизбежно беше хората около нас — особено най-близките ни — да наблюдават отношенията ни отстрани и да не се питат как и защо нещата между нас се получават и дали наистина трябва да е така. Не можеха да разберат (и не ги винях, понеже самата аз едва сега започвах истински да го проумявам), че ние с Гидиън оказвахме по-силен натиск върху самите себе си, отколкото върху другия. Защото искахме да покажем възможно най— добрите ни качества, да бъдем достатъчно силни, да бъдем точно това, от което другият се нуждае.

Отидох до тоалетната, след което си измих ръцете, погледнах се в огледалото и пооправих косата си. Не знам какво точно бе направил Марио с нея, но колкото повече я пипах, толкова по-бухнала ставаше.

Видях усмивката на Синди в огледалото и се смутих леко. Но щом тя извади яркочервеното си червило, се успокоих.

— Ева, едва те познах. Много ми харесва прическата ти.

Погледнах в огледалото, за да видя кой ми говори. За част от секундата си помислих, че е Корин, и сърцето ми заби лудо. После разпознах лицето.

— Здравей — казах. Обърнах се и застанах лице в лице със съпругата на Райън Ландън.

Когато за първи път видях Анджела, косата ѝ бе прибрана в изискан кок, който прикриваше истинската ѝ дължина. Сега тя бе спусната и дългите ѝ прави кичури висяха като черно перде до средата на гърба. Беше висока и слаба, очите ѝ имаха мек сиво-син оттенък. Лицето ѝ бе по-издължено от това на Корин, и чертите ѝ — не така идеални, но жената бе истинска красавица.

Огледа ме от главата до петите съвсем между другото, така че дори не бях сигурна дали го е направила. Чудесен трик. Още не го бях усвоила. Изведнъж ми просветна, че с присъединяването ми към елита на града непрекъснато ще ме наблюдават под лупа, и то не само медиите. Не бях подготвена за това. Уроците па майка ми как трябва да се държи една дебютантка и правилата, на които ме бе учила, със сигурност нямаше да са ми достатъчни.

Анджела се усмихна и застана пред съседния умивалник.

— Радвам се да те видя.

— Аз също.

Бях нащрек, тъй като вече знаех за желанието на Ландън да си отмъсти на Гидиън. Но вече не работех по проекта на съпруга ѝ. Вече бяхме равни. Е, почти. Съпругът ми беше по— млад, по-богат и по-секси от нейния. И тя много добре го знаеше.

Синди и Лин бяха готови и се отправиха към изхода. Понечих да тръгна след тях.

— Питах се… — започна Анджела.

Спрях и я погледнах въпросително. Другите жени си тръгнаха и ни оставиха насаме.

— Ще ходиш ли на дефилето на „Грей Айълс“ тази седмица? Онзи близък приятел, с когото живееш, е лицето на последната им кампания, нали така?

Беше ми трудно, но успях да запазя самообладание някак си. Защо ми задаваше този въпрос? Не намирах отговор, защото лицето ѝ бе спокойно — по нищо не личеше, че проявява лукавство. Може би търсех в поведението ѝ нещо, което изобщо не съществуваше. Или просто тя беше далеч по-добра в тази игра от мен…

Анджела очевидно се интересуваше от мен. Не само от връзката ми с Гидиън, но и от отношенията ми с всички околни. Явно следеше клюкарските издания. Защо?

— Не съм планирала да присъствам на нито едно от дефилетата по време на Седмицата на модата — отвърнах предпазливо.

Усмивката ѝ изчезна, но в очите ѝ се появи пламъче, което ме накара да стана още по— внимателна.

— Срамота! Помислих си, че бихме могли да отидем заедно.

Все още не можех да проумея какво цели и това леко ме изнервяше. Анджела се държа доста мило първия път, когато се запознахме, но тогава бе твърде мълчалива — остави съпруга си и останалите от „Ланкорп“ да водят разговора. Дали щеше да заяви направо, че съпругът ѝ мрази моя? Нито тя, нито Ландън ми бяха показали по какъвто и да е начин, че между тях и Гидиън има вражда. Но от друга страна, нямаше как да споменат подобно нещо по време на преговори за възлагане на поръчка.

Възможно ли бе тя да не знае нищо? Дали Ландън криеше жаждата си за мъст?

— Не сега — отвърнах.

Нарочно държах вратата отворена, готова да изляза всеки момент. Анджела беше или съвсем безобидна и неосведомена за плановете на мъжа си, или твърде коварна. И в двата случая нямах намерение да се сприятелявам с жена, чийто съпруг иска да навреди на Гидиън, но пък сигурно в поговорката „Дръж приятелите си близо, а враговете си още по-близо“ имаше известна истина.

Анджела избърса ръцете си бързо и тръгна с мен към изхода.

— Може би друг път.

След относителната тишина в тоалетната в ресторанта ми се стори още по-шумно. Хората говореха високо, чуваше се потракване на прибори, звучеше музика.

Тъкмо влизахме в основната зала, когато Райън Ландън стана от сепарето си и застана срещу нас. В този ресторант нямаше лоши места, но неговата маса не се намираше на най-доброто. Дали Гидиън знаеше, че и семейство Ландън ще обядва в „Табло Уан“? Не бих се изненадала. Все пак някога ме бе проследил по кредитната карта, която бях използвала в един от нощните му клубове.

Ландън беше висок, макар и не колкото Гидиън, навярно около метър и осемдесет. Имаше чуплива кестенява коса и очи с цвят на кехлибар. Беше в отлична форма и бе много привлекателен; усмихваше се лесно и винаги бе готов да се разсмее. Когато се запознахме, ми се стори чаровен и много внимателен към съпругата си.

— Здравей, Ева — поздрави ме и бързо потърси с поглед жена си, която стоеше зад гърба ми. — Каква приятна изненада.

— Здравей, Райън.

Ще ми се да бях уловила погледа, който си размениха. Ако наистина заговорничеха

срещу мен, трябваше да го знам.

— Днес сутринта стана дума за теб. Чух, че си напуснала „Уотърс Фийлд & Лийман“.

В ума ми светна червена предупредителна лампичка — подозрението, което бях изпитала в тоалетната, се засили. Не бях подготвена за тази трудна игра. Гидиън можеше да се справи с всеки — всъщност той задаваше правилата на играта, но аз не бях готова. С голямо усилие се въздържах да погледна към съпруга си, за да проверя дали ни наблюдава.

Опитах се да се измъкна, тъй като не се чувствах в свои води.

— Работата вече ми липсва, но и двамата с Гидиън сме много привързани към Марк.

— Да, чувал съм прекрасни отзиви за него.

— Наистина си разбира от работата. Запознах се с Гидиън по времето, когато Марк работеше за кампанията на водка „Кингсман“.

Ландън вдигна учудено вежди:

— Никога нямаше да се досетя.

— В добри ръце си. — Усмихнах се. — Марк е най-добрият. Щеше да ми е много тъжно да напусна работа, ако не знаех, че скоро отново ще работим заедно.

Райън видимо смени тактиката.

— Е… Ние все пак решихме вътрешен екип на „Ланкорп“ да се заеме с рекламата. Хората ми заявиха, че могат и сами да постигнат отлични резултати, и тъй като точно за това съм ги наел, прецених, че ще е най-добре да ги оставя да се пробват.

— О, тогава с нетърпение ще очаквам да видя какво са направили — отвърнах и понечих да си тръгна. — Много се радвам, че ви видях и двамата. Приятен обяд.

Сбогувахме се и аз се насочих към масата ни. Забелязах, че Гидиън е потънал в разговор с членовете на борда, и реших, че не ме е забелязал. С приближаването ми обаче веднага стана от мястото си, без дори да погледне към мен.

Казахме „довиждане“ на останалите и си тръгнахме от ресторанта. Гидиън бе поставил ръка на кръста ми. Обожавах този негов собственически жест.

Ангъс ни чакаше в бентлито, паркирано до тротоара. Какта и папараците, които се възползваха от възможността да ни направят множество снимки. Успокоих се, когато се настаних на задната седалка и колата се вля в трафика.

— Ева.

Кожата ми настръхна, щом чух грубия тембър на Гидиън. Погледнах го и видях огъня в очите му. В следващия миг той обхвана лицето ми с ръце и впи устни в моите. Ахнах, стресната от необузданата проява на желание. Проникна дълбоко в устата ми с език и пробуди безкрайната ми страст към него.

— Толкова си хубава изрече и прокара ръце през косата ми.

И непрекъснато се променяш. Никога не знам кого ще видя на следващия ден.

Засмях се, облегнах се на него и отвърнах на целувката му с цялото си сърце и душа. Обожавах допира до него. Когато Гидиън ми се отдадеше, чувствените извивки на устните му омекваха и губеха строгостта си и той ставаше още по-прекрасен.

— Трябва да те държа в напрежение, шампионе.

Гидиън ме придърпа така, че да седна в скута му. Неуморно галеше тялото ми.

— Желая те.

— Надявам се, че е така — прошепнах и прокарах върха на езика си по долната му устна. — Цял живот няма да се отървеш от мен.

— Времето пак няма да ми стигне.

Наведе главата ми назад и отново ме целуна. Сложи ръка ни врата ми, за да не мога да се движа, докато навлизаше с език бързо и настъпателно. Все едно ме чукаше. Усещах докосването на езика му навсякъде.

Опитах се да се измъкна, не можех да игнорирам присъствието на Ангъс.

— Гидиън.

Да отидем в мезонета — прошепна, изкушаваше ме като самия дявол.

Почувствах допира на възбудения му пенис. Беше го допрял до бедрото ми, примамваше ме с обещание за секс, грях и удоволствие — толкова голямо, че трудно щях да го понеса.

— Имаш съвещание — отвърнах задъхано.

— Майната му на съвещанието.

Потиснах желанието си да се разсмея и го прегърнах. Притиснах носа си в извивката на врата му и вдишах аромата. Миришеше прекрасно, винаги ухаеше така. Гидиън не използваше одеколон. Долавях само чистата, първична миризма на кожата му и съвсем лекия мирис на любимия му душгел.

— Обожавам миризмата ти — казах тихо и се гушнах в него. Беше толкова топъл, тялото му беше горещо и твърдо, пулсираше от живот, енергия и сила. — Има нещо специално в нея. Докосва нещо дълбоко в мен. Тя е едно от нещата, които ми казват, че си мой.

— Така съм се надървил — изръмжа Гидиън, долепил устни до ухото ми. Гризна го леко, причиняваше ми слаба болка, за да ме накаже за страстта си.

— А аз съм съвсем влажна — отвърнах шепнешком. — Днес ме направи толкова щастлива.

Пое си дълбоко въздух, движеше ръце нагоре-надолу по гърба ми.

— Добре.

Отдръпнах се и видях как Гидиън постепенно си възвръща самообладанието. Толкова рядко се случваше да загуби контрол. Беше много вълнуващо, че мога да предизвикам такава реакция у него. Още по-вълнуващо бе да осъзная, че от момента, в който съм се появила в ресторанта, той е бил на ръба, но с нищо не се е издал пред останалите. Умението му да се владее бе едно от качествата му, които ме възбуждаха най-силно.

Погалих лицето му с върха на пръстите си.

— Благодаря ти — изрекох. — Думите съвсем не са достатъчни и сравнение с онова, което ми даде днес, но все пак ти благодаря.

Затвори очи. Допря чело до моето:

— Няма защо.

— Радвам се, че харесваш косата ми.

— Харесва ми, когато си самоуверена и секси.

Потърках нос в неговия, любовта ми към Гидиън ме изпълни до краен предел.

— А ако се наложи да си боядисам косата в лилаво, за да се чувствам така?

— Тогава ще чукам лилавокосата си съпруга — отвърна с лека усмивка, постави ръка на сърцето ми и се възползва от случая да стисне гърдата ми. — Стига същността да си остане същата, останалото е само обвивка.

Почудих се дали да не му кажа, че е опасно близо до това да стане романтичен, но реших да го запазя за себе си.

Вместо това го попитах:

— Видя ли семейство Ландън?

Гидиън се отдръпна.

— Говореха нещо с теб.

Присвих очи.

— Знаел си, че ще бъдат там?

— Присъствието им не ме изненада.

— Умееш да се измъкваш — оплаках се. — Всички мъже сте такива. Не знам дали Анджела Ландън ме поднасяше, или съвсем сериозно ме покани да отидем заедно на дефилето на „Грей Айълс“ по време на Седмицата на модата.

— Може би по малко и от двете. Ти какво ѝ отговори?

— Че нямам намерение да ходя.

Целунах го, след което се наместих обратно на мястото си. Отначало Гидиън не искаше да ме пуска, но все пак го стори.

— Корин щеше да знае как да се справи е нея — въздъхнах. — Навярно Магдалин също. А майка ми със сигурност щеше да реагира правилно.

— Постъпила си чудесно. А какво каза Ландън?

Нацупих устни.

— Колко е сигурен договорът ти с Марк?

Гидиън ме изгледа въпросително.

— Какво си направила?

— Споменах, че аз и ти имаме здрава връзка с Марк, тъй като с се запознали, докато сме работили с него. Казах, че с нетърпение очакваме да работим отново с него в бъдеще.

— Искаш да видиш дали Ландън ще предложи работа на Марк?

— Да, любопитно ми е да видя докъде ще стигне. Не се тревожа за Марк. Той е лоялен и макар да не знае подробности, е наясно, че „Ланкорп“ е една от причините да напусна работа. Освен това се разбира добре с големия шеф в „Крос индъстрис“. В „Ланкорп“ ще бъде просто търтей. Не е толкова глупав.

Гидиън се отпусна назад. Ако не го познавах толкова добре, можеше да си помисля, че се намества по-удобно.

— Опитваш се да разбереш дали ти казах истината за мотивите на Ландън — изрече.

— Не.

Поставих ръка на бедрото му и усетих напрежението. И двамата му родители го бяха предали. Знаех, че донякъде Гидиън очаква и останалите хора около него да постъпят по същия начин.

— Вярвам ти. Повярвах ти, когато ми каза. Думата ти ми стига, нямам нужда от други доказателства.

Загледа се в мен и стисна ръката ми. Силно.

— Благодаря ти.

— Но може би ти си изпитал необходимост да ми го докажеш? — попитах спокойно. — Разбрал си, че Райън Ландън е направил резервация. Искал си да ме представиш на борда на фондацията и си преценил, че срещата в „Табло Уан“ може да постигне две цели, ако случайно се сблъскам с Ландън там. Макар че доста неща си оставил на случайността…

— Не и ако той седи близо до тоалетните.

— Можех да не отида до тоалетната.

Гидиън ме изгледа.

— Не е толкова невероятно — възразих.

— Ти си жена — отвърна той, сякаш това обясняваше всичко.

Присвих очи.

— Понякога ужасно много ми се иска да те ударя.

— Какво да направя, като съм прав?

— Отклоняваш се от темата.

Гидиън сви устни за миг.

— Напусна ме заради него. Исках отново да се срещнете.

— Не е точно така, но добре. Разбрах каква е била целта ти. Леко разочарована, отмахнах новия бретон от лицето си. — И все пак не можах да разбера какво очакват от мен. Ландън е малко по-лесен за разгадаване от жена си, но и двамата идеално се преструват на искрени. Освен това работят в екип.

— Ние с теб също сме екип.

— Ще станем. Трябва да се науча да изпълнявам задълженията си по-добре.

— Нямам оплаквания.

Усмихнах ce.

— Не прецаках нещата, но е съвсем друго да си свърша добре работата.

Гидиън докосна леко бузата ми.

— Изобщо нямаше да ме интересува дали си прецакала нещо, макар че твоята представа за „прецакване“ е съвсем различни от моята. Въобще не ми пука дали косата ти е зелена или лилава, или какъвто там цвят си избереш, макар че я харесвам руса Искам теб.

Извърнах глава и целунах дланта му.

— Анджела много прилича на Корин.

Съпругът ми се засмя изненадано.

— Не, не прилича.

— Напротив, ужасно много прилича на нея. Е, не са като близначки. Но в косата и тялото са еднакви.

Гидиън поклати глава:

— Не е така.

— Мислиш ли, че Ландън нарочно си е избрал жена, която да прилича на твоя идеал?

— Струва ми се, че в момента въображението ти се е развихрило. — Постави пръсти върху устните ми, за да замълча. — А ако си права, значи е сбъркал, така че въпросът остава спорен.

Сбърчих нос. Усетих, че чантичката започна да вибрира до бедрото ми, взех я и извадих телефона си от нея.

Имах съобщение от Раул: „На работа е.“

Погледнах към съпруга си и видях, че ме наблюдава.

— Помолих Раул да разбере къде е Ани — обясних.

Гидиън измърмори нещо под носа си.

— Ужасен инат си — изропта.

— Както ти самият изтъкна, днес се чувствам уверена и секси-заявих и му изпратих въздушна целувка. — Подходящ момент да намина да я поздравя.

Гидиън вдигна поглед към огледалото за обратно виждане. Ангъс срещна погледа му и двамата се разбраха нещо. След това съпругът ми насочи блестящите си сини очи към мен.

— Ще правиш това, което ти казва Ангъс. Ако на момента той прецени, че идеята ти не е добра, ще се откажеш. Ясно?

Мина секунда, преди да отговоря, тъй като очаквах по-голямо съпротива от негова страна.

— Добре.

— И довечера ще дойдеш в мезонета за вечеря.

— Кога разговорът ни се превърна в пазарлък?

Гидиън ме изгледа неумолимо и непреклонно.

— Обещах на Кари да излезем на вечеря. Днес, докато бях с теб, той звъни по телефоните вместо мен. Ще ни бъде приятно да дойдеш с нас.

— Не, благодаря. Ела след това.

— Ще се държиш ли прилично?

В очите му проблеснаха палави пламъчета:

— Само ако и ти се държиш прилично.

Помислих си, че щом може да прояви чувство за хумор по въпроса, значи сме направили крачка напред.

— Готово.

Колата спря пред „Кросфайър“ и Гидиън се надигна, готов да слезе от нея. Докато Ангъс отиваше да му отвори вратата, аз се наведох към съпруга си и му предложих устните си. Той обхвана лицето ми с две ръце и ме целуна твърдо и властно. Целувката бе много по— сладка от онези, с които ме дари, щом излязохме от „Табло Уан“. И много по-истинска.

Бях останала без дъх, когато се отдръпна.

Огледа ме за момент и кимна доволно.

— Обади ми се на мобилния веднага щом приключиш.

— Аако си…

— Обади ми се.

— Добре.

Гидиън се измъкна от бентлито и с широка стъпка влезе в „Кросфайър“.

Наблюдавах го, докато изчезна от поглед, и си спомних първия ден, в който го срещнах. Тогава влязох във фоайето, а той се върна обратно в сградата след мен. Опитвах се да не го забравя, знаех, че е глупаво да се чувствам изоставена в момента, но винаги ми беше трудно да гледам как Гидиън се отдалечава от мен. Това беше един от многото ми недостатъци, които трябваше да преодолея.

„Вече ми липсваш“ — написах му.

Получих отговор почти веднага: „Радвам се, че е така, ангелчето ми.“

Смеех се, когато Ангъс седна отново зад волана. Погледна ме в огледалото за обратно виждане.

— Къде отиваме сега?

— Към работното място на Ани Лукас.

— Тя може да е на работа още дълго.

— Помислих си го. Бих могла да свърша някои неща, докато я чакам. Ако приключа с всичко и нямам какво повече да правя, ще пробваме друг път.

— Ясно. — Запали мотора и тръгнахме.

Набрах номера на Кари.

— Здрасти — поздрави ме той. — Как мина обядът?

— Добре — отвърнах и му разказах всичко.

— Не ти е било скучно — отбеляза, когато привърших разказа си. — Май не разбрах цялата история с Ландън, но аз по принцип не разбирам много твоя човек. Има ли на този свят някой, който да не му е сърдит за нещо?

— Аз.

— Да, но не се чукаш с него.

— Кари, кълна се, ще те убия.

Засмя се.

— Свързах се с Блеър. Каза, че ако ти е удобно, може утре да дойде в мезонета. Само му изпрати съобщение кога си свободна и ще направи всичко възможно.

— Чудесно. А какво става с Кристин?

— Сега ще ти кажа и за нея, бебчо. Днес цял ден ще си бъде и офиса, така че можеш да ѝ се обадиш, когато решиш. Или ѝ изпрати имейл, ако ти е по-лесно. С нетърпение очаква да си поприказва с теб.

Ще ѝ се обадя. Реши ли къде ще ходим на вечеря довечера?

— Яде ми се нещо азиатско. Китайско, японско, тайландско… нещо такова.

— Азиатска кухня. Добре, така да бъде — съгласих се и отпуснах глава на облегалката. –

Благодаря ти, Кари.

— Радвам се, че можах да помогна. Кога се прибираш у дома?

— Още не знам. Имам да свърша още нещо и след това си идвам.

— Ще се видим тогава.

Затворих телефона в момента, в който шофьорът паркира колата до бордюра.

— Ей там, от другата страна на улицата, е кабинетът ѝ — обясни Ангъс и насочи вниманието ми към близката тухлена сграда от моята страна. Беше на няколко етажа и имаше малко спретнато фоайе, което се виждаше през стъклената входна врата.

Огледах постройката за момент, представих си как Ани Лукас стои в кабинета си с пациент, който разкрива пред нея най-интимните си тайни, без изобщо да предполага с какъв човек разговаря. Такива са правилата на играта. Психолозите и психоаналитиците, на които се доверяваме, знаят всичко за нас, докато ние знаем за тях само това, което могат да ни разкрият снимките по бюрата им и дипломите по стените.

Започнах да прехвърлям номерата в телефона си, докато открих този на Кристин и ѝ се обадих. Секретарката ѝ ме свърза веднага.

— Здравей, Ева. Възнамерявах да ти звънна, но твоят приятел ме изпревари. Всъщност от няколко дни се опитвам да се свържа с теб.

— Знам. Съжалявам.

— Няма проблем. Видях снимките ти с Крос на плажа. Разбирам защо не отговори на обажданията ми. Но трябва непременно да се видим и да уточним някои подробности.

— Сватбата ще бъде на двайсет и втори септември.

Настъпи мълчание.

— Добре. Леле!

Трепнах — знаех, че искам прекадено много за толкова кратко време. И че ще са нужни доста пари, за да стане всичко готово за деня на сватбата.

— Реших, че майка ми е права по отношение на цветовата гама. Нека всичко е в бяло, кремаво и златно. Но искам и малки акценти в червено. Например, ако букетът ми е в неутрални тонове, бижутата, които нося, да са с рубини.

— Добре. Чакай да помисля. Какво ще кажеш да сложим червени волани под белите покривки за маса? Или подложки от венецианско стъкло под кристалните чинии… Ще ти предложи няколко варианта — заяви и въздъхна шумно. — Обаче наистина трябва да видя мястото, където ще се състои събитието.

— Мога да уредя самолет дотам. Кога искаш да заминеш?

— Възможно най-скоро — отвърна, без да се замисли. — Утро вечер съм заета, но можем да го направим сутринта.

— Ще го уредя и ще ти изпратя подробностите.

— Ще чакам. Ева… роклята ти готова ли е?

— Ами… не.

Кристин се засмя. Когато заговори отново, напрежението, което преди долавях в гласа ѝ, беше изчезнало напълно.

— С такъв мъж до теб напълно разбирам, че искаш тържеството да се състои възможно най-скоро. Но ако имаме повече време, ще сме сигурни, че всичко ще мине както трябва и сватбеният ти ден ще е идеален.

— Знам, че ще бъде идеален, дори нещо да се провали. — Потърках пръстена си с палец, присъствието му ми вдъхваше увереност. — Гидиън има рожден ден тогава.

— Добре. Ще уредим всичко.

Усмихнах се.

— Благодаря ти. Ще се чуем скоро.

Затворих телефона и се загледах в сградата от другата страна на улицата. До нея имаше малко кафене. Реших да отида там и да си взема едно лате, но първо трябваше да се обадя на дизайнера.

Изпратих съобщение на Гидиън: „С кого трябва да говоря, за да уредя самолет за утре сутрин, който да отведе сватбения агент до къщата в Аутър Банкс?“

Стори ми се доста странно да задавам такъв въпрос. Кой би пуснал, че някога ще имам на разположение частен самолет? Не бих сигурна, че ще свикна с тази мисъл.

Изчаках около минута и когато не получих отговор, набрах номера на Блеър Атп.

— Здравей, Блеър — поздравих, щом вдигна телефона. — Обажда се Ева Трамел, годеницата на Гидиън Крос.

— Ева. Разбира се, познах те — отговори ми топло и дружелюбно. — Радвам се да те чуя.

Бих искала да поговорим за някои детайли по проекта за преустройство на мезонета. Кари каза, че можем да се видим утре.

Сетих се за пътуването ми е Кристин до Аутър Банкс и отговорих:

— Привечер удобно ли ти е? Към шест?

Гидиън щеше да е в кабинета на доктор Питърсън поне до седем. Едва тогава щеше да тръгне към къщи. Това щеше да ми осигури достатъчно време да променя някои неща с дизайнера.

— Чудесно, за мен е идеално — прие предложението ми Блеър. — В мезонета ли ще се срещнем?

— Да, ще те чакам там. Благодаря. До утре.

В момента, в който прекратих разговора, телефонът ми избръмча. Погледнах екрана и прочетох съобщението на Гидиън: „Скот ще уреди всичко.“

Прехапах долната си устна. Стана ми неприятно, че не се бях досетила да позвъня първо на Скот. „Следващия път аз ще му се обадя. Благодаря!“ — отговорих.

Поех си дълбоко въздух и реших да се свържа с Елизабет, майката на Гидиън.

Телефонът на Ангъс изпищя на предната седалка. Той го вдигна и се обърна към мен:

— В асансьора е. Слиза надолу.

— О! — Изненадата ми премина в объркване.

Откъде знаеше? Погледнах отново към тухлената сграда. Нима Гидиън притежаваше и нея, както бе собственик на сградата, в която работеше съпругът на Ани?

— Ето, момиче, вземи това. — Ангъс се обърна към мен и ми подаде малък черен диск. Бе с големината на монета, но три пъти по-дебел. — От едната страна е лепкав. Сложи го под презрамката на роклята си.

Прибрах телефона в чантата си, взех диска и вперих поглед в него.

— Какво е? Микрофон?

— Да. Или ще го сложиш, или и аз идвам с теб — заяви той и ми се усмихна извинително. — Проблемът не е в теб, а в нея.

Нямах какво да крия, така че залепих микрофона от вътрешната страна на сутиена си и бързо излязох от колата, след като Ангъс ми отвори вратата. За по-сигурно ме стисна за ръката и ме преведе до отсрещната страна на улицата.

Намигна ми и влезе в кафенето.

Изведнъж се озовах сама на тротоара и ме обзе ужасна нервност. Но секунда по-късно, когато Ани отвори вратата и излезе от фоайето, се почувствах съвсем спокойна. В прилепналата си рокля на леопардова шарка и с черни обувки „Кристиан Лубутен" изглеждаше свирепа и енергична. Щръкналата ѝ червена коса засилваше още повече това впечатление.

Стиснах чантичката си под мишница и тръгнах право срещу нея.

— Каква изненада! — възкликнах и я приближих.

Ани ме погледна и вдигна ръка, за да спре такси. За момент лисичата ѝ физиономия остана съвсем безизразна, после изведнъж ме позна. Шокът, който се изписа на лицето ѝ, беше повече от признание. Отпусна ръка.

Изгледах я от главата до петите.

— Спри да носиш перука, когато искаш да се видиш с Кари. Късата коса ти отива повече.

Ани бързо си възвърна самообладанието.

— Колко добре изглеждаш, Ева! Гидиън добре те е лъснал.

— Да, лъска ме доста често. При всяка възможност. — Думите ми привлякоха вниманието ѝ.

— Всъщност не може да ми се насити, така че за теб не остава нищо. Затова ще е най-добре да се ориентираш към другиго.

Изражението ѝ стана сурово. Осъзнах, че до този момент не съм виждала истинска омраза. Дори в лятната нюйоркска горещина почувствах как ме обгръща хлад.

— Толкова си заблудена — пристъпи към мен, — сигурно в момента чука друга. Защото той е точно такъв и така действа.

— Нямаш никаква представа какъв е той — заявих. Стана ми неприятно, че трябва да вдигна глава, за да я погледна в очите. — Изобщо не се притеснявам за него. Ти обаче трябва да се притесняваш от мен. Защото ако още веднъж се доближиш до Гидиън или до Кари, ще си имаш работа с мен. И тогава не ти завиждам.

Обърнах се, бях изпълнила това, за което дойдох.

Ани се засмя.

— Той е увреден по рождение. Той е болен и извратен, но все още не ти го е показал. Въобразява си, че може да го скрие от теб, красивото момиченце, което чудесно пасва на приказката. Красавицата и Звяра за пред обществото. Добро прикритие, но той няма да издържи. Не може дълго да потиска истинската си природа.

Мили боже… Дали знаеше за Хю?

Как бе възможно да е знаела, че Гидиън е жертва на перверзните на брат ѝ, и в същото време да е правила секс с него? Така ми призля при тази мисъл, че ми се догади.

Смехът ѝ ме връхлетя като парчета счупено стъкло.

— В дъното на душата си Гидиън е зъл и жесток. Преди да приключи с теб, ще те пречупи. Ако първо не те убие.

Изпънах гръб и стиснах ръце в юмруци. Цялата се тресях от гняв, с всички сили се опитвах да потисна желанието си да забия юмрук в самодоволната ѝ отвратителна физиономия.

— За кого си мислиш, че се женят зверовете, тъпа кучко? — попитах и пристъпих отново към нея. — За красиви и крехки момиченца? Или за други зверове?

Застанах съвсем близо до нея.

— Правилно си разбрала, Ани, това наистина е приказка. Но Гидиън е красавецът, а аз — звярът.

Глава 6

— Мислиш си, че Гидиън е опасен? Чакай само да видиш аз на какво съм способна.

Дълго време стоях неподвижен като камък, гласът на Ева продължаваше да звучи в ушите ми и след края на записа. Вдигнах поглед от бюрото си и го насочих към лицето на Ангъс.

— Мили боже!

Той издирваше мои данни, които Хю евентуално бе запазил. Не бе успял да открие нищо, затова предположихме, че Хю не си е водил бележки. Имаше логика. Защо му е на човек да документира престъпленията си?

— Ще продължа да търся — заяви Ангъс тихо. — В дома и кабинета ѝ. В кабинета на мъжа ѝ. Навсякъде. Ще ги открия.

Кимнах и станах от стола. Поех си дълбоко въздух и се опитах да потисна пристъпа на гадене. Не можех да направя нищо, освен да чакам.

Отидох до най-близкия прозорец и се загледах в сградата, в която се намираше офисът на „Ланкорп“.

— Ева се държа добре — добави Ангъс иззад гърба ми. — Успя да сплаши Ани. Видях го по изражението ѝ.

Въздържах се да прегледам кадрите от охранителната камери, предпочетох да чуя записа от срещата им — това ми стигаше. Познавах жена си, гласа ѝ и интонацията ѝ. Познавах нрава ѝ. И знаех, че може да изпусне така бързо и яростно нервите си само когато ме защитава.

През краткото време, откакто бяхме двойка, Ева бе успяла да влезе в директен сблъсък с Корин в дома ѝ, на няколко пъти с майка ми, с Теранс Лукас в кабинета му, а сега и със съпругата му пред нейния кабинет. Знаех, че жена ми смята за свой дълг да ме защитава, и тъкмо затова си наложих да отстъпя и да ѝ позволя да го направи.

Нямах нужда от защитата ѝ. Можех да се погрижа за себе си: без чужда помощ, както го бях правил множество пъти. Но се чувствах добре, когато виждах, че вече не съм сам. Ставаше ми още по-добре, като си помислех, че Ева е способна да се изправи срещу онази луда жена и да я стресне.

— Истинска тигрица е — заявих и се извърнах към Ангъс. — Аз самият нося белези от ноктите ѝ.

Ангъс леко отпусна рамене.

— Тя винаги ще бъде до теб.

— Ако миналото ми излезе наяве ли? Да, ще остане до мен.

Щом го изрекох, осъзнах колко истина има в тези думи. Преди не бях сигурен, че ще успея да задържа Ева. Обичах жена си и не се съмнявах, че и тя ме обича силно, но колкото и идеална да ми се струваше, и тя си имаше недостатъци. Прекалено много се съмняваше в себе си. Понякога не вярваше, че е достатъчно силна да се изправи пред трудностите. А когато усетеше, че независимостта и спокойствието ѝ са заплашени, бягаше надалеч, за да се предпази.

Спрях поглед върху снимката ѝ на бюрото. Напоследък нещата се бяха променили. Докарала ме бе до ръба на възможностите ми, като отряза достъпа ми до единственото нещо, без което не мога да живея — до самата нея. С нежелание се прекатурих от ръба и паднах от другата страна. Принудих се да го сторя, за да я спечеля обратно. Вследствие на това тя вече не гледаше на брака ни като на съвкупност от „мен“ и „нея“, а като на едно цяло — „нас“. Нежеланието ми изчезна. Независимо от всичко щях да „падна" отново, за да я задържа до себе си, но този път нямаше да има нужда някой да ме притиска.

— Харесва ѝ, че мога да се грижа за нея, да осигурявам безопасността ѝ — казах повече на себе си, отколкото на Ангъс. — Но и дори да загубя всичко, тя пак ще е тук. Защото иска мен, независимо колко съм прецакан.

Парите… общественото положение… Те не бяха важни за нея.

— Не си прецакан, момко. Но си прекалено красив и това не ти е от полза. — Ангъс се усмихна кисело. — А що се отнася до жените, изборът ти не винаги е бил най-правилният, но кой не е грешил в това отношение? Трудно е да откажеш, когато толкова ти се иска, а те си вдигат полите.

Изненадах се от прямия му коментар и забравих за Ани Лукас. Тревогите нямаше да доведат до нищо добро. Ангъс щеше да стори онова, което умее най-добре. А аз щях да се съсредоточа върху съпругата си и съвместния ни живот.

— Къде е Ева в момента? — попитах.

— Раул я кара към студиото на Паркър Смит в Бруклин.

Кимнах — разбирах жена си, явно искаше да изпусне парата.

— Благодаря ти, Ангъс.

Щом той си тръгна, седнах зад бюрото, за да се върна към обичайната си ежедневна работа. Бях разместил цял куп ангажименти, за да обядвам с Ева и членовете на борда на „Кросроудс“, и сега се налагаше да наваксам.

Телефонът ми завибрира и заподскача по опушеното стъкло на бюрото. Погледнах го с надежда да видя лицето на Ева, но звънеше сестра ми Айрланд. За момент ме връхлетя познатото чувство на неудобство. Обзе ме лека паника, преди да вдигна телефона.

Сестра ми още бе тийнейджърка и аз не проумявах как присъствието ми в живота ѝ би могло да ѝ бъде от полза. По някаква причина обаче Ева смяташе, че това е важно, така че се опитвах да полагам усилия заради нея.

— Здравей, Айрланд. На какво дължа тази чест?

— Гидиън… — Сестра ми хлипаше силно, сякаш се давеше н сълзи.

Моментално се напрегнах, обзе ме гняв и настръхнах.

— Какво е станало?

— Върнах се от училище и татко ме чакаше. С мама ще се развеждат.

Заобиколих бюрото и се отпуснах в стола си. Гневът ми се изпари.

Айрланд продължи да говори трескаво, не ми даваше възможност да се намеся.

— Нищо не разбирам — каза през сълзи. — Само преди няколко седмици всичко беше наред. После започнаха да се карат през цялото време и накрая татко се изнесе на хотел. Нещо се е случило, но нито един от двамата не иска да ми каже какво. Мама плаче през цялото време. А всеки път, когато видя татко, очите му са зачервени.

Стомахът ми пак се сви. Задъхах се.

Крие знаеше. За Хю и за мен. За лъжите на Теранс Лукас, който бе прикрил престъплението на зет си. За отказа на Елизабет да ми повярва, да се бори за мен, да ме спаси.

Айрланд…

— Мислиш ли, че си има любовница? Той започна всичко. Мама казва, че е объркан. Че ще премисли и ще промени решението си, но аз съм сигурна, че няма да го направи. Държи се тика, сякаш решението му е окончателно. Можеш ли да поговориш с него?

Стиснах здраво телефона.

— И какво да му кажа?

„Здрасти, Крие. Съжалявам, че ме изнасилваха, а жена ти не можа да приеме истината. Кофти е, че се развеждате. Няма ли начин да ѝ простиш и да заживеете щастливо до края на дните си?“

Само мисълта, че Крие ще продължи да живее с жена си, все едно нищо не се е случило, ме изпълни с гняв. Някой знаеше. И го беше грижа. Някой също като мен не можеше да живее повече с тази лъжа. Не бих променил това, дори да можех.

Една малка и студена частица от мен се радваше, че е дошъл моментът на разплата. Най-после.

— Трябва да има причина, Гидиън! Не може хора, които преди месец са били лудо влюбени един в друг, изведнъж да решат да се развеждат.

Господи! Потърках врата си, усещах зараждането на ужасно главоболие.

— Може би трябва да отидат на семейна терапия.

Груб, безрадостен смях изгори гърлото ми. Потиснах го. Всичко бе започнало с един психотерапевт. Каква ирония, че точно аз предлагах посещение при друг психотерапевт, който да оправи нещата.

Айрланд подсмръкна:

— Мама каза, че татко ѝ е предложил да го направят, но тя не иска.

Повече не можех да потискам тъжния кикот. Какво щеше да каже доктор Питърсън, ако успее да надникне в главата ѝ? Дали щеше да я съжали? Да изпита отвращение към нея? Или гняв? Най-вероятно нищо нямаше да изпита. С нищо не бях по-различен от всяко друго насилено дете, а майка ми с нищо не беше по-различна от всяка друга слаба, егоцентрична жена.

— Съжалявам, Айрланд.

Съжалявах много повече, отколкото можех да изразя с думи, Какво би си помислила за мен, ако разбере, че вината за развода е изцяло моя? Дали и тя щеше да ме намрази като брат ни Кристофър? Мисълта стегна гърдите ми като менгеме.

Кристофър не ме понасяше, но обичаше Айрланд и много държеше на родителите си. Винаги е било така.

— Говори ли с Кристофър?

— И той е разстроен като мама. Аз се чувствам зле, но те двамата… Никога не съм ги виждала толкова нещастни.

Станах отново, не ме свърташе на едно място. „Какво трябва да направя, Ева? Какво да кажа? Защо не си до мен, когато имам нужда от теб?“

— Баща ти няма любовница — уверих я. Исках да я успокоя, доколкото мога. — Той не е такъв човек.

— Тогава защо е подал молба за развод?

Въздъхнах тежко.

— Защо човек иска да сложи край на брака си? Защото не върви.

— След всичките тези години просто ей така решава, че не е щастлив? И си тръгва?

— Предложил ѝ е да посещават терапевт, но тя е отказала.

— Значи мама е виновна за това, че той изведнъж има проблеми с нея? — Гласът беше на Айрланд, но думите бяха на майки ми.

— Ако си търсиш някого, когото да обвиниш, не мога да ти помогна.

— Хич не те интересува дали ще се разведат. Сигурно мислиш, че съм глупачка да се разстройвам толкова на моята възраст.

— Не е вярно. Имаш пълното основание да си огорчена.

Погледнах към вратата на кабинета си, Скот стоеше от другата страна. Дадох му знак, че съм го разбрал, когато посочи часовника си. След това се върна обратно на бюрото си.

— Тогава ми помогни да оправим нещата, Гидиън!

— Господи! Не знам защо си мислиш, че мога да направя каквото и да било.

Разплака се отново.

Изругах наум, не ми беше приятно, че страда толкова много, особено като знаех, че донякъде и аз съм виновен за това.

— Миличка…

— Можеш ли поне да се опиташ да ги вразумиш?

Затворих очи. Аз бях проклетият проблем, затова беше невъзможно да помогна за разрешаването му. Но не можех да ѝ го кажа.

— Ще им се обадя.

— Благодаря ти — подсмръкна отново Айрланд. — Обичам те. Изохках тихо. Прилоша ми от удара, който ми нанесоха думите ѝ. Затвори, преди да успея да ѝ кажа още нещо. Почувствах се така, сякаш съм изпуснал някаква възможност.

Оставих телефона на бюрото си, едва се сдържах да не го пратя в стената.

Скот отвори вратата и подаде глава през нея:

— Всички ви очакват в конферентната зала.

— Идвам.

— А господин Видал иска да му се обадите, когато ви е удобно.

Кимнах отсечено, но вътрешно изпъшках, когато чух името на втория си баща.

— Ще го потърся.

Наближаваше девет вечерта, когато Раул ми изпрати съобщение, че Ева пътува към мезонета. Излязох от кабинета в дома си и отидох да я посрещна във фоайето. Вдигнах учудено вежди, когато видях, че носи голяма кутия. Раул стоеше зад нея със сак в ръка.

Ева ми се усмихна, когато поех кутията от нея.

— Донесох нещо, с което ще превзема дома ти.

— Превземай го на воля — отвърнах, очарован от палавото пламъче в сивите ѝ очи.

Раул остави сака на пода в хола, после тихо се измъкна и ни остави сами. Проследих Ева с поглед, не можех да откъсна очи от тъмните дънки, които очертаваха извивките на тялото ѝ, и от широката копринена блуза, втъкната в тях. Сложила бе обувки без ток и така беше трийсетина сантиметра по-ниска от мен. Косата ѝ падаше около раменете и ограждаше лицето ѝ, по кое то нямаше никакъв грим.

Хвърли чантата си на креслото, което бе най-близо до вратата. Отиде до масичката за кафе, събу обувките си и плъзни поглед по голите ми гърди и черното копринено долнище на пижама, което бях облякъл.

— Обеща да се държиш прилично, шампионе.

— Мисля, че се държа повече от прилично, като се има предвид, че все още не съм те целунал. — Отидох до масата в трапезарията и оставих кутията. Погледнах в нея и видях цял куп снимки в рамки, увити в хартия, за да не се счупят. — Как мина вечерята?

— Вкусна беше. Ще ми се Татяна да не беше бременна, но според мен това помага на Кари да преосмисля някои неща и да порасне. А това е добре.

Реших, че е по-разумно да ѝ спестя мнението си по въпроса, затова само кимнах.

— Да отворя ли бутилка вино?

Ева озари стаята с усмивката си.

— Би било чудесно.

След малко се върнах в хола и установих, че жена ми е подредила цяла колекция снимки по полицата на камината. Сред тях беше колажът от наши общи снимки, който ѝ бях дал да държи на служебното си бюро. Освен това имаше фотографии на Кари, Моника, Стантън, Виктор и Айрланд. В рамка бепк поставена и една стара снимка, на която аз и баща ми бяхме ни брега на океана. Дадох я на Ева, когато подписвахме нотариалния акт за къщата в Аутър Банкс.

Отпих от чашата си и огледах резултата. В хола нямаше други лични вещи, затова промяната беше… коренна. Освен това рамките бяха покрити с ярка мозайка от огледални парчета, които проблясваха и привличаха погледа.

— Да не би да се събужда ергенското ти чувство за самосъхранение? — подразни ме Ева и взе чашата, която ѝ подадох.

Погледнах я развеселено.

— Твърде късно е да се плаша.

— Сигурен ли си? Защото аз едва сега започвам.

— Време беше.

— Добре тогава. — Жена ми сви рамене и отпи от червеното вино, което бях избрал. — Готова бях да те умилостивя с една свирка, ако започнеш много да нервничиш.

Усетих, че се надървям.

— Сега, като го спомена… май започва да ме избива студена пот…

Една пухкава топка се търкулна изпод масичката за кафе и ме блъсна толкова силно, че разлях вино по ръчно тъкания френски килим под краката ми.

— Какво, по дяволите, беше това?

Топката се разтърси и се превърна в кученце, малко по-голямо от обувката ми. Заклатушка се към мен с несигурна крачка. Преобладаващите му цветове бяха черно и светлокафяво, но коремчето му беше бяло. Имаше огромни уши, клепнали около сладка муцунка, и грееше от радостно вълнение.

— Твое е — каза жена ми и се разсмя. — Не е ли очарователен?

Останах без думи. Можех само да наблюдавам как кученцето дойде до краката ми и започна да ближе пръстите ми.

— О, виж, харесва те!

Ева остави чашата си на масата, застана на колене и се протегна да почеше копринената главичка на кученцето.

Огледах се объркано и видях нещо, което не бях забелязал. Сакът, който беше донесъл Раул, имаше мрежа за проветряване от три страни.

— О, боже, само да си видиш физиономията! — Ева се засмя, вдигна кучето и се изправи.

Взе чашата ми и го тикна в ръцете ми.

Хванах извиващата се кожена топка само защото нямах друг избор, а когато кучето започна да лиже лицето ми като лудо, дръпнах глава назад.

— Не мога да гледам куче.

— Разбира се, че можеш.

— Не искам куче.

— Разбира се, че искаш.

— Ева… Не.

Тя взе чашата ми с вино, занесе я до дивана, седна там и подви крака под себе си.

— Така мезонетът няма да ти се струва толкова празен, докато се нанеса при теб.

Вперих поглед в нея.

— Нямам нужда от куче, а от жена си.

— Сега имаш и двете. — Отпи от чашата ми и облиза устни. — Как ще го кръстиш?

— Не мога да гледам куче — повторих.

Ева ме погледна ведро и заяви:

— Това е подарък от съпругата ти за юбилея, затова трябва да го задържиш.

— Какъв юбилей?

— Женени сме от един месец. — Облегна се на дивана и ми хвърли предизвикателен поглед. — Мислех си, че можем да отидем до къщата на плажа и да го отпразнуваме.

Помъчих се да хвана кученцето по-добре.

— Как ще празнуваме?

— По всички възможни начини.

Веднага се възбудих и жена ми, разбира се, не пропусна да го забележи.

Погледът ѝ притъмня и се плъзна гальовно по твърдия пенис, надигнал пижамата ми.

— Умирам, Гидиън — прошепна поруменяла Ева. — Искам да чакам, но не мога. Имам нужда от теб. И днес имаме юбилей. Ако не можем да правим любов сега и да останем само ти и аз, и чувствата между нас, без всякакви други глупости, тогава никога няма да можем да правим любов, а аз не го вярвам.

Погледнах я учудено.

Жена ми изви печално устни:

— Ако изобщо има смисъл в думите ми.

Кучето ближеше брадата ми като лудо, но аз едва го забелязвах, защото бях насочил цялото си внимание към Ева. Продължаваше да ме изненадва по възможно най-прекрасния начин.

— Лъки[22].

Ева извърна глава.

— Какво?

— Така ще се казва кучето. Лъки. Ева се разсмя.

— Ти си сексманиак, шефе.

Когато Ева си тръгна, в мезонета вече имаше две кучешки къщички — една в спалнята и една в кабинета ми, както и луксозни купички за вода и храна в кухнята. Кучешката храна бе в килера, в плътно затворени пластмасови контейнери, а във всяка стая имаше по една плюшена кучешка постелка. Имаше дори изкуствена трева, на която се предполагаше, че Лъки ще пишка, когато не се облекчава върху безценните ми килими, както стори преди малко.

Всичко това — заедно с кучешки лакомства, играчки и ензимни спрейове, използвани при нараняване — открих във фоайето при асансьора, което ми подсказа, че жена ми е вербувала Раул и Ангъс в плана си да ми натрапи кучето.

Загледах се в кутрето, което седеше до краката ми и ме гледаше с влажните си тъмни очи, изпълнени с обожание.

— Какво, по дяволите, да правя с това куче?

Лъки размаха опашка толкова енергично, че и дупето му започна да се върти с нея.

Зададох на Ева същия въпрос и тя ми заяви, че Лъки ще пътува с мен до работа, после Ангъс ще го оставя в дневен център за кучета (кой да предположи, че съществуват и такива неща?) и ще го взема вечер оттам, след което заедно ще се прибираме вкъщи.

Истинският отговор открих в бележката, която бе оставила на възглавницата ми.

Любими мой господин Тъмен и Опасен

Кучетата са отлични познавачи на човешкият характер.

Сигурна съм, че прекрасният бигъл, който вече притежаваш,

ще те обожава не по-малко от мен, защото ще открие в теб

това, което виждам и аз: внимание, преданост и неистово

желание да защитаваш. Ти си истински алфа мъжкар

и той ще ти се подчинява, дори когато аз не го правя.

(Сигурна съм, че ще оцениш това!) С времето ще свикнеш

да приемаш безрезервната любов както от моя и от негова

страна, така и от страна на останалите хора в живота ти.

ТВОЯ СЕГА И ЗАВИНАГИ

Госпожа К.

Лъки се вдигна на задни лапи и започна да ме тупа по краката с предните, като скимтеше тихо.

— Май искаш непрекъснато да ти се обръща внимание, а?

Вдигнах го и се примирих с неизбежното лизане по лицето.

Миришеше леко на парфюма на Ева, затова зарових нос в козината му.

Никога не съм искал домашен любимец. Но пък и никога не съм искал съпруга, а жена ми се оказа най-хубавото нещо в живота ми.

Отдръпнах Лъки от себе си и го огледах внимателно. Ева му беше сложила червена кожена каишка с гравирана месингова плочка. До надписа „честит юбилей“ бе изписана датата на сватбата ни, така че не можех да се разделя с него.

— Няма да се отървем един от друг — казах му, а той се разлая и започна още по-енергично да се върти в ръцете ми. — Може би ти ще съжаляваш повече от мен.

*  *  *

Седя сам в спалнята си и слушам как мама крещи. Татко и се моли, а тя му вика в отговор. Включват телевизора, преди да затръшнат вратата на спалнята си, но звукът му не е достатъчно увеличен, за да заглуши скандала им.

Напоследък се карат непрекъснато.

Вземам дистанционното на любимата си управляема количка и няколко пъти я забивам в стената. Не помага.

Мама и татко се обичат. Стоят дълго, вперили поглед един ч друг; усмихват се, като че ли са забравили, че не са сами. Докосват се често. Държат се за ръце. Целуват се. Целуват се много. Понякога се чувствам неудобно, но е по-добре от крясъците и сълзите, които виждам през последните седмици. Дори татко, който винаги е весел и усмихнат, напоследък е тъжен. Очите му са зачервени през цялото време и от няколко дена ходи небръснат.

Страхувам се, че ще се разделят като родителите на приятеля ми Кевин.

Слънцето бавно залязва, но скандалът не свършва. Гласът на мама е прегракнал и дрезгав от плач. Чупи се стъкло. Нещо тежко се блъсва в стената и аз подскачам от уплаха. Минало е доста време от обяд и червата ми къркорят, но не съм гладен. Всъщност ми се гади.

Единствената светлина в стаята ми идва от телевизора, дават досаден филм, който неми харесва. Чувам, че вратата на спалнята на родителите ми се отваря. След това се затваря. В апартамента настъпва пълна тишина и пак започва дами се гади.

Когато вратата на стаята ми най-после се отваря, мама застава на прага като сянка, светлината от коридора се процежда около нея. Питаме защо стоя на тъмно, но аз не отговарям. Ядосан съм ѝ, че се държи толкова зле с татко. Той никога не започва скандалите, прави го винаги тя. Заради нещо, което е видяла по телевизията или е прочела във вестника, или е чула от приятелките си. Всички говорят лошо за татко, казват неща, които знам, че не са верни.

Баща ми не е лъжец и крадец. Мама би трябвало да го знае. Не бива да слуша другите хора, които на познават татко така добре като нас.

— Гидиън.

Мама светва лампата и аз подскачам стреснато. Остаряла е. Мирише на престояло мляко и бебешка пудра.

Стаята ми е по-различна. Играчките ми ги няма. Килимът под краката ми вече е черга, която покрива каменен под. Ръцете ми са по-големи.

Изправям се и съм висок, колкото нея.

— Какво? — питам я грубо и скръствам ръце на гърдите си.

— Трябва да спреш с това — отвръща ми и избърсва сълзите от очите си. — Не можеш да се държиш така.

— Махай се. — Усещането за гадене се разпростира из цялото ми тяло, дланите ми се изпотяват и ги свивам в юмруци.

— Тези лъжи трябва да спрат! Сега имаме нов, хубав живот. Крие е добър човек.

— Това няма нищо общо с Крие — срязвам я.

Иска ми се да ударя нещо. Не трябваше да ѝ казвам каквото и да било. Не знам защо реших, че някой би ми повярвал.

— Не можеш…

*  *  *

Изправих се рязко, бях задъхан, стисках чаршафа с всички сили. Трябваше ми малко време, за да спра да чувам бученето на кръвта в ушите ми и да доловя непрестанното джавкане, което ме бе събудило.

Разтърках лице, изругах и скочих, докато Лъки се опитваше да се изкатери по висящата

завивка и да се качи на леглото. Подскочи и се блъсна в гърдите ми.

— За бога, успокой се!

Кучето изскимтя и се сви на кълбо в скута ми, така че се почувствах като пълен глупак.

Хванах го и го притиснах до потните си гърди.

— Извинявай — казах му и го погалих по главата.

Затворих очи, отпуснах се назад и се облегнах на таблата на леглото, чаках пулсът ми да се успокои. Трябваха ми няколко минути да дойда на себе си и още толкова, за да установя, че галенето на Лъки ми действа успокояващо.

Засмях се сам на себе си и се протегнах към телефона на нощното шкафче. Часът — малко след два сутринта, ме разколеба. Както и необходимостта да съм силен и да се справям сам със собствените си проблеми.

Но много неща се бяха случили, откакто се обадих на Ева за първи път, за да поговоря с нея за кошмарите си. Хубави неща.

— Здрасти — обади се Ева, звучеше уморено и секси. — Добре ли си?

— Сега, като чувам гласа ти, съм по-добре.

— Да не би кучето да ти създава неприятности? Или имаш кошмари? Или пък си в палаво настроение?

Изведнъж ме обзе спокойствие. Очаквах Ева да ме притисне и се бях подготвил за това. А тя, изглежда, се опитваше да бъде добра с мен. Още една причина да се старая повече да ѝ дам онова, от което се нуждае, независимо от първата ми реакция. Защото, когато Ева беше щастлива, и аз се чувствах щастлив.

— Може би по малко от всичко, което изброи.

— Добре… — Чух я как отметна завивките си. — Да започнем с първото.

— Ако пусна резето на вратата на къщичката му, Лъки започна да се оплаква и не ме оставя да спя.

Ева се засмя:

— Мека Мария си ти. Хванал ти е цаката. В кабинета си ли го остави?

— Не. Лае, когато го оставя там, и пак не мога да спя. Накрая само затворих вратата на къщичката, без да я заключвам, и той се успокои.

— Няма да се научи да контролира пикочния си мехур, ако не го научиш да си седи в къщичката.

Погледнах бигъла, който спеше в скута ми, свит на кълбо.

— Събуди ме от кошмар. Мисля, че го направи съвсем съзнателно.

Ева замълча за момент.

— Разкажи ми по-подробно.

Разказах ѝ и тя ме изслуша внимателно.

— И преди се опитваше да скочи на кревата, но все не успяваше — завърших. — Много е малък още и леглото му е прекалено високо. Но сега успя да си изтътри дупето догоре и ме събуди.

Чух я как въздъхна дълбоко:

— Сигурно и той не може да спи, като вдигаш толкова шум.

Замълчах за миг, а после се разсмях. Неприятното чувство, останало след кошмара, изчезна като дим на вятъра.

— Изведнъж ужасно ми се прииска да те сложа на коляното си и да те напляскам, ангелчето ми.

Гласът ѝ прозвуча топло и весело:

— Опитай, мили, и ще видиш какво ще стане.

— Много добре знаех какво ще стане. Тя обаче нямаше представа. Все още.

— Да се върнем към съня ти — измърмори Ева. — Казвала съм го и преди, но ще се повторя:

дълбоко съм убедена, че трябва отново да повдигнеш въпроса за Хю пред майка ти. Знам, че ще е болезнено, но мисля, че трябва да го направиш.

— Няма да промени нищо.

— Не можеш да си сигурен.

— Сигурен съм. — Помръднах, за да се наместя, и Лъки изсумтя недоволно. — Не успях да ти го кажа по-рано. Крие е подал молба за развод.

— Какво? Кога?

— Не съм сигурен. Научих го от Айрланд днес. Чух се с Крие след работа, но той говори само за предбрачния им договор; каза, че иска да направи някои допълнителни отстъпки. Не обсъждахме причините, поради които иска да сложи край на брака си.

— Мислиш ли, че го прави, защото е разбрал за Хю?

Въздъхнах, чувствах се благодарен, че мога да говоря с нея за това.

— Сигурно има връзка, иначе би било прекадено голямо съвпадение.

— Леле! — възкликна Ева и се прокашля. — Май започвам истински да обичам втория ти баща.

Не можех да определя какво изпитвам към Крие. Не знаех.

— Като си помисля, че майка ми е разстроена от предстоящия развод… Мога да си го представя, Ева. Виждал съм го и преди.

— Знам, че е така.

— Ужасно ми е неприятно. Мразех да я виждам в това състояние. Болно ми беше да я гледам такава.

— Обичаш я. Така и трябва да бъде.

Обичах и Ева. За това, че не ме съдеше. За безрезервната и отдаденост. Така че се осмелих да кажа:

— Но освен това се радвам. Що за идиот се радва, когато майка му страда?

Настъпи дълго мълчание.

— Тя ти е причинила болка. И все още го прави. Да желаеш да я видиш как страда, е естествен животински инстинкт. Но мисля, че истински те радва фактът, че имаш… защитник. Някой, който да ѝ каже, че онова наистина се е случило и не е приемливо.

Затворих очи. Ако имах защитник, това беше жена ми.

— Искаш ли да дойда при теб? — попита Ева.

За малко да откажа. Обичайната ми процедура след кошмар беше да остана дълго под душа, а след това да се заловя за работа и да забравя за всичко. Така бях свикнал и така се справях. Но съвсем скоро съпругата ми щеше да живее при мен, да споделя живота ми. Имах нужда от това, но не бях напълно подготвен. Трябваше да започна да се приспособявам.

Но по-важно от всичко бе желанието ми тя да е до мен. Исках да я видя, да усетя аромата ѝ, да почувствам близостта ѝ.

— Ще дойда да те взема — казах ѝ. — Ще си взема бърз душ и ще ти изпратя съобщение, преди да тръгна.

— Добре. Ще те чакам. Обичам те, Гидиън.

Поех си дълбоко въздух и оставих думите ѝ да преминат през тялото ми.

— И аз те обичам, ангелчето ми.

Събудих се отново по изгрев. Чувствах се отпочинал, въпреки че бях будувал няколко часа. Протегнах се и усетих как нещо топло и космато се раздвижва до ръката ми, а после приятелски ме близва по бицепса.

Отворих едно око и погледнах Лъки:

— Не можеш ли да си държиш езика в устата?

Ева се обърна по гръб и се усмихна, още не беше отворила очи.

— Нищо чудно изрече. — Изключително си приятен за близане.

— Тогава дай да усетя твоя език.

Жена ми извърна глава към мен и отвори очи. Косата ѝ беше разрошена, а бузите — поруменели.

Грабнах Лъки, притиснах го до стомаха си и се извърнах на една страна. Подпрях с ръка главата си и се загледах в сънената си съпруга, чувствах се изключително доволен само защото денят ми започваше с присъствието ѝ в леглото ми.

В интерес на истината не трябваше да поемам този риск. Еви не видя в какъв вид бяха чаршафите ми, понеже ги смених, преди да я взема, но те бяха само дребен пример за това какви поражения бих могъл да нанеса по време на сън. Реших да рискувам, тъй като кошмарите ми никога не се повтаряха в една и съща нощ.

И защото Ева ужасно ми липсваше. Не само тя изпитваше силен копнеж.

— Радвам се, че ми се обади — прошепна тя.

Протегнах се и прокарах върха на пръстите си по бузата ѝ.

— Оказа се нелоша идея.

Завъртя се леко и целуна ръката ми.

Жена ми бе виждала най-лошото в мен и всеки следващ път, когато го видеше, любовта ѝ към мен нарастваше. Вече не го подлагах на съмнение. Просто трябваше да я заслужа и непременно щях да го направя. Имах цял живот пред себе си.

— Нали не си планирала още някоя засада на враговете ни днес? — попитах я.

— Не съм. — Ева се протегна, памучният ѝ потник се изпъна и едрите ѝ гърди привлякоха погледа ми. — Но съм готова, в случай че някой реши да устрои засада на мен — продължи.

Пуснах на пода кучето, придърпах Ева към себе си и се на местих отгоре ѝ. Тя инстинктивно разтвори крака и аз се наместих между тях; завъртях бедра, за да отъркам члена си вън вулвата ѝ.

Жена ми ахна, стисна раменете ми и отвори широко очи:

— Нямах предвид теб, шампионе.

— Аз не съм ли някои!

Зарових лице в извивката на врата ѝ и потърках нос в нея. Миришеше божествено — меко и сладко. Ужасно секси. Бях възбуден, затова продължих да се търкам в нея; усещах топлината ѝ през бельото и копринената ми пижама. Усетих, че Ева омеква под мен, сякаш се разтапя, и това ме възбуди още повече.

— Не — прошепна, а погледът ѝ помътня. Протегна се, стисни дупето ми и заби нокти в него, сякаш ме подканяше да продължа. — Ти си Единственият. Единственият за мен.

Колкото и нежна и женствена да беше Ева, тренировките по крав мага я бяха направили по-силна. Това също ми подействи възбуждащо. Наведох се и допрях устни до нейните. Сърцето ми биеше лудо, опитвах се да приема мисълта колко много означава за мен Ева. Чувствах се по съвсем нов начин заради нея и това никога нямаше да ми омръзне.

Може би всичко, което бях преживял досега в живота си, ми се беше случило, за да мога да я оценя по-добре, когато я открия. Никога нямаше да я приемам за даденост.

Някой, който не беше жена ми, ме близна отстрани и ме погъделичка с език. Извърнах се и изругах, а Ева се разсмя. Погледнах ядосано малкия пакостник, който подскачаше въодушевено наоколо и въртеше опашка като луд.

— Виж какво, Лъки, ако продължаваш така, няма да отговаряш на името си!

Ева се разкикоти.

— Помага ти да си спазиш обещанието, че ще се държиш прилично.

Насочих сърдития си поглед към съпругата си, която все още бе забила нокти в дупето ми.

— Което ми дава основание да напомня, че ти също трябва да се държиш прилично.

Ева вдигна ръце над главата си и размърда пръсти. Но погледът ѝ бе изпълнен с желание, разтворила бе устни и дишаше тежко. Потрепери под мен, въпреки че кожата ѝ бе топла. Желанието, което изпитваше жена ми, поуспокои собствения ми необуздан копнеж. А и тъй като вече знаех причината за твърдото ѝ намерение да се въздържаме от секс до сватбата, намерих сили да се отдръпна от нея.

Изпитах физическа болка, когато го направих. Ниският ѝ мъчителен стон отекна в мен, отразяваше същите емоции, които изпитвах и аз. Отпуснах се по гръб и Лъки веднага ме окъпа в кучешка слюнка.

— Наистина те обича. — Ева се обърна на една страна и се протегна да го почеше зад ушите.

За мое щастие това постигна желания ефект и кучето отиде при жена ми. Въпреки болезнения ми член се усмихнах на писъците и смеха ѝ, когато Лъки реши да оближе лицето ѝ.

Можеше да се оплаквам от проклетото куче, липсата на секс, и недоспиването и от какво ли още не. Но в действителност животът ми никога не е бил толкова близо до представата ми за идилия.

Отидох в офиса и цяла сутрин работих на пълни обороти.

Съвсем скоро щяхме да пуснем на пазара новата игрова конзола „Джентен“ и въпреки изобилието от предположения по въпроса успяхме да опазим в тайна компонента „виртуална реалност“. Много компании работеха по създаването на виртуална реалност, но в сравнение с конкурентите си „Крос индъстрис“ беше години напред в постиженията си. Знаех със сигурност, че системата „Фейзуан“ на „Ланкорп“ е просто един римейк с по-висока скорост и по-добри визуални ефекти. Можеше да се конкурира с предишното поколение „Джентен“, но нищо повече.

Малко преди обяд намерих време да се обадя на майка ми.

— Гидиън — въздъхна тя е треперещ глас, — предполагам, че си разбрал какво става?

— Да. Съжалявам. — Стана ми ясно, че страда дълбоко. — Моля те, кажи ми, ако имаш нужда от нещо.

— Крие изведнъж се почувства нещастен в брака ни — продължи с горчивина. — И разбира се, за това съм виновна изцяло аз.

Тонът ми поомекна, но все пак казах твърдо:

— Не искам да бъда коравосърдечен, но подробностите не ме интересуват. Ти как си?

— Говори с него. — Молбата ѝ прозвуча съвсем искрено, гласът ѝ се пречупи. — Кажи му, че е сбъркал.

Поколебах се как да отговоря. Не ѝ предлагах личната си подкрепа, а помощ в опазването на финансовите ѝ интереси при развода. В отношенията ми с нея не бе останало нищо лично. И въпреки това автоматично казах:

— Знам, че не ми искаш съвет, но все пак ще ти дам. Не е лошо да обмислиш посещение при терапевт.

Настъпи мълчание.

— Не мога да повярвам, че точно ти го предлагаш.

— Препоръчвам ти това, което правя и аз. — Както много пъти през деня и сега плъзнах поглед по снимката на жена ми. — Малко сред като започнахме да излизаме заедно, Ева предложи семейна терапия. Искаше връзката ни да се превърне в нещо сериозно. А аз исках нея, така че се съгласих. В началото присъствах само формално, но сега смятам, че наистина си е заслужавало.

— Тя започна всичко това — изсъска майка ми. — Толкова си умен, Гидиън, а не можеш да видиш какво прави.

— И тук ще се наложи да ти кажа „довиждане“, майко — отвърнах, преди да ме е вбесила напълно. — Обади ми се, ако имаш нужда от нещо.

Затворих телефона и се завъртях на стола, докато той описа пълен кръг. Разочарованието и гневът, които винаги съпровождаха разговорите с майка ми, присъстваха и този път, но сега ги усещах по-силно. Навярно защото я бях сънувал толкова скоро, отново преживях момента, в който осъзнах, че тя никога няма да промени мнението си. Че съвсем съзнателно предпочита да си затвори очите пред истината, макар че никога нямаше да разбера причината за това.

Години наред се опитвах да намеря извинение за бездействието ѝ. За своя собствена утеха измислях какви ли не причини, които да оправдаят отказа ѝ да ме защити. Докато не осъзнах, че тя прави съвсем същото, само че с обратен знак — измисляше си истории, с които да обясни защо съм излъгал, че съм бил изнасилен, за да може да живее с решението си да се преструва, че това никога не се е случило. Затова спрях да се опитвам.

Тя се беше провалила като майка, но предпочиташе да мисли, че аз съм се провалил като син.

И така си вървяха нещата.

Погледнах отново към бюрото си, вдигнах телефона и набрах номера на брат си.

— Защо се обаждаш? — попита ме грубо той.

Представих си намръщената му физиономия. Двамата никак не си приличахме в лице. От трите деца на майка ми само Кристофър приличаше повече на баща си, отколкото на нея.

Както можеше да се очаква, неговата язвителност само ме подтикна да го провокирам:

— Заради удоволствието да чуя гласа ти. Каква друга причина може да има?

— Стига простотии, Гидиън. Да злорадстваш ли искаш? Най-съкровеното ти желание най— после се сбъдна.

Облегнах се на стола и вдигнах поглед към тавана.

— Иска ми се да ти кажа, че много съжалявам, задето родителите ти се развеждат, но знам, че няма да ми повярваш, затова няма да си правя труда. Вместо това ще ти кажа, че съм готов да помогна, ако имаш нужда от мен.

— Върви по дяволите — изруга той и затвори телефона.

Дръпнах слушалката от ухото си и за момент я задържах във въздуха. Не винаги съм имал лоши чувства към Кристофър, макар и той да не го вярва. Някога с готовност го приех в живота си. За кратко време имах другар. Брат. Сам си беше заслужил неприязънта, която сега изпитвах към него. Но независимо дали му харесваше, или не, бях готов да се погрижа за него, да му помогна да не страда прекалено много.

Върнах слушалката на мястото ѝ и се залових отново за работа. В крайна сметка не можех да оставя нищо спешно да ме изненада през уикенда. Планирах да се усамотя с жена си и да се откъснем напълно от света.

Огледах внимателно доктор Питърсън, който седеше съвсем спокойно срещу мен. Беше по тъмни широки дънки и запасана в тях бяла риза и както винаги изглеждаше абсолютно невъзмутим. Запитах се дали съзнателно полага усилия да изглежда толкова безобиден. Вече знаеше какво съм преживял с предишния си терапевт и разбираше, че винаги ще го приемам като известна заплаха.

— Как беше престоят ви в Уестпорт? — попита докторът.

— Тя обади ли ви се?

Преди Ева винаги се чуваше предварително с доктор Питърсън, защото искаше да е сигурна, че непременно ще обсъдя с него онези въпроси, които смяташе за важни. Никак не ми беше приятно и възразявах срещу действията ѝ, но тя го правеше единствено от любов към мен, така че не можех да се оплаквам.

— Не — отвърна Питърсън мило и се усмихна добронамерено. — Видях снимката ви с Ева.

Останах изненадан.

— Никога не бих предположил, че четете таблоидите.

— Жена ми ги чете. Показа ми снимките, защото според нея сте много романтични. Не мога да не се съглася. И двамата изглеждате много щастливи.

— Наистина сме щастливи.

— Разбираш ли се със семейството на Ева?

Облегнах се назад и отпуснах ръка на страничната облегалка.

Познавам Ричард Стантън от много време, а с Моника се запознах преди няколко години.

Деловите и неофициалните познанства са много по-различни от това да станеш роднина с някого.

Проницателният му коментар ме жегна, но се опитах да отговоря честно:

— Чувствах се малко… неудобно. Нямаше определена причина за това, но го преодолях.

Доктор Питърсън се усмихна по-широко.

— Как успя да се справиш?

— Съсредоточих вниманието си върху Ева.

— Значи си стоял на разстояние от останалите?

— Не повече от обикновено.

Той си записа нещо на таблета.

— Случи ли се нещо друго, откакто се видяхме в четвъртък?

Изкривих устни в кисела усмивка.

— Ева ми подари куче. Още е кутре.

Питърсън вдигна поглед:

— Поздравления.

Свих рамене.

— Ева го намира за много забавно.

— Значи кучето е нейно?

— Не. Донесе всичко, което му е необходимо, и ми го остави в скута.

— Домашният любимец е доста голяма отговорност.

— Кучето ще е добре. Животните умеят да се справят и сами — отвърнах, но тъй като докторът изчакваше търпеливо, продължих: — Вторият ми баща е подал молба за развод.

Питърсън наклони леко глава и ме изгледа с проучващ поглед.

— Само за няколко минути обсъдихме отношенията ти с роднините на Ева, новото куче и разтрогването на брака на родителите ти. Това е огромна промяна за човек, който се стреми всичко в живота му да е подредено.

Просто обобщаваше очевидното, затова замълчах.

— Изглеждаш забележително спокоен, Гидиън. Може би защото отношенията ви с Ева вървят добре?

— Изключително добре.

Съзнавах, че разликата между този сеанс и онзи от миналата седмица е огромна. Тогава бях полудял от паника заради раздялата с Ева; бях ужасен и обезумял от мисълта, че може да ме напусне. Спомнях си тези чувства с тревожна яснота, но ми беше трудно да приема колко бързо се бях… сринал. Сега но можех да разпозная онзи отчаян мъж, в който се бях превърнал; не можех да приема, че той има нещо общо с представата ми за мен самия.

Доктор Питърсън кимна.

— Как би подредил по значимост трите неща, които спомена?

— Зависи какво разбираме под „значимост“.

— Прав си. Кое от тях ти оказа най-голямо въздействие?

— Кучето.

— То има ли си име?

Опитах се да потисна усмивката си.

— Казва се Лъки.

По някаква причина докторът си отбеляза това.

— Би ли купил на Ева домашен любимец?

Въпросът ме завари неподготвен. Отговорих, без да се замисля особено:

— Не.

— Защо?

Помислих за момент.

— Както посочихте и вие, това е голяма отговорност.

— Неприятно ли ти е, че тя те кара да поемеш такава отговорност?

— Не.

— Имаш ли снимки на Лъки?

Намръщих се.

— Не. Какъв е смисълът на този въпрос?

— Не съм сигурен. — Доктор Питърсън остави таблета и ме погледна право в очите. — Потърпи още минута.

— Добре.

— Вземането на домашен любимец е голяма отговорност, която може да се сравни с осиновяването на дете. Той е напълно зависимо от теб за храна и подслон, очаква да му правиш компания и да го обичаш.

— Така съм чувал и аз — отвърнах сухо.

— Ти имаш рожденото си семейство, както и семейството на жена си, но се държиш на разстояние и от двете. Техните действия и и опитите им за контакт с теб не те засягат особено много, тъй като не допускаш да ти влияят. Тези хора заплашват реда в живота ти, затова ги държиш удобно далеч от себе си.

— Не виждам нищо лошо в това. Със сигурност не съм единственият, който вярва, че човек сам избира семейството си.

— И кого си избрал ти, като оставим настрана Ева?

— Това… не беше въпрос на избор.

Представих си я такава, каквато беше, когато я видях за първи път. Облечена бе за тренировка, по лицето ѝ нямаше никакъв грим, невероятното ѝ тяло се очертаваше под прилепналия екип. Беше като хиляди други жени в Манхатън, но ме порази като гръм, без дори да съзнава, че съм там.

— Тревожа се, че за теб тя се е превърнала в механизъм за справяне — започна доктор Питърсън. — Открил си човек, който те обича и ти вярва, който те подкрепя и ти дава сили. Имаш чувството, че в много отношения тя е единственият човек, който някога ще те разбере напълно.

— Тя е единствената, която може да го направи.

— Не е съвсем единствената — възрази докторът благо. — Прочетох някои от твоите речи. Много добре знаеш каква е статистиката.

Да, знаех, че всяка четвърта жена е жертва на сексуално насилие. Но, за разлика от Ева, нито една от тях не предизвикваше у мен чувство на съпричастност.

— Давайте по същество, докторе.

— Искам добре да осъзнаеш, че има реална опасност двамата с Ева да се изолирате толкова, че в живота ви да не присъства никой друг. Попитах те дали би ѝ подарил домашен любимец, защото ми се струва невъзможно да го направиш. Това би отнело част от вниманието ѝ — макар и съвсем малка, която иначе би насочила към теб, докато ти съсредоточаваш вниманието си единствено върху нея.

Потропах с пръсти по страничната облегалка на дивана.

— Това е доста обичайно за младоженците.

— Но е необичайно за теб — изтъкна Питърсън и се наведе към мен. — Ева каза ли ти защо ти подарява Лъки?

Поколебах се, предпочитах да запазя това толкова интимно нещо само за себе си.

— Иска да получавам още безрезервна любов.

Доктор Питърсън се усмихна.

— Сигурен съм, че ще ѝ достави огромно удоволствие, ако и отговориш по същия начин. Ева те притискаше много, за да те накара да се разкриеш пред нея и пред мен. Сега, след като вече направи тази първа стъпка, тя би искала да се разкриеш и пред другите. Колкото повече близки хора има край теб, толкова по-щастлива ще се чувства тя. Надява се ти да влезеш в нейния кръг, а не да я измъкнеш от него.

Поех си дълбоко въздух. Колкото и да ми беше неприятно, трябваше да призная, че е прав.

Доктор Питърсън се облегна назад и отново започна да пише нещо на таблета си, което ми даде възможност да осмисля думите му.

Попитах го нещо, което отдавна ми се въртеше в главата:

— Когато ви казах за Хю…

Питърсън веднага насочи вниманието си към мен.

— Да?

— Не изглеждахте особено изненадан.

— И искаш да разбереш причината, така ли? — Погледна ме благо. — Имаше някои признаци. Бих могъл да кажа, че се досетих, но няма да е съвсем вярно.

Усетих, че телефонът вибрира в джоба ми, но не му обърнах внимание, макар да знаех, че само шепа хора могат да се свържат с мен — бях програмирал мобилния си така, че никой да не ме безпокои по време на сеансите с доктор Питърсън.

— Запознах се с Ева малко след преместването ѝ в Ню Йорк — продължи той. — Тогава тя ме попита дали е възможно двама души, станали жертва на сексуален тормоз, да имат пълноценна връзка. Няколко дена по-късно ти ми се обади и ме попита дали имам възможност да те приема отделно, извън съвместните ви сеанси с Ева.

Пулсът ми се учести.

— Тогава още нищо не ѝ бях казал. Направих го доста след като започнахме да идваме при вас.

Но имах кошмари. От онези, най-страшните, които напоследък се появяваха все по— рядко.

Телефонът ми отново извибрира и този път го извадих от джоба си.

— Извинете — казах на доктор Питърсън.

Търсеше ме Ангъс. Първото му съобщение гласеше: „Пред вратата на кабинета съм“, второто — „Спешно е“.

Настръхнах. Ангъс никога не би си позволил да ме безпокои без сериозна причина. Изправих се.

— Ще трябва да прекъснем сеанса, докторе.

Той остави таблета си настрана и също се изправи.

— Всичко наред ли е?

— Ако не е, със сигурност ще разберете в четвъртък.

Ръкувах се бързо с Питърсън и напуснах кабинета му, минах през празната чакалня и излязох във фоайето.

Ангъс стоеше там и гледаше мрачно.

— Полицията е в мезонета, при Ева — съобщи веднага.

Кръвта ми се смрази. Тръгнах към асансьора, а Ангъс ме последва.

— Защо?

— Ани Лукас е подала оплакване за тормоз.

Глава 7

Ръката ми трепереше, докато наливах прясно приготвеното кафе в три чаши. Не можех да определя дали причината бе гневът, или страхът ми. Сигурно и двете. Като дъщеря на полицай много добре разбирах неписаните правила, които служителите на закона следваха. А заради всичко, което бяхме преживели с Гидиън около смъртта на Нейтън, бях още по-нащрек.

Този път не бяха дошли да ме разпитват детективите Грейвс и Мична от отдел „Убийства“ и не можех да преценя дали това е тревожно, или напротив. За мен те вече бяха познато зло. Не можех да нарека Шели Грейвс свой съюзник, но тя бе прекратила разследването, без да е получила отговор на всичките си въпроси.

Сега на вратата ми се бяха появили полицаи Пеня и Уилямс. Изпратила ги бе Ани Лукас. Проклетата кучка!

Наложи се да прекратя срещата си с Блеър Аш. Знаех, че по никакъв начин не мога да попреча на дизайнера да се срещне с полицаите, когато излиза от частния асансьор във фоайето на сградата. Нямах време да се тревожа какво ще си помисли той. Вместо това, докато бях сама, се свързах с Раул и му казах да намери Араш Мейдани. Исках да се обадя на Гидиън, но той беше при доктор Питърсън и прецених, че терапията му е по-важна. Можех да се справя с полицаите. Знаех основните правила: говори само в присъствието на адвокат, и то кратко и ясно. Не навлизай в подробности и не давай информация, за която не са те питали.

Поставих трите чаши с кафе върху таблата и започнах да търся съд, в който да сипя обезмаслената сметана.

— Не е необходимо да си правите труда, госпожице Трамел — заяви полицай Пеня, когато той и партньорката му влязоха в кухнята с фуражки под мишница.

Пеня имаше бебешка физиономия и изглеждаше по-млад, отколкото сигурно беше — по моя преценка някъде около моята възраст. Уилямс бе дребна закръглена чернокожа жена с остър полицейски поглед, от който ставаше ясно, че е била свидетел на неща, които не бих желала да видя.

Помолих ги да ме изчакат в хола, но те ме последваха в кухнята. Почувствах се преследвана, което навярно беше и една от целите им.

— Няма проблем — отвърнах. Отказах се да се правя на много изискана и сложих кутията с обезмаслена сметана на масата. — Освен това чакам адвоката си, така че нямам какво друго да правя в момента.

Полицай Уилямс ме изгледа хладно, сякаш се питаше защо съм решила, че ми е необходим адвокат.

Не бях длъжна да се оправдавам, но прецених, че няма да е лошо да им кажа защо съм толкова предпазлива.

— Баща ми е полицай в Калифорния. Ще е недоволен, ако разбере, че съм пренебрегнала

съвета му.

Взех кутията със захар, която успях да изровя от килера, поставих я на таблата и занесох всичко на масата.

— Къде в Калифорния? — попита Пеня, взе една от чашите и отпи от кафето, без да му

добавя нищо.

— Оушънсайд.

— В окръг Сан Диего, нали? Много е хубаво там.

— Да, така е.

Уилямс сипа в кафето си малко сметана и доста захар направо от кутията.

— Господин Крос тук ли е?

— Не, на работа е.

Жената вдигна чашата към устните си, без да откъсва поглед от мен.

— Кой беше мъжът, който си тръгваше, когато дойдохме?

Заради подчертано небрежния начин, по който Уилямс зададе въпроса, се зарадвах, че помолих да извикат Араш. И за миг не ми мина през ума, че ме пита ей така, между другото.

— Блеър Аш. Интериорният дизайнер, с когото освежаваме мезонета.

— Тук ли живеете? — попита Пеня. — Първо се отбихме в апартамент в Горен Уест Сайд, за който имаме информация, че ваш.

— В момента се премествам.

Мъжът се облегна на масата и се огледа наоколо.

— Хубаво местенце.

— И аз мисля така.

Уилямс улови погледа ми.

— Отдавна ли излизате с Гидиън Крос?

— Всъщност Ева е омъжена за мен — заяви Гидиън, застанал на вратата.

Пеня се изправи и бързо преглътна кафето си. Уилямс остави чашата си с такава сила, че малко кафе се разля по масата.

Гидиън огледа и трима ни, а след това впери поглед в мен. Изглеждаше идеално: костюмът му бе перфектно изгладен, вратовръзката — безупречно вързана, тъмната коса ограждаше поразителното му лице, което се открояваше с първична красота. Около чувствената му уста имаше едва набола брада. Тя и дългата секси коса придаваха на Гидиън опасно излъчване въпреки иначе съвсем цивилизования му външен вид.

Дори присъствието на двете ченгета, застанали между нас, не намали силата на желанието, което изпитах, когато го видях.

Тръгна към мен и свали сакото си, сякаш присъствието на двамата униформени, дошли да ме разпитват в дома ни, бе възможно най-естественото нещо. Гидиън хвърли горната дреха на един от високите столове до кухненския остров, застана до мен, взе чашата с кафе от ръцете ми и ме целуна по слепоочието.

— Гидиън Крос — представи се и се ръкува с двамата полицаи. — А това е адвокатът ни Араш Мейдани.

Едва тогава видях, че Араш е влязъл в кухнята след съпруга ми. Полицаите, които подобно на мен бяха съсредоточили вниманието си изцяло върху Гидиън, също не го бяха забелязали.

Невероятно самоуверен, мургав, изключително красив и чаровен, Араш влезе при нас и пое инициативата, като се представи с широка усмивка. Разликата между него и Гидиън беше поразителна. И двамата мъже бяха елегантни, красиви и самоуверени. И двамата бяха любезни. Но Араш бе някак по-достъпен. Гидиън беше внушителен и дистанциран.

Вдигнах поглед към съпруга си и видях, че отпива от чашата ми.

— Искаш ли да ти направя чисто кафе?

Гидиън плъзна ръка по гърба ми, но не отлепи поглед от полицаите и Араш.

— С удоволствие.

— Добре е, че сте тук, господин Крос — обади се полицай Пеня. — Доктор Лукас е подала оплакване и срещу вас.

— Е, това беше забавно — заяви Араш час по-късно, след като изпрати полицаите до асансьора.

Гидиън го изгледа и сръчно отвори бутилка червено вино.

— Ако това е идеята ти за забавление, трябва да излизаш повече.

— Това възнамерявах да направя тази вечер, при това със страшно готина блондинка, докато ти не ми се обади — отвърна Араш, дръпна един от високите столове и седна до кухненския остров.

Взех чашите от кафе и ги сложих в умивалника.

— Благодаря ти, Араш.

— Няма за какво.

— Предполагам, че рядко водиш дела в съда, но бих искала да присъствам следващия път, когато се случи. Направо си страхотен.

— Непременно ще те поканя — засмя се той.

— Не му благодари, че си върши работата — измърмори Гидиън и отсипа от тъмното вино в три чаши.

— Благодаря му, защото си върши работата добре — възразих, все още силно впечатлена от начина, по който се бе справил Араш.

Адвокатът беше чаровен и неустоим, но можеше да бъде и смирен, когато му изнася. Създаваше спокойна обстановка край себе си, оставяше другите да говорят, но в същото време ги наблюдаваше пресметливо и преценяваше кога да атакува.

Гидиън ме погледна намръщено.

— Защо му плащам толкова много според теб? Да прецаква нещата ли?

— Успокой топката, шампионе — заявих съвсем спокойно. — Не позволявай на онази кучка да те изкара извън нерви. И не ми говори с такъв тон. Нито на приятеля си.

Араш ми намигна.

— Май ревнува, защото ме харесваш толкова.

— Ха! — възкликнах и вдигах учудено вежди, когато видях изпълнения с гняв поглед, който Гидиън бе отправил към Араш. — Наистина ли?

— Да се върнем на въпроса. Как ще оправиш това? — попита предизвикателно мъжът ми, погледна над чашата си за вино и изгледа изпитателно адвоката.

— Как ще оправя това, което ти си прецакал ли? — попита Араш, а в блестящите му светлокафяви очи се четеше смях. — Двамата с Ева сте дали оръжие в ръцете на Ани Лукас, като сте отишли на работното ѝ място в два отделни случая. Извадили сте ужасен късмет, че тя е поразкрасила историята си, като е обвинила Ева в нанасяне на телесна повреда. Ако жената се беше придържала към истината, сега щеше да е стиснала и двама ви здраво за гушите.

Отидох до хладилника и започнах да вадя продукти, за да приготвя вечеря. Цялата вечер се ругаех мислено, задето постъпих така глупаво. Изобщо не ми мина през ума, че Ани може доброволно да разкрие пред света гнусната си извънбрачна връзка с Гидиън. Предполагаше се, че е виден член на гилдията на психолозите, а и съпругът ѝ беше уважаван педиатър.

Бях я подценила. И не послушах мъжа си, когато ме предупреди, че е опасна. Вследствие на това тя бе подала официално оплакване, че първо Гидиън е нахлул в кабинета ѝ, докато е работела, а две седмици по-късно аз съм я причакала пред работното ѝ място.

Араш взе чашата с вино, която Гидиън плъзна към него.

— Прокурорът ще прецени дали да ѝ повдигне обвинение, задето не е описала вярно инцидента. При всички случаи Ани Лукас подрони достоверността на обвинението си, като обвини Ева във физическо нападение. Впрочем извадихте голям късмет, че разполагате със записи от охранителните камери, които доказват, че не е имало такова нещо.

Не се изненадах особено, когато научих, че Гидиън наистина притежава сградата, в която работи Ани Лукас. Съпругът ми искаше да контролира всичко и беше напълно в негов стил да купи зданията, къде то се намират работните места на семейство Лукас.

— Едва ли е необходимо да ви го казвам — продължи Араш, — но когато си имате работа с луд човек, по-добре не го закачайте.

Гидиън се обърна към мен и вдигна вежди. Колкото и да ми беше неприятно, трябваше да призная, че е прав. Беше ме предупредил.

Адвокатът ни изгледа предупредително:

— Ще се постарая недостоверното ѝ обвинение да остане без последствия за вас. Ще видя и какво мога да направя, за да обърна нещата в наша полза, като подам оплакване за тормоз от нейна страна. Освен това ще се опитам да издействам ограничителна заповед, така че Ани Лукас да не се доближава повече до вас и Кари Тейлър, но вие всички трябва да стоите далеч от нея.

— Обещавам — уверих го.

Докато минавах покрай мъжа си, се възползвах от възможността да сложа ръка върху стегнатия му задник. Гидиън ме погледна накриво.

Изпратих му въздушна целувка.

Гъделичкаше ме мисълта, че изпитва ревност. Най-впечатляващото качество на Араш бе, че не губи самоличността си, когато застане до Гидиън. Но адвокатът определено не го превъзхождаше. Араш можеше да се държи не по-малко опасно от съпруга ми, но по природа не беше такъв.

Гидиън винаги бе опасен. Никой не се и съмняваше. Това негово качество ме привличаше към него все повече; разбрала бях, че никога няма да го опитомя. А колко красив беше само!

И го съзнаваше напълно. Знаеше колко съм запленена от него.

Но зеленоокото чудовище[23] все пак можеше да се окаже по-силно от мъжа ми.

— Ще останеш ли за вечеря? — обърнах се към Араш. — Все още нямам представа какво ще готвя, но се чувствам виновна, задето провалихме плановете ти за вечерта.

— Още е рано — обади се Гидиън и отпи от виното си. — Може да си направи други планове.

— С удоволствие ще остана за вечеря — заяви Араш и се усмихна закачливо.

Не се въздържах и докоснах тайничко Гидиън още веднъж: протегнах се към съпруга си, за да взема чашата си с вино, и в същото време го погалих по бедрото. Допрях гърди до гърба му и отдръпнах ръка.

Гидиън стрелна ръка и ме улови светкавично за китката. Стисна ме и тръпка на възбуда премина през цялото ми тяло.

Тези сини очи ме подлудяваха.

— Искаш да се държиш неприлично ли? — попита ме с кадифен глас.

В същия миг го пожелах отчаяно. Как бе възможно да изглежда толкова готин и ужасно възпитан, да се владее напълно и в същото време да ме пита завоалирано дали искам да се чукам.

Представа си нямаше колко искам.

Разнесе се бръмчене. Без да пуска китката ми, Гидиън се обърна към Араш, който бе от другата страна на кухненския остров:

— Подай ми телефона.

Адвокатът ме погледна и поклати глава, после се завъртя и затърси телефона на Гидиън в джоба на сакото му, захвърлено на стола.

— Не знам как го издържаш.

— Страхотен е в леглото — опитах се да отговоря остроумно, — а и там не е намусен, така че…

Гидиън ме дръпна до себе си и ме ухапа по ухото. Зърната на гърдите ми настръхнаха и се втвърдиха. Съпругът ми изстена едва чуто, заровил глава във врата ми, но се съмнявам, че го интересуваше дали Араш го чува.

Останах без дъх, затова се дръпнах и се опитах да се съсредоточа върху готвенето. Досега никога не бях готвила в кухнята на Гидиън, така че — като изключим нещата, които бях забелязала, докато правех кафе на полицаите — нямах идея с какви продукти разполага, нито кое къде е. Намерих глава лук, а после открих нож и дъска за рязане. Колкото и да бях благодарна, че има какво да отвлича вниманието ми, трябваше да се опитам да сготвя нещо, а не само да разпалвам страстта на двама ни още повече.

— Добре — каза Гидиън по телефона и въздъхна. — Идвам. Погледнах го.

— Трябва да отидеш някъде ли?

— Не. Ангъс е докарал Лъки.

Усмихнах ce.

— Кой е Лъки? — попита Араш.

— Кучето на Гидиън.

Адвокатът го погледна с подобаваща изненада:

— Имаш куче?

— Вече да — отговори Гидиън печално и излезе от кухнята. Направо се разтопих, когато минута по-късно се върна с Лъки, който се въртеше щастливо в ръцете му и го ближеше по брадата. Мъжът ми, този титан на индустрията и световен магнат, стоеше по средата на стаята по риза и жилетка и гледаше смирено най-сладкото куче на света.

Взех телефона на Гидиън, отключих го и ги снимах.

Щях да сложа тази снимка в рамка при първа възможност. Докато държах телефона, реших да изпратя съобщение на Кари. „Здрасти, Ева е. Искаш ли да дойдеш в мезонета за вечеря?“

Изчаках няколко секунди да получа отговор, след което оставих телефона и продължих да режа.

— Трябваше да те послушам за Ани — казах на Гидиън, след като се сбогувахме с Араш и се върнахме в хола. — Съжалявам.

Спусна ръка по гърба ми, стигна до кръста ми и ме притисна.

— Няма за какво да съжаляваш.

— Сигурно се чувстваш ужасно обезсърчен, когато ти се налага да се бориш с ината ми.

— Страхотна си в леглото, а и там не си инат, така че…

Засмях се, когато чух собствените си думи от неговата уста.

Чувствах се щастлива. Изкарала бях вечерта с него и Араш, което ми даде възможност да наблюдавам Гидиън. Той бе толкова доволен и спокоен в компанията на приятеля си. Движех се из мезонета, сякаш бе мой дом.

— Чувствам се омъжена — измърморих, осъзнала, че досега е било така.

Разменили си бяхме клетви и пръстени, но те бяха само нормални белези на брака.

Истинската му същност бе друга.

— Така би трябвало да е — отвърна Гидиън с познатия ми арогантен тон, — тъй като си и ще бъдеш омъжена за мен до кря на живота си.

Погледнах го, докато се настанявах до него на дивана.

— А ти така ли се чувстваш?

Спря поглед на килимчето на Лъки до камината, където кучето спеше доволно.

— Питаш ме дали се чувствам опитомен?

— Това никога няма да стане — заявих сухо.

Гидиън ме изгледа изпитателно.

— А ти искаш ли го?

Плъзнах ръка по бедрото му, не можах да се въздържа.

— Не.

— Тази вечер… ти беше приятно, че Араш е тук.

Вдигнах поглед към него.

— Да не би да ревнуваш от адвоката си? Би било много глупаво.

— На мен също не ми харесва — намръщи се Гидиън. — Но не имах предвид това. Приятно ти е да каниш гости.

— Да — отвърнах и се намръщих. — На теб не ти ли е приятно.

Съпругът ми погледна встрани и нацупи устни.

— Няма нищо, всичко е наред.

Останах като вцепенена. Домът на Гидиън бе неговото убежище. Аз бях първата жена, която доведе тук. Предположих, че е канил на гости приятелите си, но може и да не го е правил. Може би мезонетът беше мястото, където се усамотяваше на пълно.

Протегнах се и стиснах ръката му.

— Съжалявам, че не те попитах предварително, Гидиън. Не се сетих, а трябваше. Това е твоят дом…

— Нашият дом — прекъсна ме и отново насочи вниманието си към мен. — За какво се извиняваш? Имаш пълното право да правиш каквото си пожелаеш тук. Не трябва да ми искаш разрешение за абсолютно нищо.

А ти не трябва да се чувстваш притиснат в собствения си дом.

— В нашия дом — изрече рязко. — Трябва да свикнеш с тази мисъл, Ева. И то бързо!

Отдръпнах се заради внезапното му избухване.

— Ядосан си.

Стана и обиколи масата за кафе, излъчваше напрежение.

— Преди малко се чувстваше омъжена, а сега се държиш като гостенка в дома ми.

— В нашия дом — поправих го. — Което означава, че и двамата живеем тук. И ти си напълно в правото си да кажеш, че би предпочинал да не каним гости.

Гидиън прокара ръка през косата си — сигурен признак, че напрежението в него расте.

— Изобщо не ми пука от това.

— Поведението ти говори друго — отбелязах с равен тон.

— По дяволите! — изруга и застана срещу мен, сложил ръце на стегнатите си бедра. — Араш ми е приятел. Защо да ми пука, че му готвиш вечеря?

Отново ли започваше да ревнува?

— Сготвих вечеря за теб и го поканих да остане.

— Добре. Няма значение.

— Не е добре, изглеждаш ядосан.

— Не съм.

— А аз съм объркана, което ме ядосва.

Гидиън стисна зъби. Обърна се, отиде до камината и започна да разглежда семейните снимки, които бях подредила по полицата.

Изведнъж съжалих, задето ги сложих там. Знаех, че често го притискам и очаквам да се промени прекалено бързо. Освен това разбирах, че всеки се нуждае от спокойно и усамотено място, където не е необходимо да е винаги нащрек. Исках аз да създам такова място за Гидиън, да го накарам да се чувства истински спокоен в дома ни. Но ако превърнех мезонета в място, което съпругът ми предпочиташе да избягва, ако му станеше по-лесно да отбягва самата мен, тогава щях сериозно да застраша брака ни, а аз го ценях повече от всичко на света.

— Гидиън, моля те, говори с мен. — Може би му беше трудно дори да говори с мен. — Трябва непременно да ми кажеш, ако съм прекрачила някаква граница.

Изгледа ме намръщено:

— За какво, по дяволите, говориш?

— Не знам. Не знам защо ми се разсърди. Помогни ми да разбера.

Гидиън въздъхна дълбоко и отчаяно, след това насочи вниманието си към мен. Погледът му беше като лазер, който разкрива всяка моя тайна.

— Ако на земята няма други хора, ако останем само ние двамата, за мен това ще е чудесно. Но на теб няма да ти стига.

Отстъпих стреснато. Съзнанието му беше лабиринт, в който никога нямаше да се ориентирам.

— Ще се чувстваш чудесно, ако сме само ние двамата… завинаги? Без да имаш конкуренти, които да мачкаш? Без да правиш планове как да доминираш над целия свят? — Изсумтях. Ще се побъркаш от скука.

— Така ли мислиш?

— Знам, че е така.

— Ами ти? — попита предизвикателно. — Как ще се справиш без приятели, които да каниш на гости, и без други хора, в чий то живот да се бъркаш?

Присвих очи.

— Не се бъркам.

Изгледа ме търпеливо.

— Ще ти бъда ли достатъчен, ако на света няма никой друг?

— На света няма никой друг.

— Ева, отговори на въпроса ми.

Нямах представа какво го кара да се държи така, но това улесни отговора ми.

— Стоя пред теб и те гледам като хипнотизирана, разбираш ли? С теб никога не ми е досадно. Цял един живот насаме с теб няма да ми стигне, за да разбера що за човек си.

— Това може ли да те направи щастлива?

— Да те имам само за себе си ли? Би било раят на земята — отвърнах и се усмихнах. — Имам една такава фантазия. Ти — Тарзан, аз — Джейн.

Напрежението видимо го напусна и на устните му се появи плаха усмивка.

— От един месец сме женени. Защо чак сега чувам за това?

— Реших, че ще изчакам няколко месеца, преди да развихря фантазията си.

Гидиън ме дари с една от редките си широки усмивки, която се запечата в съзнанието ми.

— И какво става в тази твоя фантазия?

— Не се ли сещаш? — попитах и махнах небрежно с ръка. — Къща на дърво, препаска около бедрата. Времето е достатъчно топло, за да се покрие тялото ти с пот, но не е прекадено горещо. Умиращ от желание да чукаш, но нямаш никакъв опит. Трябва аз да ти покажа как стават нещата…

Впери поглед в мен.

— Имаш сексуална фантазия, в която аз съм девствен?

Беше ми много трудно да не се разсмея на недоверието му.

— Във всяко едно отношение — отговорих абсолютно сериозно. — Никога преди не си виждал женски гърди или катеричка, преди да видиш моите. Трябва да ти покажа как да ме докосваш, какво ми доставя удоволствие. Бързо схващаш, но все пак си имам работа с дивак. Не можеш да се наситиш.

— Това си е самата истина — заяви Гидиън и се отправи към кухнята. — Имам нещо за теб.

— Препаска?

— Какво ще кажеш за онова под нея? — попита през рамо.

Извих устни. Очаквах, че ще се върне с чашите за вино. Надигнах се, когато видях, че носи нещо малко и червено в ръка. Формата и цветът бяха типични за „Картие“.

— Подарък?

Гидиън дойде до мен, крачеше самоуверено и секси.

Застанах на колене превъзбудено.

— Дай ми, дай ми!

Той поклати глава, седна до мен и вдигна високо ръка.

— Не можеш да имаш това, което все още не съм ти дал.

Отпуснах се и сложих ръце на бедрата си.

— В отговор на въпроса ти — започна Гидиън и прокара върха на пръстите си по бузата ми.

— Да, чувствам се женен.

Сърцето ми трепна.

— Да се връщам вкъщи при теб — прошепна, вперил поглед в устата ми, — да те гледам как приготвяш вечеря в кухнята ми. Дори проклетият Араш да е тук. Това искам. Теб. Животът, който сега изграждаме.

— Гидиън… — Гърлото ми гореше.

Погледна към червената велурена торбичка в ръката си. Отвори я и изсипа в дланта си два платинени полумесеца.

— Леле! — възкликнах и вдигнах ръка към гърлото си.

Взе лявата ми китка, придърпа я нежно в скута си и плъзне половината от гривната под нея. Показа ми другата половини, за да видя какво е гравирал от вътрешната ѝ страна.

Винаги моя. Завинаги твой. Гидиън

— Мили боже! — промълвих, докато наблюдавах как съпруги ми закрепя горната част на гривната за долната. — Наистина си заслужи чукането.

Засмя се тихичко и заради този звук го заобичах още повече.

По дължината на гривната се повтаряше кръгъл орнамент който имитираше глава на болт, а в двата ѝ края имаше два истински винта, които Гидиън стегна с малка отвертка.

— Това — обяви, щом вдигна отвертката — е мое.

Видях как я пуска в джоба си и разбрах, че няма да мога да сваля гривната без негова помощ. Не че исках да го правя. Вече я обичах — тя бе доказателство каква романтична душа има съпругът ми.

— А това — заявих, след като седнах в скута му, обкрачих бедрата му и го прегърнах — е мое.

Стисна ме през кръста и отметна глава назад, като разкри шията си пред мен и ненаситните ми устни. Не се предаваше. Просто се отдаваше на удоволствието и аз нямах нищо против,

— Занеси ме до леглото — прошепнах и прокарах език по ушната му мида.

Усетих как изпъна мускули и стана без усилие, сякаш бях лека като перце. Измърках от удоволствие гърлено, когато мо плесна по дупето, вдигна ме по-високо и ме изнесе от хола.

Дишах тежко, сърцето ми биеше лудо. Плъзгах ръце по цялото му тяло, рошех косата му, опитвах се да развържа вратовръзката му. Исках да почувствам кожата му, да се допра до него, докосвах лицето му с устни, целувах всяка точка, до която успявах да достигна.

Гидиън вървеше целеустремено, но без да бърза. Дишаше равномерно и спокойно.

Ритна вратата с елегантно движение и затвори зад нас.

Боже мой, способността му да се контролира ме подлудяваше.

Опита се да ме остави на леглото, но аз не откъсвах ръце от него.

— Не мога да те съблека, ако не ме пуснеш.

Само дрезгавият му глас издаваше колко е възбуден.

Пуснах го и се залових да разкопчавам копчетата на жилетката му, преди да се е изправил.

— Съблечи се сама.

Бутна пръстите ми, за да може да се разкопчае. Наблюдавах със затаен дъх как сваля дрехите си.

Пръстените, които му бях дала, блестяха по загорелите му ръце, докато с умели движения развързваше вратовръзката си… Как бе възможно да го прави толкова еротично?

Шепотът на коприната, когато издърпа вратовръзката си. Небрежният начин, по който я остави да падне на пода. Страстта в очите му, докато наблюдаваше как го наблюдавам.

Беше ми изключително трудно да се въздържа. Самоизмъч-вах се до краен предел и все пак си наложих да го понеса. Чаках го и в същото време го желаех неистово. Измъчила бях и двама ни, като наложих желанието си да се въздържаме до сватбата, така че това ужасно чувство бе най-малкото, което заслужавах.

Липсваше ми. Липсвало ми беше да го виждам така.

Разтвори яката на ризата си и щом разкопча копчетата ѝ, пред погледа ми се разкри силният му врат. После зърнах и голите му гърди. Стигна точно до копчето под тях и спря, за да ме подразни, после започна да сваля ръкавелите си.

Правеше го съвсем бавно, един по един, като ги оставяше много внимателно на нощното шкафче.

Изскимтях лекичко. Лудо отчаяние се надигаше у мен, вливаше се във вените ми като най-мощен афродизиак.

Гидиън свали жилетката и ризата си, стегна мускулите на раменете си и след това ги отпусна.

Беше съвършен. Всеки сантиметър от тялото му беше съвършен. Всеки добре оформен мускул под грубата коприна на кожата му. Нищо не беше в повече.

Освен размерът на члена му. Господи!

Потърках бедра едно в друго, докато той изуваше обувките си, после събу панталоните си и накрая спусна боксерките по дългите си силни крака. Потръпнах отвътре, вагината ми набъбна и цепката ми се овлажни от желание.

Когато се изправи, раздвижи стегнатите си коремни мускули. В долната си част те образуваха латинската буква V, насочена към дългия плътен пенис, който се надигаше между тях.

— Боже мой! Гидиън!

Капка течност блестеше върху широката главичка на члена му. Тежките тестиси балансираха тежестта на покрития с мрежичка от вени член. Мъжът ми беше великолепен, красив по възможно най-първичния начин, истински самец. Гледката събуди всичко женско в мен.

Облизах устни, устата ми се изпълни със слюнка. Исках да опитам вкуса му, да чуя как Гидиън стене от удоволствие, преди да ме погълне собствената ми наслада; да усетя как се тросе и трепери, когато го докарам до ръба.

Гидиън стисна възбудения си член в ръка и започна да го гали от корена до върха, където се появи малка капчица, подобна на перла.

— Твой е, ангелчето ми — каза дрезгаво. — Вземи го.

Станах от леглото и понечих да коленича пред него.

Гидиън ме хвана за лактите и сви устни.

— Искам те гола.

Беше ми трудно да се изправя на крака, тръпнех от желание. Още по-трудно ми беше да не сваля дрехите си с едно движение. Треперех, докато развързвах връзките на горнището без ръкави, опитвах се да направя нещо като стриптийз, докато се събличам.

Гидиън си пое шумно въздух, когато видя дантелата на сутиена ми, и с това се издаде, че започва да губи контрол. Гърдите ми бяха натежали и болезнени, зърната им — твърди и стегнати

Гидиън пристъпи към мен, плъзна длани под презрамките ми и ги свали, докато пое гърдите ми в ръце. Затворих очи и изстенах тихо, когато ги стисна леко, сякаш искаше да провери колко тежат, и погали зърната с палци.

— Трябваше да те оставя облечена — каза напрегнато.

Но ръцете му говореха друго. Казваха ми, че съм красива всякакси. Че той вижда единствено мен.

Извиках, когато се отдръпна от мен, допирът му ми липсва.

Очите му бяха станали съвсем тъмни, почти черни.

— Предложи ми ги.

Пристъпих от крак на крак, вагината ми пулсираше. Раздвижих рамене и блузата ми се свлече надолу, след това протегнах ръце зад гърба си и разкопчах сутиена. Взех гърдите си в ръце и повдигнах към Гидиън.

Той наведе глава мъчително бавно и без да бърза, прокара върха на езика си по зърната ми. Идваше ми да пищя… да го ударя… да направя нещо. Каквото и да е, само и само да спре да се въздържа, защото ме влудяваше.

— Моля те — започнах да го моля без срам. — Гидиън, моля те… Засмука ме. Силно. Дърпаше зърното ми и го засмукваше дълбоко, в същото време бясно атакуваше чувствителното му връхче с език. Можех да подуша животинската похот, която се излъчваше от тялото му. Феромони и тестостерон — миризмата на жестоко възбуден мъжкар. Насочена бе към мен, зовеше ме и ме обладаваше. Усещах привличането. Усещах и как нещо в мен се топи и аз се предавам.

Залитнах и Гидиън ме хвана. Притисна ръцете ми зад гърба ми и се насочи към другата ми гърда. Бузите му потънаха — толкова силно ме смучеше, а вагината ми пулсираше в същия ритъм. Гърбът ме заболя от напрежение, трябваше да стоя в тази поза, за да му доставя удоволствие, и болката ме възбуждаше до лудост.

Борила се бях за него. Той бе убил човек заради мен. Връзката между нас бе примитивна и древна, не можеше да бъде обяснена. Гидиън можеше да ме вземе, да се възползва от мен. Принадлежах му. Накарала го бях да чака и той ми бе позволил да го направя поради причини, които не бях сигурна, че разбирам. Сега обаче ми напомняше, че понякога може да се отдалечавам от него, но той винаги ще държи веригата, която ни обвързва.

И ще ме придърпва обратно към себе си, когато пожелае, защото му принадлежах.

Винаги моя.

— Не чакай — подканих го и прокарах ръка през косата му. — Изчукай ме. Искам да усетя члена ти в мен…

Завъртя ме и ме наведе над леглото. Притисна ме, като постави ръка между лопатките ми, и се протегна към ципа отзад на панталоните ми. Дръпна го така силно, че памучната материя се разкъса.

— С мен ли си? — изръмжа, вкара ръката си в панталона ми и обхвана дупето ми.

— Да! Господи, да…

Знаеше го, но все пак ме попита. Държеше винаги да получи разрешение; да ми напомни, че контролирам ситуацията.

Скъса панталоните ми, като ги дръпна с една ръка до коленете ми, а с другата стискаше здраво косата ми. Беше груб и нетърпелив. Хвана ластика на прашките ми и го дръпна силно, той се впи в кожата ми, преди да се скъса.

Пъхна ръка между бедрата ми и обхвана вулвата ми. Извих гръб, цялата се тресях.

— Боже, колко си мокра — изрече и вкара пръста си в мен. Извади го, а после проникна с два пръста. — Така ме възбуждаш.

Стиснах пръстите му с интимните си мускули, той ги измъкна и описа кръг около клитора ми, после го разтърка. Притиснах се в пръстите му, търсех удоволствието, от което се нуждаех, тихи умоляващи звуци се изтръгваха от гърдите ми.

— Не свършвай, преди да го вкарам — изръмжа Гидиън.

Разтърка бедрата ми с две ръце, дръпна ме към себе си и вряза широката главичка на члена си в отвора ми.

Спря за момент, дишаше дълбоко и шумно. След това с тласък навлезе в мен. Изпищях, заровила глава в матрака, разпъната и изпълнена до краен предел. Започнах да се извивам, за да го поема целия.

Повдигна ме и отлепих крака от пода. Завъртя бедра и изпълни с пениса си и последното празно местенце в мен, проникна дълбоко навътре. Притисках всеки сантиметър от члена му, мускулите ми пулсираха около него в неистово удоволствие.

— Добре ли си? — попита ме, впил неспокойно пръсти в плътта ми.

Повдигнах се на ръце, бях толкова близо до края, че изпитвах болка.

— Още.

Чух как Гидиън изпъшка името ми, въпреки че кръвта шумеше в ушите ми. Членът му се изду и запулсира, когато достигна оргазъм. Струва ми се, че това продължи безкрайно, и може би наистина беше така, защото той продължи да ме чука, докато свършваше, и ме изпълни с гореща семенна течност. Щом го усетих, аз самата стигнах до края. Спазмите на оргазма ме заляха като мощни вълни и разтресоха неистово цялото ми тяло.

Забих нокти в завивката, опитвах се да намеря опора, докато Гидиън блъскаше члена си в мен, отдаден изцяло на бурната си страст. Лепкавата семенна течност намокри устните на вулвата и започна да се стича по краката ми. Той изстена гърлено, завъртя бедра и продължи да ме чука. Разтресе се и свърши още веднъж минути след първия си оргазъм.

Гидиън се наведе, притисна се до мен и ме целуна по рамото. Дишаше тежко и учестено — усещах горещия му дъх върху потния си гръб; притискаше гърди до гръбнака ми. Отпусна ръцете си, с които досега бе стискал болезнено бедрата ми. Започна да ме гали, да ме успокоява. Намери клитора ми с пръсти и започна да го масажира. Търкаше и ме възбуждаше, докато достигнах до още един разтърсващ оргазъм.

Допрял устни до кожата ми, Гидиън промълви:

— Ангелчето ми…

Повтаряше думите отново и отново. Отчаяно. Обезсърчено. Задъхано.

Завинаги твой.

Вътре в мен членът му оставаше твърд и готов за действие.

Лежах в леглото, гушната до Гидиън. Панталоните ми ги нямаше, той също беше гол, а великолепното му тяло бе още влажно от потта.

Съпругът ми лежеше изпънат по гръб. Извил бе над главата си мускулеста ръка, а другата бе подпъхнал под мен така, че да ме прегърне. Движеше разсеяно пръсти нагоре-надолу по тялото ми.

Лежахме голи на чаршафите. Гидиън бе разкрачил крака, а влажният му полувъзбуден член блестеше на светлината на нощната лампа. Дишането на мъжа ми започваше да се нормализира, чувах как сърцето му бие по-бавно. Миришеше прекрасно — на секс, грях и Гидиън.

— Не си спомням как се озовахме на леглото — измърморих. Гласът ми бе гърлен, почти прегракнал.

Гидиън се засмя. Извърна глава и притисна устни до челото ми.

Сгуших се още по-плътно в него, прегърнах го през кръста и се притиснах силно.

— Добре ли си? — попита ме тихо.

Вдигнах глава и го погледнах. Беше зачервен и потен, косата му бе полепнала по слепоочията и врата. Тялото му бе добре смазана машина, привикнала с натоварените тренировки по смесени бойни изкуства, с които Гидиън се поддържаше във форма. Не беше изтощен от чукането — можеше да продължи така цяла нощ и пак нямаше да се измори, така му се бе отразил стремежът да се въздържа възможно по-дълго, да обуздае страстта си, докато полудея и аз от желание по него.

— Така ме изчука, че видях звезди посред бял ден — отбелязах с усмивка, чувствах се като дрогирана. — Пръстите на краката и ръцете ми са като изтръпнали.

— Бях груб — заяви Гидиън и докосна бедрото ми. — Нараних те.

— Ммм… — измърморих и затворих очи. — Знам.

Усетих, че се раздвижва. Надигна се и засенчи светлината.

— Това ти харесва — прошепна.

Отворих очи и видях, че се е надвесил над мен. Докоснах лицето му, прокарах върха на пръстите си по веждите и брадата му.

— Харесва ми, че успяваш да запазиш самоконтрол. Възбужда ме.

Ухапа пръстите ми леко, след това ги пусна.

— Знам.

— Но когато загубиш контрол… — въздъхнах, докато си спомнях. — Подлудявам при мисълта, че мога да те накарам да се държиш така, да ме желаеш толкова силно.

Гидиън отпусна глава и допря чело до моето. Притегли ме до себе си и ми даде да разбера, че се е възбудил отново.

— Повече от всичко на света.

— Освен това ми имаш доверие.

Когато беше в прегръдките ми, всички защитни прегради на Гидиън рухваха. Силата на страстта му не прикриваше уязвимостта му — напротив, разкриваше я.

— Повече, отколкото на всеки друг.

Легна върху мен и покри цялото ми тяло. Без усилие поддържаше тежестта си с ръце, за да не ме смачка. Допирът до кожата му ме възбуди отново.

Допря устни до моите.

— Кросфайър — прошепна.

Това бе моята кодова дума за сигурност. Използвах я, ако не можех да понеса повече и исках да го накарам да спре това, което прави с мен. Когато я използваше Гидиън, той също не можеше да понесе повече, но не искаше да спра. За него думата „Кросфайър“ изразяваше връзка, по-дълбока от любовта.

Усмихнах се:

— И аз те обичам.

Прегърнах възглавницата, погледнах към дрешника и се заслушах в Гидиън, който си пееше. Усмихнах се тъжно. Беше взел душ и вече беше облечен. Очевидно бе изпълнен със сили, въпреки че сутринта му бе започнала със секс — изчука ме така, че видях звезди посред бял ден.

Нужно ми бе малко време, за да разпозная песента. Когато пай-после го направих, имах чувството, че в стомаха ми пърхат пеперуди. Пееше „Най-после“. Няма никакво значение дали в главата си чуваше версията на Ета Джоунс, или на Бионсе. Това, което аз чувах, бе гласът му — богат и дълбок. Пееше, че вижда сини небеса над себе се и усмивки, които го омагьосват.

Излезе от дрешника и се зае да завърже тъмносивата си вратовръзка. Жилетката на костюма му беше разкопчана, а сакото си бе прехвърлил през ръка. Лъки веднага изтърча след него, никога не се отделяше твърде много. Щом го пуснахме от къщичката му сутринта, кутрето веднага се превърна в сянка на Гидиън.

Мъжът ми ме погледна и се усмихна широко.

— И ето ни тук — продължи да припява.

— Аз определено съм тук. Изтощена от секс, продължил часове наред. Имам чувството, че дори не мога да стана, а ти… — Замълчах и посочих към него. — Ти си си ти. Не е честно. Явно

не правя нещо както трябва.

Гидиън седна на ръба на разхвърляното легло. Изглеждаше безупречно. Наведе се над мен и ме целуна.

— Припомни ми… Колко пъти свърших тази нощ?

Хвърлих му поглед.

— Очевидно не достатъчно, защото по изгрев бе готов да започнеш отначало.

— Което само доказва, че вършиш всичко както трябва — отбеляза Гидиън и махна кичур коса от бузата ми. — Изкушавам се да си остана вкъщи, но трябва да отметна много работа, за да можем да изчезнем за месец. Както виждаш, съм изключително мотивиран да го направя.

— Значи наистина смяташ да го направим?

— А ти какво си мислеше — че се шегувам?

Гидиън отметна завивката от мен и обхвана гърдите ми.

Стиснах ръката му, преди да е успял да ме възбуди отново.

— Меден месец, който наистина ще продължи цял месец… Ще направя всичко възможно за това време да те изтощя поне веднъж. Твърдо решена съм да го постигна.

— Така ли? — В очите му проблесна усмивка. — Само веднъж?

— Просиш си го, шампионе. Докато приключа с теб, ще ме молиш да те оставя на мира.

— Никога няма да стане, ангелчето ми. Дори за милион години.

Приех самоувереността му като предизвикателство.

Дръпнах обратно завивката.

— Ще видим.

Глава 8

Вдигнах поглед от имейла, който четях, когато Ангъс влезе в офиса ми. Застана пред бюрото ми с шапка в ръце.

— Миналата нощ претърсих кабинета на Теранс Лукас — докладва ми. — Не открих нищо.

Очаквах го, затова не се изненадах.

— Възможно е Хю да е казал на Ани какво знае и никъде да не са останали писмени доказателства.

Ангъс кимна мрачно.

— Понеже така или иначе бях там, изтрих всички следи от посещението на Ева от харддисковете на компютрите. Погрижих се и за архивните копия. Освен това изтрих видеозаписа от онзи път, когато сте ходили там заедно с Ева. Проверих и се оказа, че доктор Лукас не е искал от охраната копие от записите, така че нищо не може да ви се случи, ако реши да последва примера на жена си и подаде оплакване срещу вас.

Такъв си беше Ангъс, винаги гледаше да се подсигури срещу всякакви възможни неприятности.

— Дали полицията няма да прояви интерес към това? — попитах и се облегнах назад. — Семейство Лукас могат да загубят толкова, колкото и аз.

— Те са лоши хора, момко. Ти не си.

— Нещата не са толкова прости.

— Ти имаш всичко, което си искал и което заслужаваш. Те не могат да ти отнемат нищо.

Освен собственото ми самоуважение и уважението на приятелите и колегите ми.

Работил бях толкова здраво, за да си извоювам тези две неща, след като баща ми бе публично опозорен. Тези, които искаха да открият слабости в мен, щяха да останат удовлетворени. Но това вече не ме тревожеше толкова, колкото преди.

Ангъс беше прав. Бях натрупал богатство и имах Ева.

Ако се наложеше да се оттегля от обществения живот, за да ѝ осигуря спокойствие, с готовност щях да го направя. Обмислях го още докато Нейтън все още бе заплаха за нея. Тогава Еви беше готова да скрие връзката ни от света, за да ми спести всеки възможен скандал, който би произлязъл от миналото ѝ — жертва, която не бях готов да направя. Да се крием. Да се срещаме тайно. Да се преструваме пред околните, че не сме дълбоко и безвъзвратно влюбени един в друг.

Вече бе съвсем различно. Тя ми беше необходима колкото въздуха, който дишам. Сега най-важното бе да успея да съхраня щастието ѝ. Знаех какво е да те съдят за чужди грехове и никога не бих подложил жена си на подобно нещо. Макар ди не ѝ се вярваше, можех да живея и без да съм част от всичко, с което се занимава „Крос индъстрис“.

Можех да прекарвам дните си с онази проклета препаска около бедрата и да си играя на Тарзан, но по средата, някъде между тези две крайности, съществуваше вариант за щастлив и спокоен начин на живот.

— Ти ме предупреди за Ани. — Поклатих глава. — Трябваше да те послушам.

Ангъс сви рамене.

— Станалото станало. Ани Лукас не е дете. Достатъчно е голяма, за да поеме отговорност за решенията си.

„Какво правиш, момко?“ — беше ме попитал Ангъс, когато Ани Лукас се вмъкна на задната седалка онази първа вечер. През следващите седмици все по-ясно ми даваше да разбера, чс не одобрява поведението ми, докато накрая един ден ми повиши тон. Бях отвратен от себе си, че наказвам една жена, която не ми е направила нищо лошо, и си го изкарах на него, като му казах да не забравя къде му е мястото.

Болката в погледа му, която той бързо се опита да прикрие, щеше да ме преследва до последния ми ден.

— Съжалявам — казах и го погледнах право в очите — за държанието си.

По лицето му заигра лека усмивка.

— Не е необходимо да се извиняваш, но приемам извинението ти.

— Благодаря.

Гласът на Скот се чу от микрофона:

— Ще помоля Скот да организира полета — продължи. — Ще заминем в петък вечер и ще планираме нещата така, че да се върнем в понеделник сутрин. Точно навреме, за да отидеш на работа, щом си толкова амбициозен.

— Къде ще ходи Ева?

— Нямам представа. Шона отказва да ми каже, защото ти не трябва да знаеш. Заяви само, че няма да са тук през уикенда и трябва да те държа зает през цялото време, защото Кари не иска да се намесваш.

— Екипът на „Позит“ е тук. Освен това Арнолдо Ричи ви чака на телефона. Каза, че има да ви съобщи нещо съвсем кратко.

— Свържи ме с него — наредих.

Изчаках да светне червената лампичка и включих високоговорителя.

— Къде си?

— Здравей и на теб, приятелю — поздрави ме Арнолдо с лек италиански акцент. — Разбрах, че онзи ден с Ева сте били в ресторанта и съм ви изпуснал.

— Обядът беше прекрасен.

— Само такъв сервираме. И вечерята ни не е никак лоша.

Залюлях се в стола си.

— В Ню Йорк ли си?

— Да. Организирам ергенското ти парти. Всъщност точно затова ти се обаждам. Ако имаш планове за уикенда, ги отмени.

— С Ева ще сме извън града.

— Тя ще бъде извън града. Всъщност от Шона разбрах, че ще са извън страната. Така че ти също ще си извън града. Останалите момчета са съгласни с мен. Ще те принудим веднъж и ти да напуснеш Ню Йорк.

Бях толкова слисан от първите думи на приятеля си, че почти не чух последните.

— Ева няма да пътува извън страната.

— Ще трябва да го кажеш на нея и на приятелките ѝ — отвърна съвсем спокойно Арнолдо.

— Що се отнася до нас, ние отиваме в Рио.

Без да усетя, се бях изправил на крака. По дяволите! Ева не беше в сградата. Не можех просто да взема асансьора и да отида при нея.

— Не може да взема такива решения — отсякох.

Арнолдо замълча.

— С нищо няма да си помогнеш, ако ми се разсърдиш, Гидиън. А ако ѝ нямаш доверие, приятелю, изобщо не трябва да се жениш за нея.

Стиснах слушалката на телефона още по-здраво.

— Арнолдо, ти си най-близкият ми приятел. Но това ще се промени, ако не спреш да говориш глупости за Ева.

— Не си ме разбрал правилно — поясни бързо. — Ако се опитваш да я затвориш в клетка, за да се чувстваш сигурен, непременно ще я загубиш. Подобно поведение от страна на гадже може да се приеме за романтично. Но от страна на съпруг би могло да се окаже задушаващо.

Осъзнах, че в момента ми дава съвет, и започнах да броя до десет. Успях да стигна само до седем.

— Не мога да повярвам.

— Не ме разбирай погрешно. Араш ме убеждава, че тя е най-хубавото нещо, което ти се е случвало. Казва, че никога не те е виждал толкова щастлив и че тя направо те обожава.

— И аз твърдя същото.

Арнолдо въздъхна шумно:

— Влюбените мъже не са най-добрите свидетели.

Изведнъж спрях да се дразня и ми стана забавно.

— Защо вие двамата с Араш обсъждате личния ми живот?

— Приятелите го правят.

— По-скоро приятелките. Вие двамата сте възрастни мъже. Би трябвало да оползотворявате времето си по по-добър начин. — Свих ръка и почуках по бюрото си. — И очаквате да прекарам уикенда в Бразилия с клюкари като вас?

— Виж какво — продължи с изнервящо спокойствие, — за Манхатън и дума не може да става. И аз харесвам града, но мисля, че сме се насладили на прелестите му. Особено щом става въпрос за повод като този.

Натъжих се, погледнах през прозореца града, който толкова много обичам. Само Ева знаеше за хотелската стая, която беше винаги запазена за мен — моята „бърлога за секс“, както я наричаше. Преди да срещна съпругата си, това бе единственото място, където водех жени, за да правя секс с тях. Там се чувствах в безопасност. Безличен. Там не можеха да научат нищо за мен, освен как изглеждам гол или как обичам да се чукам.

Винаги настоявах с момчетата да се забавляваме някъде близо до дома, защото напуснех ли Ню Йорк, се отказвах от възможността да правя секс.

— Добре, няма да споря.

Щях да го обсъдя с Ева и Кари, но това не засягаше Арнолдо.

— Чудесно. Оставям те да работиш. Ще си поприказваме през уикенда.

И двамата затворихме. Погледнах към Скот през стъклената стена и вдигнах пръст –

знак, че се нуждая от още минута. Взех смартфона си и набрах номера на Ева.

— Здрасти, шампионе! — обади се тя, звучеше закачливо и весело.

Щом я чух, в мен се разля топла вълна удоволствие. Гласът ѝ, който винаги е бил гърлен, бе станал по-дрезгав. Спомних си дългата нощ; звуците, които издава, когато е възбудена; как вика името ми, докато свършва…

Поставих си нова цел: да направя така, че гласът ѝ винаги да с дрезгав, кожата ѝ — зачервена, устните ѝ — подути, а походката — бавна и страстна, сякаш още ме усеща в себе си. Където и да отиде, трябваше веднага да става ясно, че я чукам често и здраво. Поне при мен веднага се забелязваше. Ставах спокоен и отпуснат, а и в коленете си усещах известна слабост, макар че никога не бих го признал на глас.

— Има ли промяна в плановете ни за уикенда? — попитах.

— Може би трябва да вземам повече витамини — подразни ме Ева, — иначе нищо не се е променило. Очаквам го с нетърпение.

Мъркането ѝ ме възбуди.

— Разбрах, че приятелите ни са планирали да ни разделят през уикенда за ергенското и моминското ни парти.

— О! — Настъпи мълчание. — Май се надявах да са забравили за тези неща.

Ако само можеше да види усмивката ми в този момент.

— Бихме могли да избягаме някъде, където да не могат да ни открият.

— Де да беше така — въздъхна Ева. — Май тези партита са повече за тях, отколкото за нас. Това е последната им възможност да се забавляваме заедно като едно време.

— Това време свърши, когато те срещнах.

Но знаех, че за Ева още не е така. Тя държеше на независимостта си и поддържаше приятелствата си както преди.

— Не мислиш ли, че това е твърде странен обичай? — продължи да разсъждава. — Двама души са готови да се обрекат един на друг до края на живота си, а приятелите им ги водят някъде, напиват ги и ги подстрекават да се държат неприлично за по следен път.

Цялата секси закачливост, с която започна разговорът ни, бе изчезнала. Съпругата ми беше изключително ревнива жена. Знаех го и го приемах, както тя приемаше собственическото ми отношение към нея.

— Ще поговорим отново довечера.

— Добре — съгласи се Ева, но изобщо не звучеше доволна.

Това ми даде известна утеха. Предпочитах да си представям как страда без мен през целия уикенд, вместо как се забавлява до забрава.

— Обичам те, Ева.

Затаи дъх.

— И аз те обичам.

Затворих телефона и се обърнах да взема сакото си от закачалката, но промених решението си. Върнах се обратно до бюрото и позвъних на Кари.

— Какво има? — попита ме вместо поздрав.

— Къде ще водиш жена ми този уикенд?

Бързината, с която отговори, ми подсказа, че е очаквал обаждането ми.

— Не е необходимо да знаеш.

— Изобщо не си прав.

— Няма да ти позволя да я контролираш — отвърна Кари сърдито. — Нито да пращаш горилите си да спират всеки мъж, който се приближи до нея, както направи във Вегас. Ева е голямо момиче. Може да се справя и сама, а освен това заслужава да се позабавлява.

Ето какъв бил проблемът значи.

— Тогава имаше смекчаващи вината обстоятелства, Кари.

— Нима? — Въпросът му беше изпълнен със сарказъм. — Какви например?

— Нейтън Баркър все още беше на този свят, а и ти наскоро беше организирал истинска оргия в хола ви. Не можех да поверя сигурността ѝ в твои ръце.

Настъпи мълчание. Когато заговори отново, гласът му бе значително по-спокоен.

— Кланси ще отговаря за охраната, така че Ева ще е в безопасност.

Поех си дълбоко въздух. Двамата с Кланси се отнасяхме предпазливо един към друг, тъй като той знаеше какво направих, за да не бъде повече Нейтън заплаха за Ева. Но и двамата искахме едно и също: съпругата ми да се чувства щастлива и в безопасност. Можех да му я поверя — знаех, че е добър в работата си, а освен това отговаряше за безопасността на Стантън и Моника.

Щях лично да разговарям с Кланси и да го свържа с Ангъс. Нужен бе план за действие и комуникация при непредвидени обстоятелства. Ако Ева се нуждаеше от мен, трябваше да мога да стигна до нея възможно най-бързо.

Стомахът ми се сви само като си го помислих.

— Ева има нужда от приятелите си и аз искам тя да се забавлява.

— Чудесно — заяви Кари безгрижно. — Тук сме на едно мнение.

— Няма да се намесвам, но запомни, че никой не е по-загрижен за безопасността ѝ от мен. Ева е само част от живота ти. За мен тя е целият ми живот. Не проявявай инат и се свържи с мен, ако стане нужда. Ясно ли е?

— Добре, разбрах.

— Ако това ще те успокои, аз самият ще бъда в Бразилия.

Кари замълча за момент.

— Все още не сме определили точното място, но е много вероятно да отидем в Ибиса.

Изругах наум. Щеше да е нужен половин ден, за да стигна дотам от Рио.

Исках да споря — готов бях веднага да предложа други места, за предпочитане в Южна Америка, но се въздържах. Спомних си коментара на доктор Питърсън, че Ева има нужда от по-широк социален кръг.

— Съобщи ми, когато решите — казах вместо това.

— Добре.

Затворих телефона, грабнах сакото си и го облякох.

Ева и доктор Питърсън определено не биха се съгласили мен, но приятелите и семейството можеха да са най-ужасно нещо на света.

Останалата част от следобеда мина по график. Наближаваше пет, когато Араш влезе в кабинета ми с небрежна стъпка, настани се на най-близкия диван и простря ръце на облегалката.

Привърших разговора си с един от дистрибуторските центрове в Монреал, изправих се и раздвижих схванатите си крака. След работа имах уговорка да се видя с треньора ми, но бях сигурен, че здраво ще ми срита задника. Ева щеше да е много щастлива, ако разбере колко ме е изтощила.

Не че това щеше да ме спре отново да правя секс с нея довечера.

— Надявам се, че имаш основателна причина да се разполагаш в кабинета ми като у дома си — обърнах се сухо към госта си и заобиколих бюрото.

Араш се усмихна предизвикателно.

— Диана Джонсън.

Забавих крачка, името ме изненада.

— Какво за нея?

Араш подсвирна.

— Значи наистина я познаваш?

— Тя е журналистка на свободна практика.

Отидох до бара и извадих две бутилки студена вода. Освен това бях чукал Диана, което се оказа изключително голяма грешка.

— Добре. Сещаш ли се за секси блондинката, на която вързах тенекия снощи?

Погледнах го нетърпеливо.

— Казвай, какво има.

— Тя работи в правния отдел на издателството, което държи авторските права на книгата на Корин. Каза ми, че човекът, който в действителност пише книгата, е Диана Джонсън.

Въздъхнах дълбоко, стиснах бутилките толкова силно, че пукаха от капачките.

— По дяволите!

Жена ми ме беше предупредила за Диана, но аз не я бях послушал.

— Нека да отгатна — продължи напевно Араш. — Познаваш Госпожица Джонсън в библейския смисъл на думата.

Обърнах се към него и го приближих. Подхвърлих му едната бутилка и в пространството между нас се разхвърчаха капчици, които образуваха водна арка. Отворих моята бутилка и отпих жадно.

Ева беше права — необходимо бе да се превърнем в по-добър и по-сплотен екип. И двамата трябваше да се научим да не се доверяваме напълно един на друг и да приемаме безусловно съветите, които си даваме.

Приятелят ми сложи лакти на коленете си и стисна бутилката с две ръце.

— Сега разбирам защо толкова бързаше да наденеш пръстен на ръката на Ева. Искал си да приключиш сделката, преди тя да побегне уплашена.

Араш се шегуваше, но по изражението му разбрах, че е разтревожен. Аз също се безпокоях. Колко такива истории можеше да понесе жена ми?

Дръпнах бутилката от устните си.

— Чудесна новина, с която да приключа деня си — измърморих.

— Каква е новината?

Двамата с Араш се извърнахме и видяхме как Ева влиза с танцова стъпка през отворената врата на кабинета ми. Държеше в ръка единствено смартфона си. Беше облечена в същия спортен екип, който носеше в деня, когато я видях за първи път. Сега опашката ѝ бе по-светла и по-къса, а тялото ѝ — по-слабо и по-мускулесто. Но тя винаги щеше да си остане момичето, което ме остави без дъх.

— Здравей, Ева — поздрави Араш и се изправи.

— Здрасти. — Усмихна му се, докато идваше към мен, повдигна се на пръсти и ме целуна по устните. — Здрасти, шампионе. — Отстъпи назад и се намръщи. — Какво е станало? В неподходящ момент ли идвам?

Обгърнах кръста ѝ с ръка и я придърпах към себе си. Обича да усещам тялото ѝ до своето, това ме успокояваше и тревогата която изпитвах, когато не бяхме заедно, изчезваше.

— Моментът никога не е неподходящ. Идвай при мен всеки път, когато ти се прииска.

В очите ѝ блеснаха пламъчета.

— С Мегуми ще ходим на фитнес заедно, но съм подранила малко, така че реших да се отбия при теб. Исках да видя колко си секси и това да ме мотивира.

Целунах я по челото.

— Не се изтощавай прекалено много — прошепнах. — Аз ще се погрижа за това.

Изправих се и забелязах, че е смръщила вежди.

— Сериозна съм. Какво има?

Араш се прокашля и посочи към вратата:

— Връщам се в кабинета си.

Отговорих на въпроса ѝ, преди той да излезе от офиса ми.

— Диана Джонсън ще пише книгата на Корин.

Ева замря.

— Наистина ли?

— Значи тя знае за Диана? — попита Араш и ни изгледа ококорено.

Жена ми го прикова с поглед.

— А ти знаеш ли за Диана?

Адвокатът вдигна ръце.

— Никога не съм я виждал. Едва днес чух за нея.

Ева се измъкна от прегръдката ми и ме погледна:

— Казах ти.

— Знам.

— Какво си му казала? — попита Араш и пъхна ръце в джобовете си.

Жена ми взе моята бутилка с вода и се отпусна в кожено кресло.

— Че не може да ѝ се има доверие. Чувства се страшно обидена, защото Гидиън я съблякъл гола, а след това я зарязал. Не че я обвинявам. Аз самата бих се почувствала страшно унизена, ако някой ме накара да изложа на показ „стоката" и после нищо не се случи.

Араш седна отново на дивана.

— Да не би да имаш проблеми с либидото, Крос?

— А ти преглеждал ли си наскоро обявите за работа, Мейдани! — отвърнах и седнах на стола срещу него.

— Диана си е играла на чичо доктор с Гидиън и преди този случай — продължи Ева. — И много ѝ е харесало. За което също не мога да я виня. Казах ти, че е страхотен в леглото.

Араш ме погледна, явно му беше много забавно.

— Да, каза ми.

— Направо да ти хвръкне шапката. Особено когато…

— За бога, Ева! — прекъснах я.

Жена ми ме погледна невинно.

— Просто се опитвах да обрисувам по-пълна картина, миличък. И да ти отдам дължимото. Както и да е, горката Диана се разкъсва между неистовата си омраза към Гидиън и желанието си да го изчука така, че свят да му се завие. И тъй като не може да направи второто, се е съсредоточила изцяло върху първото.

Погледнах я:

— Свърши ли?

Ева ми изпрати въздушна целувка и отпи от водата.

Араш се облегна назад.

— Какви неща си ѝ причинил само — обърна се към мен, а после към Ева: — Ти си истинска светица, не знам как го търпиш. И него, и поредицата обидени жени, които се влачат подире му.

— Какво да ти кажа? — нацупи устни жена ми. — Вие, момчета, как разбрахте?

— Имам си човек в издателството.

— О, а аз си помислих, че Диана е казала нещо.

— Няма да го направи. От издателството не искат да се разбере, че Корин не е написала книгата, така че в договора ѝ има клауза за поверителност. В момента преговарят по него.

Ева започна да чопли етикета на бутилката. Телефонът ѝ избръмча, тя го взе и прочете съобщението.

— Тръгвам. Мегуми ме чака.

Изправи се. Ние с Араш също станахме. Миг по-късно Ева беше в прегръдките ми и очакваше целувка. Целунах я и потърках нос в нейния, преди да се отдръпне.

— Извади голям късмет, че се появих — заяви и ми върна бутилката с вода. — Помисли си само в колко още неприятности щеше да се забъркаш, ако беше останал ерген.

— Ти си неприятност, която ми стига за цял живот.

Ева се сбогува с Араш и излезе от кабинета. Наблюдавах я, докато се отдалечаваше, никак не ми беше приятно, че си отива. Махна с ръка на Скот, когато мина покрай бюрото му, и изчезна.

— Има ли сестра? — попита адвокатът ми, когато и двамата се настанихме отново на дивана.

— Не, тя е единствена по рода си.

— Ей, чакайте малко! — извика Ева и се върна на бегом.

Двамата с Араш скочихме отново на крака.

Жена ми дойде при нас.

— Щом още водят преговори, значи нищо не е подписано, нали?

— Точно така — потвърди Араш.

Ева ме погледна.

— Можеш да я накараш да не подписва.

Вдигнах учудено вежди.

— Как си го представяш?

— Предложи ѝ работа.

Вперих поглед в нея, а после казах решително:

— Не.

— Не казвай „не“.

— Не — повторих.

Жена ми се обърна към Араш:

— Нали трудовите ви договори включват понятия като „фирмена тайна“, „кодекс на служителя“, „забрана за конкурентна дейност“?

Адвокатът се замисли за момент.

— Разбирам какво имаш предвид. Да, така е. Но има ограничения в покритието и налагането на тези клаузи.

— Но пак е по-добре от нищо, нали? Дръж приятелите си близо и така нататък — заяви тя и ме погледна с очакване.

— Не ме гледай така, Ева.

— Добре. Беше просто идея. Трябва да вървя. — Махна с ръка и излезе бързо от кабинета.

Стана ми доста неприятно, че не ме целуна за довиждане. Наложи се още веднъж да я гледам как си тръгва… И вторият път беше още по-тежко.

Накара ме да чакам, преди да правя секс с нея. Сега съвсем между другото ми предложи да прелъстя друга жена.

Онази Ева, която познавах и обичах, никога не би направила нито едно от двете.

— Не искаш тази книга да бъде издадена — викнах след нея.

Ева спря до вратата и се обърна. Погледна ме, наклони глава на една страна.

— Не, не искам.

Щом видях изпитателния ѝ поглед, настръхнах. За нея бях отворена книга, ясно ѝ беше, че в момента съм раздразнен.

— Знаеш, че ще очаква да ѝ предложа нещо повече от работа.

— Ще трябва да я омаеш — съгласи се Ева и отново се отдалечи. — Ти си изкусителна хапка, Крос. И много добре знаеш как да примамиш някого отдалеч. Трябва само да направиш така, че тя да подпише договор. После можеш да я изпратиш и в Сибир, стига да ѝ дадеш работа, която отговаря на длъжностната ѝ характеристика.

Нещо в гласа ѝ ме предупреди да застана нащрек, както и начинът, по който ме гледаше. Като укротител на лъвове, който обикаля предпазливо и внимателно около лъва, но през цялото време държи ситуацията под контрол.

Почувствах, че ме провокира, затова се заядох:

— Предлагаш ме като курва, за да получиш това, което искаш.

— Мили боже — измърмори Араш. — Не се дръж като глупак.

Ева присви очи, ясните ѝ сиви ириси станаха буреносни.

— Глупости. Трябва само да я подведеш, не да я чукаш. Искам тази книга да види бял свят точно толкова, колкото ти би желал да слушаш „Златна“ до втръсване. Но ти прие съществуването на проклетата песен, така че и аз ще мога да приема книгата.

— Тогава защо предложи да я взема на работа? — възразих и пристъпих към съпругата си. — Не искам тази ужасна жена на километри от мен, а какво остава да я наема на работа.

— Добре. Просто ти предложих. Още като дойдох, видях, че си разстроен, а аз не обичам да те виждам такъв…

— За бога, аз не се разстройвам!

— Добре — съгласи се отново Ева. — Разбира се, че не беше разстроен. Беше в лошо настроение, така по-добре ли е? Беше мрачен. Унил. Тези думи достатъчно мъжествено ли ти звучат, шампионе?

— Май ще се наложи да те метна на коляното си.

— Само се опитай и ще ти разцепя секси устничките — сряза ме, разпалена. — Мислиш ли, че ми е много приятна мисълта тази разгонена кучка да се върти около теб? Само като си представя как флиртуваш с нея, как я караш да си мисли, че искаш да я чукаш, ми идва да разбия нещо. Включително и физиономията ѝ.

— Добре. — Получил бях това, което ми трябваше.

Когато беше ядосана, Ева не можеше да крие ревността си. В момента изгаряше от ревност, трепереше от гняв. Аз обаче вече бях спокоен.

— А може би отказът на Диана няма да промени нищо — продължи, беше направо бясна. — Издателят може да наеме друг да напише проклетата книга. Да се надяваме, че ще е някой, който не е засегнат лично. От друга страна, бившите ти любовници изпълзяват отвсякъде, така че издателството може пак да извади късмет.

— Стига вече, Ева.

— Никога не бих те предложила като курва само за да спра публикуването на книга. Ти си най-страхотният любовник на света. Бих могла да искам за теб по няколко хилядарки на час минимум.

— По дяволите! — изругах и се хвърлих към нея, но тя ми се изплъзна.

— Стига! — намеси се Араш и застана между нас. — Като твой адвокат съм длъжен да напомня, че ако продължаваш да дразниш жена си, това може да ти струва милиони.

— Той обича да дразни жените — продължи да ме провокира Ева, като подскачаше насам— натам зад гърба на Араш, за да не успея да стигна до нея. — Това го възбужда.

— Махни се от пътя ми, Мейдани! — изръмжах.

— Изцяло твой е, Араш — подвикна жена ми и се опита да се измъкне.

Спуснах се след нея. Хванах я точно когато минаваше през вратата, грабнах я през кръста и я вдигнах от земята. Ева започни да се бори и да недоволства.

Впих зъби в рамото ѝ, тя изпищя и с това привлякохме поне дузина погледи. Дори този на Мегуми, която тъкмо се задаваше иззад ъгъла.

— Целуни ме за довиждане — настоях.

— В момента не би искал да доближавам зъби до теб.

Подхвърлих я нагоре, завъртях я и я обърнах с лице към себе си, така че да мога да я

целуна силно. Не се получи както трябва. Ударихме един в друг носовете си. Но усетих допира на устните и на топлата ѝ кожа, а тъкмо от това имах нужда.

Ева гризна леко долната ми устна. Можеше да ме нарани, да ме захапе до кръв. Но ухапването ѝ и начинът, по който подръпна косата ми с ръце, бяха знак, че не ми е много сърдита.

— Ти си луд — оплака се. — Какво, по дяволите, ти става?

— Не си тръгвай, без да си ме целунала за довиждане.

— Сериозно ли говориш? — попита ме ядосано. — Целунах те.

— Първия път да, но не и втория, нито третия.

— Яж си ушите — прошепна ми. Стисна ме здраво за врата, набра се нагоре и обви кръста ми с крака. — Защо просто не ми каза?

— Няма да те моля.

— Ти никога не се молиш — отвърна Ева и докосна лицето ми. — Ти даваш заповеди.

Направи го и сега.

— На човек всичко му е позволено, когато е шеф — подхвърли Мегуми на Скот, който седеше на бюрото си, забил поглед в монитора.

Асистентът на Гидиън разумно си замълча.

Араш обаче не беше толкова благоразумен.

— Временна невменяемост вследствие на предсватбено нервно напрежение, нали така, Скот? — заяви адвокатът и застана до мен. — Намалени умствени способности. Някакво страшно мозъчно прецакване.

Погледнах го предупредително:

— Млъкни.

— Бъди мил — каза Ева и ме целуна леко. — Ще поговорим за това по-късно.

— В твоя апартамент или в нашия.

Усмихна се, лошото ѝ настроение се беше изпарило.

— В нашия.

Отпусна крака и я оставих на пода.

Сега вече можех да я пусна да си върви. Беше ми все така неприятно, но буцата в стомаха ми беше изчезнала. Ева изглеждаше така, сякаш нищо не се е случило. Избухваше лесно, но бурята отминаваше бързо и след нея оставаха чисти небеса.

— Здравей, Мегуми поздравих и протегнах ръка.

Приятелката на Ева пое ръката ми, лакът на ноктите ѝ проблесна. Мегуми беше привлекателна жена, имаше дълга до врата коса и очи с формата на бадем.

Изглеждаше по-силна от последния път, когато я видях, което ме зарадва — знаех колко много се тревожи Ева за нея. Познавах Мегуми съвсем бегло преди сексуалното нападение, което промени живота ѝ. Съжалявах за случилото се. Сега по погледа в тъмнокафявите ѝ очи се разбираше, че е била наранена, а демонстрацията на излишна самоувереност издаваше уязвимостта ѝ.

От опит знаех, че ѝ предстои да измине дълъг път. И никога вече нямаше да е същата като преди.

Погледнах към Ева. Жена ми също бе изминала дълъг път. Вече не беше онова момиче от преди много години, нито пък младата жена, която срещнах за първи път. Станала бе по-силна. Бях щастлив от това и не бих го променил за нищо на света.

Можех само да се моля един ден тази сила да не я отведе далеч от мен.

Напуснах студиото на Джеймс Чо точно както очаквах — с добре наритан задник. Все пак накрая спасих донякъде достойнството си, като успях да поваля бившия шампион в последния ни спаринг.

Ангъс ме чакаше отвън, застанал до бентлито. Отвори ми вратата и взе спортния сак от ръцете ми, но не се усмихна. На задната седалка Лъки джавкаше, затворен в транспортната си чанта, и надничаше развълнувано иззад преградите ѝ.

Спрях за миг, преди да се кача в колата, и усетих, че Ангъс ме наблюдава.

— Имам информация за теб — заяви мрачно.

Подготвих се да чуя нещо неприятно, тъй като очаквах резултати от издирването на документацията на Хю.

— Ще поговорим, когато стигнем в мезонета.

— В кабинета ти ще е по-удобно.

— Добре — съгласих се и се намръщих.

И в двата случая щяхме да разговаряме насаме. Предложих да проведем разговора вкъщи, за да може Ева да е до мен и да ме подкрепи, когато Ангъс ми съобщи какво е открил. Фактът, че предпочете да говорим в кабинета ми, означаваше само едно. Не искаше Ева да е край нас.

— Какво имаше да ми съобщи, че трябваше да го крием от съпругата ми?

Лъки заблъска вратичката на чантата и заскимтя тихо. Отворих я разсеяно и той веднага се измъкна оттам. Покатери се в скута ми и се надигна на задни лапи, за да оближе лицето ми.

— Добре, стига.

Задържах го в ръце, преди да изпадне в обичайната си еуфория, и отдалечих лице от него, за да не може да ме ближе по устата.

— И аз се радвам да те видя.

Започнах да галя мекото му топло тяло е една ръка и се загледах в града, през който минавахме. Ню Йорк беше съвсем различен нощем: смесица от тъмни улички и проблясващи високи сгради, магазини с крещящи неонови реклами и интимно осветени ресторантчета.

На остров Манхатън с площ от шейсет квадратни километра живееха около два милиона души, така че уединението беше рядко срещано и въображаемо удоволствие тук. Прозорците на апартаментите гледаха един към друг и между тях почти нямаше разстояние. Тъй като те често оставаха незакрити, всеки, който пожелае, можеше да наблюдава живота на хората зад тях. Телескопите бяха често срещана вещ.

Такъв беше животът в Ню Йорк. Всеки живееше в свой собствен свят, гледаше си работата и очакваше останалите да правят същото. Другият вариант беше да започнеш да изпитваш клаустрофобия — антитезата на духа на свободата, залегнал н основите на щата.

Стигнахме до „Кросфайър“ и излязох от колата заедно с Лъки. Ангъс ме последва през въртящата се врата и прекосихме фоайето в мълчание. Мъжете от охраната се изправиха, когато ме видяха, поздравиха ме по име и хвърлиха по един поглед на кутрето, сгушено под мишницата ми. Усмихнах се вътрешно, когато видях отражението си — бях по анцуг и фланелка, а косата ми беше още влажна от душа. Съмнявам се, че страничен човек би повярвал, че съм собственик на сградата.

Асансьорът бързо ни изкачи догоре и само няколко минути след пристигането си влязохме в офиса на „Крос индъстрис“. — Повечето кабинети бяха тъмни и празни, но някои амбициозни служители продължаваха да работят — или може би просто нямаха причина да се приберат вкъщи. Разбирах ги. Съвсем доскоро и аз прекарвах повече време в офиса, отколкото в мезонета.

Влязох в кабинета си, запалих лампите и затъмних стъклената стена. После отидох до меката мебел, настаних се на дивана и оставих Лъки на възглавницата до мен. Едва тогава забелязах, че Ангъс носи протрита кожена папка.

Придърпа кресло до ниската масичка и седна. Погледна ме право в очите.

Буца заседна в гърлото ми, като си помислих, че може да има друга причина. Ангъс изглеждаше прекадено мрачен, срещата ни — твърде официална.

— Няма да се пенсионираш — опитах се да го изпреваря, думите трудно излизаха от устата ми. — Няма да ти го позволя.

Изгледа ме за миг, след това чертите на лицето му омекнаха.

— А, момко, ще ме търпиш още известно време.

Изпитах огромно облекчение, отпуснах се на дивана, сърцето ми биеше силно. Лъки, който винаги бе готов за игра, скочи на гърдите ми.

— Долу! — наредих му, но той пощуря още повече. Притиснах го с една ръка и кимнах на Ангъс да започва.

— Сигурно си спомняш досието, което съставихме, когато се запозна с Ева — започна той.

Името ѝ привлече вниманието ми и аз изправих гръб.

— Разбира се.

Споменът за деня, в който срещнах Ева, нахлу в съзнанието ми. Седях в лимузината до бордюра и чаках всеки момент да потегля от „Кросфайър“. Тя влизаше в сградата. Видях я и усетих привличане. Не можах да устоя, казах на Ангъс да ме изчака и тръгнах след нея да я търся. Гонех жена — нещо, което никога дотогава не бях правил.

Когато ме видя, тя изпусна баджа си. Наведох се да го вдигна и прочетох името ѝ и компанията, за която работи. До края на нощта на бюрото в домашния ми кабинет имаше тънка папка с основните данни за нея — още нещо, което никога преди не бях правил за жена, която ме интересува само сексуално. По някакъв начин вече знаех, че е моя, макар още да не го осъзнавах. Колкото и да се самозаблуждавах, знаех, че тя ще играе важна роля в живота ми.

В следващите няколко дни досието набъбна, в него бяха включени родителите на Ева и Кари, а след това дори бабите и дядовците ѝ.

— Имаме договорка с един адвокат в Остин — продължи Ангъс, — който да ни съобщава за всички необичайни събития, свързани с Харисън и Лиа Трамел.

Родителите на Моника. Нямах нищо против, че напълно са се отчуждили от нея и Ева, когато дъщеря им родила незаконно дете. Така членовете на семейството, с които трябваше да си имам работа, ставаха по-малко. Но не изключвах възможността да променят решението си, когато Ева публично стане моя съпруга.

— Какво са направили?

— Починали са — заяви Ангъс, без да увърта, и отвори папката. — Почти преди месец.

Замислих се.

— Ева не знае нищо. Миналия уикенд си говорихме кого да поканим на сватбата и споменахме и тях. Предполагам, че и Моника не поддържа никаква връзка е тях.

— Написала е некролог, който се е появил в местния вестник.

Ангъс извади фотокопието и го остави на масата.

Взех го и го прегледах бързо. Семейство Трамел бе загинало при инцидент с лодка по време на лятната си почивка. Публикуваната снимка беше отпреди десетилетия — дрехите и прическите подсказваха, че е някъде от седемдесетте години.

Изглеждаха привлекателна двойка, бяха добре облечени и носеха скъпи аксесоари. Озадачи ме обаче цветът на косите им дори на черно-бялата снимка от вестника личеше ясно, че двамата са били тъмнокоси.

Прочетох последното изречение. Харисън и Лиа оставят след себе си дъщеря — Моника, и двама внуци. Вдигнах поглед към Ангъс.

— Двама внуци? Ева не е единствено дете?

Лъки се завъртя, възползва се от това, че не го държа здраво, и скочи на пода.

Ангъс си пое дълбоко въздух.

— Тъкмо затова, а и заради снимката, реших да се поразровя по-дълбоко.

Извади още една снимка и я остави на масата. Погледнах я.

— Кой е това?

— Моника Трамел, която сега се нарича Моника Диек.

Кръвта ми се смрази. Жената на снимката беше брюнетка също като родителите си. И изобщо не приличаше на онази Моника, която познавах. Нито пък на жена ми.

— Нищо не разбирам.

— Все още не знам какво е рожденото име на майката на Ева, но истинската Моника Трамел е имала брат на име Джаксън, който за кратко е бил женен за Лорън Китри.

— Лорън… — Това бе второто име на Ева. — Какво знаем за нея?

— Засега нищо, но няма да оставим нещата така. Разследването продължава.

Прокарах ръка през косата си.

— Възможно ли е да сме объркали едно семейство Трамел с друго?

— Не, момко.

Станах, отидох до бара, извадих две малки чашки и налях по два пръста малцово уиски.

— Сигурен съм, че Стантън внимателно е проверил Моника, преди да се ожени за нея.

— Ти не откри нищо за миналото на Ева, докато тя не ти каза-изтъкна Ангъс.

Прав беше. Изнасилването на Ева, помятането, протоколите от съда, споразумението… всичко беше старателно погребано.

Когато възложих на Араш да състави предбрачния ни договор, той провери финансовото състояние и задълженията ѝ, но това беше всичко. Обичах я. Желаех я.

Никога не бих си помислил да я дискредитирам по какъвто и да е начин.

Стантън също обичаше съпругата си. Нейното лично състояние, натрупано след два изгодни от финансова гледна точка развода, навярно бе единственото, което е проверил. Що се отнася до останалото, предполагам, че и двамата сме действали по един и същи начин. Защо да търсим неприятности, когато изглежда, че няма такива? Мъжете съзнателно си затварят очите заради любовта, тя ги превръща в глупаци.

Заобиколих бара и за малко да се спъна в Лъки, който подскочи срещу мен.

— Бенджамин Кланси е страшно добър. Не би могъл да пропусне такова нещо.

— Но го е пропуснал. — Ангъс пое чашата, която му подадох. — Ако семейство Трамел не бяха починали, и ние нямаше да знаем нищо. Когато проверих произхода ѝ, всичко беше чисто.

— Как, по дяволите, може да е чисто? — попитах и изпих уискито си на един дъх.

— Майката на Ева е използвала името на Моника, рождената ѝ дата и данните за родителите ѝ. Никога обаче не е теглила кредит, а това е най-често срещаният начин, по който се открива кражба на самоличността. Банковата сметка, която използва, е открита преди двайсет и пет години и е бизнес сметка със самостоятелен номер за плащане на данъци.

Когато я е откривала, е трябвало да представи и номера на социалната си осигуровка, но преди появата на интернет светът беше съвсем различно място.

Трудно ми беше да възприема огромния мащаб на измамата. Ако Ангъс се окажеше прав, тогава майката на Ева бе изживяла повече от половината си живот под чуждо име.

— Нямаме никаква следа, момко — заяви Ангъс и остави чашата, без да отпие от нея. — Няма трохички, които да следваме.

— А истинската Моника Трамел?

— Съпругът ѝ управлява всичко. В определен смисъл тя почти не съществува.

Погледнах кутрето, което ме закачаше, като ме буташе с лапичка по крака.

— Ева не знае абсолютно нищо — казах мрачно. — Би ми казала, ако беше наясно.

В момента, в който го изрекох, се запитах как точно би ми го казала. Как бих ѝ го казал

аз, ако бях на нейно място? Можеше ли да пази такава огромна тайна? Дали не е живяла с нея толкова дълго, че накрая я е приела за истина?

— Така е, Гидиън — съгласи се Ангъс тихо и примирено. Той също си задаваше много въпроси. Това му беше работата. — Тя те обича. Не съм виждал друга жена да обича мъж така дълбоко и искрено.

Седнах отново на дивана и усетих тежестта на Лъки, който се покатери след мен.

— Трябва да разберем повече. Всичко. Не мога да съобщя на Ева подобно нещо и да ѝ подавам информацията на части.

— Ще се погрижа — обеща Ангъс.

Глава 9

— Това е… — Примижах срещу подробната скица, която Кари бе оставил пред мен, и поклатих глава. — Хубава е, но не е… Не е точно това, което си представям.

Най-добрият ми приятел, който седеше на пода, в краката ми, въздъхна тежко. Отметна глава назад и ме изгледа от долу нагоре.

— Будалкаш ме. Показвам ти уникална сватбена рокля, създадена специално за теб, а ти с лека ръка я отхвърляш.

— Не искам рокля без презрамки. А и тази хем е дълга, хем е къса.

— Това е шлейф — обясни ми сухо.

— Тогава защо виждам обувките? Те не би трябвало да се виждат.

— Това е само скица, нахвърляна за пет минути. Можеш да му кажеш да направи предната част по-дълга.

Наведох се, взех бутилката с вино, която бяхме отворили по-рано, и долях чашата си. На заден фон звучаха тихо най-големите хитове на „Джърни“[24]. Останалата част от мезонета беше тъмна и тиха, само две настолни лампи осветяваха хола.

— Прекалено е… съвременна — оплаках се. — Прекалено модерна.

— Така е — съгласи се Кари и вдигна глава, за да погледне отново скицата. — И това я прави толкова готина.

— Направена е според последните модни тенденции, Кари. Когато един ден имам деца, ще я гледат и ще се чудят какво съм си мислела. — Отпих от виното и прокарах ръка през гъстата коса на приятеля си. — Искам нещо, което никога няма да излезе от мода. Като тоалетите на Грейс Кели и Джаки Кенеди.

— Деца, значи… — Кари изсумтя и се облегна на ръката ми като котка. — Ако побързаш, може заедно да бутаме количките из парка и да си уреждаме срещи, за да си играят децата.

— Ха! Може би след десетина години.

Този период ми изглеждаше съвсем подходящ. Десет години, през които Гидиън щеше да е само мой. За това време и двамата щяхме да израснем още малко, да изгладим различията помежду си и да намерим пътя си в живота.

С всеки изминал ден нещата ставаха по-добри, но ние все пак си оставахме нестабилна двойка с бурни взаимоотношения. За какво се бяхме скарали по-рано днес в кабинета на Гидиън?… Така и не разбрах. Но той си беше такъв. Неуловим, див и опасен като вълк единак. В един момент ядеше от ръката ми, а в следващия бе готов да я захапе. Е, обикновено след това ме чукаше като звяр, така че… нямах нищо против.

— Да — съгласи се Кари навъсено. — Ще са ти необходими десет години и непорочно зачатие, за да забременееш, ако не започнеш да го чукаш отново.

— Хмм! — изсумтях и го дръпнах за косата. — Не че ти влиза в работата, но снощи направо го побърках.

— Наистина ли? — Захили се и ме погледна през рамо. — Така те искам, момиче.

— И ще го направя отново, когато се прибере вкъщи — подсмихнах се.

— Започвам да ревнувам. Аз не получавам нищо. Нищичко. Кръгла нула. В дланта ми ще остане траен отпечатък от самотната ми питка.

Разсмях се и се облегнах назад в дивана.

— Хубаво е от време на време човек да си почива. Това му дава възможност да види нещата по-ясно.

— Ти едва издържа една седмица — подигра ми се.

— Всъщност бяха десет дни. Десет ужасни, адски, непоносими дни — заявих и отпих от чашата си.

— Така ли? Ужасно. Наистина ужасно.

— Не бих искала да го преживея отново, но се радвам, че успяхме да отстраним секса за известно време. Това ни помогна да се съсредоточим върху обсъждането на проблемите си и просто да се забавляваме. Когато все пак му отпуснахме края беше — облизах устни — все едно избухна бомба.

— Караш ме да се възбуждам.

— Теб какво не те възбужда? — изсумтях.

Изгледа ме от долу нагоре.

— Няма да ме накараш да се срамувам от здравия си сексуален апетит.

— Просто се гордей, че си отделил малко време, за да се огледаш накъде отиваш. Аз се гордея с теб.

— О, благодаря ти, мамче. — Кари облегна глава на коляното ми. — Знаеш ли какво?… Може и да те лъжа в момента.

— Знам, че не е така. Ако се чукаше наляво и надясно, щеше да искаш да го знам, защото бих ти наритала задника, а за теб това е част от забавлението.

Не беше така. Използваше ме, за да накаже сам себе си.

— Когато отидем в Ибиса, ще се забавляваме истински.

— В Ибиса ли? — Трябваше ми малко време, за да се сетя за какво говори. — За моминското ми парти ли?

— Да.

— Испания. От другата страна на земното кълбо. Не очаквах подобно нещо.

Фантастичната усмивка на Кари озари лицето му.

— Този уикенд.

— Не че Гидиън има право на мнение по въпроса, но това никак няма да му хареса.

— Поуспокоих го малко. Тревожи се за сигурността ти, но той самият ще бъде зает в Бразилия.

Надигнах се.

— В Бразилия ли?

— Тази вечер си като папагал, повтаряш всичко.

Обожавах Бразилия. Обичах музиката, времето, страстта у хората. В никоя друга култура по света нямаше такава чувственост като в бразилската.

И само като си помислех, че Гидиън ще бъде там с онази групичка от богати секси мъже, които наричаше свои приятели, за да отпразнуват последните дни от ергенския му живот. Живот, от който той вече се бе отказал…

Най-добрият ми приятел се извърна, за да ме погледне право в лицето.

— Познавам този поглед. Започваш да нервничиш при мисълта, че Гидиън ще е заобиколен от страстни бразилки само по прашки.

— Млъкни, Кари.

— Освен това ще е в компания, която знае как да се забавлява здраво. Особено онзи Мануел. Страхотен играч е.

Спомних си с каква лекота беше направил поредното си завоевание Мануел Алкоа, когато всички заедно бяхме отишли на караоке. Подобно на Арнолдо, Гидиън и Араш, Мануел дори не трябваше да се старае особено. Нужно бе просто да си избере едно от многобройните момичета, които се хвърляха в краката му.

Какво ще прави съпругът ми, когато приятелите му се усамотят с по някоя секси мацка? Ще си седи сам и ще пие кайпириня[25]? Едва ли.

Гидиън нямаше да ми изневери. Нямаше дори да флиртува — не беше в стила му. Не флиртува с мен дори в началото на връзката ни, а аз бях любовта на живота му. Не, само е присъствието си щеше да покори заведението. Щеше да изглежда тъмен, опасен и недосегаем, а в това време безброй страхотни жени щяха да се въртят около него.

Как можеше да не му повлияе това?

Кари се засмя.

— Изглеждаш готова да убиеш някого.

— Внимавай, ти си ми най-близо — предупредих го.

— Не можеш да ме убиеш. Тогава кой ще ти събере багажа и ще сложи в него точно онези дрешки, които ще накарат Гидиън да те ревнува така, както ти ревнуваш в момента?

— Май се прибрах точно навреме.

Двамата с Кари погледнахме към входната врата и видяхме Гидиън да влиза. Преметнал бе сак през рамо и държеше в ръка кучешката транспортна чанта.

Остави багажа си на земята.

— Какво има там? — попита Кари, изправи се и отиде до транспортната чанта.

Аз също станах и се приближих до мъжа си. Изпитвах огромна радост от простото удоволствие да го посрещна вкъщи. Гидиън също тръгна към мен, срещнахме се по средата на стаята и той ме прегърна. Плъзнах ръце под ризата му и погалих топлите твърди мускули на гърба му. Наведе се да ме целуне, а аз отметнах глава назад. Допря устни до моите и ми прошепна „здравей“.

Изправи се и облиза устни.

— Имаш вкус на вино.

— Искаш ли да ти налея?

— Разбира се.

Отидох в кухнята да донеса още една чаша. Чух, че мъжете се поздравиха, а след това Гидиън представи Лъки на Кари. Наоколо се разнесоха щастливо джавкане и силният смях на Кари.

Още не се бях нанесла тук, но вече чувствах мезонета като свой дом.

Кари си беше тръгнал преди цял час, а аз не намирах смелост да задам въпроса, който ме измъчваше.

Седяхме на дивана. Гидиън се беше отпуснал удобно, разкрачен. Прегърнал ме бе с една ръка, а другата бе отпуснал небрежно на бедрото ми. Аз се бях сгушила в него, отпуснала глава на рамото му и вдигнала крака на дивана. Играех си с подгъва на фланелката му. Лъки спеше на килимчето си до незапалената камина и от време на време изскимтяваше. Явно сънуваше някакъв кучешки сън.

През последния половин час Гидиън бе мълчалив, дори замислен, докато аз се опитвах да обсъдя с него достойнствата на сватбената рокля, чиято скица бе взел от масичката.

— Както и да е — приключих темата, — имам чувството, че ще позная моята рокля, когато я видя, но нямам много време. Опитвам се да не изпадам в паника. Просто не искам да се примирявам с нещо приемливо.

Гидиън вдигна ръка от рамото ми и обхвана тила ми. Притисна устни до челото ми.

— И дънки да облечеш, пак ще си най-красивата булка на света, ангелчето ми.

Гушнах се по-близо до него, трогната от думите му. Поех си дълбоко въздух и попитах:

— Къде по-точно в Бразилия ще ходите?

Гидиън прокара пръсти през косата ми.

— В Рио.

— О!

Представих си го мързеливо излегнат на белия пясък на Копакабана, изложил на показ великолепното си загоряло от слънцето тяло, скрил зад тъмни очила блестящите си сини очи…

Красивите жени на плажа не биха могли да разберат дали ги гледа, или не. Това щеше да ги възбуди, да ги направи по-смели.

Вечерта момчетата щяха да се насладят на нощния живот на Ипанема или да се проявят като истински хедонисти и да отидат в Лапа. И навсякъде щяха да ги следват красиви, страстни, оскъдно облечени жени. Неизбежно беше.

— Чух Кари да казва, че ревнуваш — заяви Гидиън и завря нос в косата ми. В гласа му долових нотка самодоволство.

— Затова ли избра да отидете в Бразилия? За да ме караш да страдам?

— Ангелчето ми. — Стисна по-здраво косата ми и нежно дръпна главата ми назад, за да го погледна в очите. — Нямам нищо общо с избора на мястото — заяви и изви устни в секси усмивка. — Но се радвам, че ще страдаш.

— Садист! — казах и се отдръпнах от него.

Но Гидиън не ми позволи да се отдалеча и ме придърпа обратно към себе си.

— След предложението ти да взема Диана на работа започнах да си мисля, че вече се отегчаваш от мен.

— Това е абсурдно.

— Според мен не е — заяви равно Гидиън и ме изгледа внимателно.

Осъзнах, че е поне донякъде сериозен, затова спрях да се дърпам.

— Казах ти, че никак не ми харесва идеята тази жена да работи при теб.

— Не го каза веднага. Посъветва ме да я прелъстя — така, както би ми поръчала да взема бутилка вино на връщане от работа. Когато ти споменах за Рио обаче, изведнъж цялата настръхна и се нацупи.

— Има разлика…

Между съзнателното прелъстяване на жена, която съм чукал преди, и даването на съгласие да отида на ергенско парти, което дори не съм планирал? Разбира се, че има разлика. И е абсолютно нелогично да приемаш първото и да правиш проблеми заради второто.

Погледнах го ядосано.

— Защото първото е бизнес трансакция в контролирана среда. А другото е последна възможност за необвързващ секс в един от най-провокативните градове в света.

— Знаеш, че не е така. — Гласът му прозвуча ниско, равно и спокойно. Опасно.

— Не се тревожа заради теб — обясних. — А заради жените, които ще те пожелаят. И заради приятелите ти, които ще се напият, ще им се дочука и ще поискат и ти да участваш в забавлението.

Лицето му беше безизразно, погледът — хладен.

— И според теб не съм достатъчно силен, за да устоя на натиска на приятелите си?

— Не съм го казала. Не ми слагай думи в устата.

— Само се опитвам да разбера изкривеното ти мислене.

— Виж какво. Дай да се върнем на историята с Диана.

Измъкнах се от хватката му и станах. Застанах пред холната масичка и размахах ръце, за да онагледя думите си.

— Ето как си го представях, преди да ти го предложа. Ти си в кабинета си, облегнал си се на бюрото си по онзи ужасно секси начин. Сакото ти е на закачалката, до теб може да има и чаша уиски с лед, за да придаде по-непринудена атмосфера.

Застанах срещу дивана.

— Диана е седнала на стола възможно най-далече от теб, за да може да вижда цялата картинка. Поглеждаш я бавно от главата до петите, казваш няколко двусмислени фрази за това как ще работите заедно. Тя ги тълкува така, както на нея ѝ харесва, и подписва договора. Това е всичко. Не доближаваш и на няколко метра от нея и през цялото време стоиш прав. Стъклената стена е прозрачна, за да не може тя да предприеме нещо.

— И ти си представи всичко това само за частица от секундата?

— Ами — започнах и почуках с пръст по слепоочието си, — имам спомени, които много ме улесниха.

— Не помня да съм прелъстявал в кабинета си друг освен теб — заяви сухо.

— Виж какво, шампионе — започнах и седнах на холната масичка, — тази мисъл ми мина спонтанно през ума, защото се обезпокоих за теб.

Гидиън видимо омекна.

— Ангелите се втурват на помощ. Разбрах.

— Наистина ли? — попитах, наведох се и сложих длани на коленете му. — Винаги ще изпитвам собственическо чувство към теб. Ти си мой. Иска ми се да го напиша на табелка и да ти я окача.

Гидиън вдигна лявата си ръка и ми показа брачната си халка.

— Знаеш ли колко жени ще обърнат внимание на тази халка когато ти и компанията ти обикаляте заведенията в Рио? — присмях се.

— Ще ѝ обърнат внимание, когато им я покажа.

— И тогава някой от приятелите ти уж случайно ще спомене, че това е ергенско парти, и те ще удвоят усилията си.

— Което с нищо няма да им помогне.

Огледах го.

— Ще бъдеш неустоим в сиви панталони и черна фланела с остро деколте…

— В момента си спомняш онази нощ в клуба.

Очевидно и той си я спомняше. Членът му се втвърди и уголеми така, че надигна неприлично предната част на анцуга му.

Едва не изстенах, когато го видях. Убедих се в нещо, което отдавна подозирах — под мекия памучен анцуг Гидиън не носеше нищо.

— След като си тръгна от офиса ми, не можах да спра да мисля за теб — измърмори. — Не можах да изтрия образа ти от съзнанието си. Обадих ти се на работа и ти с насмешка ми каза, че се прибираш вкъщи, за да си играеш с вибратора, а в това време бях ужасно надървен и само теб чаках.

Започнах да се възбуждам, спомних си всяка подробност. Онази вечер в Ню Йорк Гидиън беше облякъл пуловер с остро деколте, но онова, което си представих, че ще облече в Рио, бе съобразено с тропическия климат и горещите тела, които се притискат едно в друго на бара.

Във въображението си те виждах как лежиш в леглото — продължи, протегна се и разтърка възбудения си член през анцуга. Разкрачила си крака. Извила си гръб. Тялото ти е голо и покрито с пот, а ти вкарваш и изкарваш голям пластмасов член в влажната си цепка. Направо полудях, като си го представях. Никога преди не съм изпитвал такова нещо. Имах чувството, че горя в пещ. Желанието да чукам ме изгаряше като треска.

— Господи, Гидиън!

Вагината ме заболя, усещах гърдите си натежали и болезнени а зърната си — напрегнати и чувствителни.

Гледаше ме полузатворил клепачи.

Излязох, без да имам уредена среща с теб. Възнамерявах да открия някоя, която няма да ми откаже, както ти го направи. Щях да я заведа в хотела, да я хвърля на леглото и да я чукам, докаато лудостта ме напусне. Нямаше значение коя ще е. Щеше да бъде без лице и без име. Нямаше да я гледам, докато членът ми е вътре в нея. Тя просто трябваше да те замести.

Изохках от болка тихо, не можех да понеса мисълта, че би могъл да е с някоя друга по този начин.

— На няколко пъти почти го направих — продължи дрезгаво. — Пиех си питието, докато чаках мацката да спре да флиртува и да ми даде знак, че е готова да си тръгне с мен. Предполагам, чс първия път се отказах, защото прецених, че нищо няма да се получи с нея. Втория път вече знаех, че с нито една жена няма да се получи. С нито една освен теб. Бях бесен. На теб, задето ми отказваше. На тях, защото не можеха да се сравнят с теб. На себе си, че проявявам слабост и не мога да те забравя.

— И с мен беше така — признах. — Намирах недостатъци във всеки мъж, когото срещна. Не беше ти.

— Винаги ще се чувствам по този начин, Ева. За мен няма да има друга освен теб. Винаги.

— Не се безпокоя, че ще ми изневериш — повторих и се изправих.

Свалих потника си, а после и шортите. Последваха ги дантелените ми бикини и сутиенът в телесен цвят. Събличах се бързо, методично. Не се опитвах да го дразня.

Гидиън се беше изтегнал назад и ме наблюдаваше неподвижно. Очакваше да му доставя удоволствие като на секс бог, а той наистина беше такъв.

Тогава го погледнах през чужди очи. Съпругът ми седи по същия начин в препълнен бразилски клуб, безмълвният призив за секс се лее от него на страстни вълни. Това беше в природата му, Гидиън бе изключително ненаситно сексуално същество. Имаше ли жена на този свят, която би могла да устои на предизвикателството му? Още не бях срещала такава.

Отидох до него. Седнах разкрачена в скута му. Прокарах ръце по широките му рамене, усещах топлината на тялото му през памучната фланелка. Гидиън постави ръце на бедрата ми и кожата ми пламна под дланите му.

— Жените, които те видят, ще пожелаят да направят това — прошепнах. — Да те докосват по този начин. Ще си го представят.

Гидиън вдигна поглед към мен и бавно прокара език по долната си устна.

— Аз ще си представям теб. Точно в тази поза.

— Това само ще влоши нещата, защото ще видят колко силно го искаш.

— Колко силно искам теб — поправи ме, обхвана дупето ми с две ръце и ме притисна към възбудения си пенис.

Обгърнах члена му с разтворените устни на вулвата си през плата. Притиснах клитора си до твърдия му пенис, завъртях бедра и изпъшках от удоволствие.

— Виждам ги как си избират най-добрата позиция — продължих задъхано — и те гледат страстно. Прокарват пръсти през цепката между гърдите си, докато ти оценяваш прелестите им. Пристъпват от крак на крак и кръстосват крака, защото искат това…

Взех в ръка огромния му твърд пенис и го погалих. Беше изпълнен с енергия, готов за действие. Само разтворените устни на Гидиън подсказваха, че той започва да губи контрол.

— Мислиш си за мен, така че си възбуден. И ако седиш по този начин, с разтворени крака, те ще могат да видят колко е голям членът ти, ще си кажат, че си готов да чукаш.

Протегнах се, обхванах китката му и поставих лявата му ръка върху ниската облегалка на дивана.

— Изглеждаш точно като сега. Не мърдай. — Поставих другата му ръка в скута. — Държиш в ръката си чаша, в която има два пръста тъмна кашаса[26]. Отпиваш от нея от време на време и облизваш устни.

Наведох се и погалих с език чувствената извивка на устните му. Имаше толкова секси уста. Устните му бяха пълни, но твърди. Често му придаваха суров вид и не издаваха мислите му. Гидиън се усмихваше рядко, но когато го правеше, усмивката му беше или момчешки закачлива, или предизвикателно самоуверена. Бавните му усмивки бяха изпълнени с еротика, а киселите му полуусмивки те навеждаха на мисълта, че той се подиграва както на другите, така и на самия себе си.

— Ще изглеждаш безразличен и недосегаем — продължих. — Потънал в собствените си мисли. Отегчен от кипящата енергия и силната музика. Момчетата идват и си отиват. В скута на Мануел винаги седи по някоя предизвикателна красавица. Всеки път, когато погледнеш, е различна. Изборът му е повече от богат.

Гидиън се усмихна.

— А и той си пада по латино мацки. Напълно одобрява избора ми на съпруги.

— Съпруга — поправих го. — Твоята първа и последна съпруга.

— Моята единствена — съгласи се Гидиън. — Избухлива. С гореща кръв. Моята единствена и постоянна мацка за една нощ. Уж знам точно какво ще стане между нас, а ти най— неочаквано ме изненадваш. Всеки път ме изяждаш жив и все не ти стига.

Стиснах брадичката му и го целунах, като продължавах бавно и спокойно да галя члена му.

— Араш ти носи напитка всеки път, когато реши да се поразходи из заведението. Разказва ти какво е видял, докато е обикалял, и за момент ти изглеждаш заинтригуван, което още повече влудява жените, които те наблюдават. Тази кратка проява на интимност и топлота само ги кара да искат още.

— Ами Арнолдо? — попита Гидиън и ме погледна с тъмни, страстни очи.

— И той е сдържан като теб. Наранен е и страда, защото сърцето му е разбито, но е достъпен. Флиртува и се усмихва, но се усеща, че има нещо у него, което трудно може да се достигне.

Жените, които са твърде уплашени от теб, ще се насочат към Арнолдо. Ще ги накара да

те забравят, въпреки че той самият напълно ще забрави за тях.

По устните на Гидиън се появи едва забележима усмивка.

— И всичко това, докато аз стоя замислен и се пека на бавен огън, защото съм ужасно надървен и усещам липсата ти толкова силно, че изобщо не мога да се забавлявам?

— Така си представям нещата, шампионе — заявих и се отпуснах на твърдите му като камък бедра. — А жените в Рио ще си представят как идват към теб и сядат в скута ти, както съм седнала аз сега. Искат да мушнат ръце под ризата ти ето така…

Надигнах фланелката му и притиснах длани до добре оформените му коремни мускули. Проследих с пръсти извивките на плочките му, докъдето можех да достигна.

— Ще си представят колко е твърдо тялото ти под дрехите, какво ще е усещането да се притиснат до мускулите на гърдите ти.

Всяка моя дума бе съпроводена от действието, което описва. Сърцето ми биеше като лудо, защото усещах тялото му под дланите си. Гидиън беше толкова мускулест и силен — истинска мощна секс машина. Някакъв първичен женски инстинкт ме заставяше моментално да откликвам на това. Да го желая. Гидиън беше самец, с когото си заслужава да се сношаваш, алфа мъжкар в разцвета на силите си. Енергичен. Силен. Изключително опасен. И не се поддаваше на опитомяване.

Раздвижи се, а аз спрях.

— Не мърдай — смъмрих го. — Ти няма да ги докосваш.

— Те изобщо няма да са до мен — възрази, но отново зае позата, в която го бях поставила.

Като султан, боготворен от пламенните момичета в харема.

Вдигнах фланелката му. Измъкнах я през главата и я оставих така, че опънатият плат да държи раменете му назад. Гидиън изви глава, впи устни в зърното ми и започна нежно да смуче чувствителното местенце. Простенах и се опитах да се отдръпна от него, бях прекадено възбудена и не можех да го понеса. Той стисна със зъби твърдото зърно и не ми позволи да мърдам.

Наведох глава и вперих поглед в бузите му — потъваха при всяко засмукване. В горещата си уста Гидиън шибаше зърното ми с език и току преглъщаше. Напрегнах мускулите на вагината си и те затрептяха в съзвучие е ритмичното подръпване.

Протегнах ръка, развързах връзката на анцуга му и дръпнах надолу ластика. Щом освободих огромния му пенис, го хванах и раздвижих върховете на пръстите си по пулсиращите вени, които преминаваха по цялата му дължина. Главичката му беше влажна и аз плъзнах ръка по първите капки семенна течност.

Гидиън отлепи устни от мен, когато поставих члена му до отвора на вагината си.

— Поеми го бавно, ангелчето ми — каза дрезгаво. — Вкарвай го малко по малко. Ще бъда в теб цяла нощ, затова не искам да те нараня.

Тръпки полазиха по кожата ми.

— Те не биха си представили, че могат да те поемат бавно — възразих.

Гидиън се протегна и отметна назад косата, паднала върху лицето ми.

— Сега не мислиш за другите жени, ангелчето ми. Представяш си самата себе си.

Изведнъж осъзнах, че е прав. Жената, която го бе възседнала, не беше някоя дългокрака брюнетка, която го сваля с поглед в представите ми. Бях аз. Аз галех с любов члена му. Аз го бях накарала да седне в тази поза. Аз се бях надвесила над него и използвах всяка възможност да потъркам широката главичка на пениса му между устните на вулвата ми.

Съпругът ми изстена, когато ме почувства. Надигна се леко и настойчиво се опита да проникне в мен. Стисна бедрата ми, дръпна ме надолу и разтвори процепа ми с уголемения от възбуда връх на члена си.

— О, Гидиън!

Притворих очи, когато се отпуснах върху него и поех първия сантиметър от огромния му пенис. Гидиън ме повдигна леко, докато в мен остана само главичката, после отново ме спусна надолу, за да поема по-голяма част от члена му. Напрегнатите му жили се очертаха ясно на врата му.

— Не желаеш да нося табелка. Искаш да си непрекъснато върху мен и да стискаш члена ми с малката си тясна катеричка. Представяш си, че си отгоре, а аз съм се отпуснал назад и съм те оставил да правиш каквото си искаш.

Изпъчи се и показа великолепното си мъжествено тяло.

— Или може би искаш и аз да участвам?

Навлажних сухите си устни и поклатих глава:

— Не, не искам.

Вдигнах се нагоре, след това се отпуснах надолу. Отново и отново. Всеки път го поемах все по-дълбоко, докато накрая настаних дупето си върху бедрата му. Членът му беше плътен и дълъг. Изскимтях тихичко, когато го усетих да пулсира вътре в мен.

А още не го бях поела изцяло.

Наведох глава и го целунах, насладих се на бавното движение на езика му, който Гидиън плъзна по моя.

— Те те гледат, нали така? — измърмори.

— Гледат теб. Когато се надигна, могат да зърнат колко огромен е всъщност членът ти. Искат го, желаят го болезнено, но той е мой. Ти гледаш мен. Не можеш да откъснеш поглед. За теб наоколо не съществува никой друг.

— Но все още не те докосвам, нали? — попита и се усмихна палаво, когато поклатих глава. — Отпивам си небрежно от кашасата, като че ли в момента най-секси мацката на този свят не язди члена ми пред очите на всички. Вече не съм отегчен, но и всъщност никога не съм бил. Просто чаках. Теб. Знаех, че си тук, усещах го с цялото си тяло.

Опрях се на раменете му и започнах да го чукам с ритмични движения. Усещането беше прекрасно. Чувствах движението на члена му вътре в мен. Ниските опасни стонове, които се изтръгваха от гърдите му, подсказваха колко е възбуден Гидиън. Потта, избила по кожата му. Начинът, по който стягаше коремните си мускули, когато се отпуснех върху него и той навлизаше още по-дълбоко в мен. Не можех да му се наситя.

А и как само се включи в играта ми… колко добре ме познавате… колко много ме обичаше…

Гидиън се отдаде на секса заедно с мен, но както винаги не го направи напълно. Беше съсредоточен върху мен, преди самият той да достигне до оргазъм. Разбрал бе, че си фантазирам как правим секс пред други хора, преди аз самата да го осъзная, и сега ми доставяше удоволствие. Винаги държеше да съм в безопасност, никога не рискуваше да ни видят, но създаваше у мен усещането, че това е възможно. Не бих си и помислила да споделя Гидиън с околните по този начин, имах прекадено развито собственическо чувство. А той никога не би позволил някой да ме зърне така — пазеше ме прекалено усърдно.

Но сега се закачахме и си играехме. Истинско чудо е, че двама души, за които първата среща със секса е била свързана с болка и срам, могат да открият такава радост и любов в него.

— Толкова съм твърд вътре в теб — изръмжа Гидиън и усетих как раздвижва члена си във вагината ми. — Музиката е силна, така че никой не може да чуе звуците, които издавам, но ти ги усещаш. Знаеш, че ме подлудяваш. Фактът, че не го показвам, те възбужда точно толкова, колкото и това, че ни гледат.

— Как само се контролираш — изрекох едва и ускорих темпото.

— Защото те контролирам, нищо че съм отдолу заяви мрачно. — Преструваш се, че всичко е в твои ръце, но в действителност не желаеш да е така. Знам тайните ти, Ева. Ще узная всички до една. Не можеш да скриеш нищо от мен.

Допря палец до устните си и бавно и предизвикателно прокара език по него, без да откъсва очи от мен. Протегна ръка и разтърка клитора ми с бързи движения. Извиках и свърших, притисках члена му с мускулите на вагината си и изцедих всяка капка от него.

Изведнъж той се раздвижи, притисна ме към себе си и стана. Намести ме по гръб на дивана, опря крака в пода и вкара в мен члена си до последния сантиметър. После започна да ме чука силно с някаква първична ненаситност. Докато аз се тресях в оргазъм, той бързо достигаше до своя.

Отметна глава назад, изрече името ми и свърши. Изхвърли горещата си семенна течност, изпъшка, но продължи да движи бедра, сякаш не можеше да спре.

Премигнах и бавно се разбудих, взрях се в лунните лъчи по тавана. Под главата ми имаше възглавница, топла завивка покриваше голото ми тяло.

Извърнах глава, за да видя Гидиън, но мястото до мен беше празно, а завивките бяха внимателно сгънати. Седнах и погледнах часовника. Беше почти три сутринта.

Надигнах се, погледнах към банята, а след това към коридора. През полузатворената врата се процеждаше слаба светлина. Станах от леглото и тръгнах към вратата, свалих халата, който висеше на нея. Облякох яркосинята копринена роба и излязох от стаята. Завързах колана си, докато отивах към кабинета на Гидиън.

Именно оттам идваше светлината, която бях видяла в коридора. Премигнах, когато влязох вътре, защото очите ми не бяха привикнали. Огледах се — кучето спеше на постелката си, а замисленият ми съпруг седеше на бюрото си. Беше вперил поглед в колажа с мои снимки, който украсяваше стената, стиснал в ръка чаша с кехлибарена напитка.

Вдигна поглед към мен.

— Какво има? — попитах и прекосих стаята боса. — Не искаш да си в леглото с мен?

— Не. Би трябвало да го избягвам — отвърна меко, — но не е затова. Не можах да заспя.

— Искаш ли да те изморя? — предложих с усмивка. Навярно изглеждах много глупаво, защото мижах с едно око срещу силната светлина.

Съпругът ми остави чашата на бюрото и потупа скута си.

— Ела тук.

Отидох и се сгуших в него, прегърнах го през врата. Притиснах устни в бузата му.

— Нещо те тревожи.

Тревожеше го цяла вечер, но нямах представа какво е.

Допря нос до извивката на ухото ми и прошепна:

— Има ли нещо, което не си ми казала?

Отдръпнах се намръщена и го погледнах внимателно.

— Какво например?

— Каквото и да е. — Пое си дълбоко въздух. — Имаш ли някакви тайни?

Осмислих въпроса му и стомахът ми се сви.

— Подаръкът за рождения ти ден. Но няма да ти кажа какъв е.

На устните му трепна плаха усмивка.

— Както и ти — продължих, очарована от изражението му. — Всички частици от теб, които само аз познавам. Ти си тайна, която ще пазя до последния си дъх.

Наведе глава и за момент косата скри лицето му.

— Ангелчето ми.

— Случило ли се е нещо, Гидиън?

Известно време мълча. Погледна ме.

— Щеше ли да ми кажеш, ако човек, когото познаваш; човек, който ти е много близък,

прави нещо незаконно?

Стомахът ми се стегна на възел.

— Какво си чул? Да ни би някой клюкарски блог да разпространява лъжи?

— Отговори на въпроса ми, Ева — настоя Гидиън напрегнато. Никой не прави нищо незаконно!

— Не те попитах това — каза търпеливо, но твърдо. Припомних си въпроса му.

— Да, щях да ти кажа. Разбира се. Казвам ти всичко.

Отпусна се. Вдигна ръка и докосна лицето ми.

— Можеш да ми довериш всичко, ангелчето ми. Без значение какво е.

— Така и правя — отвърнах и го стиснах за китката. — Не мога да разбера защо говориш така.

— Не искам между нас да има тайни.

Погледнах го.

— Ти си този, който крие тайни. Не ми казваше нищо преди.

— Но в момента работя над това.

— Знам. Затова сега всичко между нас е толкова хубаво. Усмивката се върна на устните му.

— Така е, нали?

— Абсолютно. — Целунах усмихнатите му устни. Повече никакво бягане и никакво криене.

Гидиън ме хвана по-здраво, стана и ме вдигна.

— Какво правиш? — попитах и се притиснах до топлото му тяло.

Запъти се обратно към спалнята.

— Отиваме да ме измориш.

— Леле!

Следващата сутрин мина като предишната — Гидиън стана в обичайния си час, а аз се излежавах гола в леглото като ленивец.

Извърна очи от огледалото и погледна към мен, докато завързваше вратовръзката си в дрешника.

— Какви са плановете ти за днес?

Прозях се и притиснах възглавницата по-плътно до себе си.

— Ще поспя още малко, след като излезеш. Само за около час. Блеър Аш ще се отбие към десет.

— Така ли? — възкликна и ме погледна отново в огледалото. — Защо?

— Ще променя някои неща тук. Ще превърнем стаята за гости в кабинет и ще сложим падащо легло. По този начин хем ще разполагаме с гостна, хем и аз ще имам място, където да работя.

Гидиън приглади вратовръзката си, зае се да закопчава жилетката си и дойде в спалнята.

— Не сме го обсъждали.

— Така е. — Преместих нарочно крака си, така че чаршафът да се плъзне от него. — Не исках да спорим по въпроса.

Преди време се бяхме разбрали да превърнем стаята за гости в моя стая и да я свържем с голямата баня. Така щяхме да оформим голяма спалня с място за него и за мен. Тази подредба разрешаваше проблема с парасомнията на Гидиън, но също така означаваше, че ще спим в отделни стаи.

— Не трябва да спим в едно легло — напомни ми тихо.

— Не съм съгласна — възразих и за да не му дам възможност да спори с мен, бързо продължих: — Опитах се да го преодолея, Гидиън, но никак не съм щастлива, че трябва да се разделяме така нощем.

Съпругът ми мълча известно време, пъхнал ръце в джобовете на панталоните си.

— Не е честно да ме караш да избирам между щастието и безопасността ти.

— Знам. И не те карам да избираш, вече реших. Осъзнавам, че не е справедливо, но някой трябваше да вземе това трудно решение и аз го направих — заявих. Седнах и подпъхнах възглавницата зад гърба си така, че да се облегна на таблата на леглото.

— Взехме решението заедно. След това ти, очевидно, си променила решението си, без да го обсъдиш с мен. И колкото и да ми показваш циците си, въпреки че са прекрасни, няма да успееш да ме разсееш.

Присвих очи.

— Ако исках да те разсея, изобщо нямаше да повдигам въпроса.

— Отмени срещата с дизайнера, Ева — отвърна троснато. — Първо трябва да го обсъдим ние двамата.

— Срещата се състоя вчера. Наложи се да я прекратим, защото дойдоха ченгетата, но Блеър вече работи по проекта. Днес ще ми покаже няколко варианта.

Гидиън извади ръце от джобовете и ги кръстоса пред гърдите си.

— Значи твоето щастие е на първо място, а моето да върви по дяволите?

— Не си щастлив, че ще спиш в едно легло с мен ли?

Един мускул на лицето му трепна.

— Не си играй с мен. Изобщо не се замисляш как бих се почувствал, ако те нараня някак.

Изведнъж безсилието ми се превърна в срам:

— Гидиън…

— Изобщо не помисляш какво би ни причинило това — прекъсна ме ядно. — Оставям те да си правиш експерименти с много неща, Ева, но не и с нещо, което може да разруши връзката ни. Щом искаш да съм до теб, когато заспиваш, ще бъда. Ако желаеш да съм до теб, когато се събуждаш, мога и това да направя. Но в часовете, когато и двамата сме дълбоко заспали, е прекалено опасно да рискуваме всичко заради проклетата ти прищявка.

Преглътнах бучката, заседнала в гърлото ми. Исках да му обясня, че се тревожа да не би отделните спални да ни отдалечат един от друг. Не само физически, но и емоционално.

Болно ми беше, че след като се любим, той трябваше да стане и да си отиде. Това отнемаше от красотата и магията на акта и го превръщаше в нещо друго. А ако вечер оставаше до мен, докато заспя, и се събуждаше по-рано, за да дойде отново при мен сутринта, щеше да страда от недоспиване. Колкото и неуморим да ми изглеждаше понякога, Гидиън все пак беше човек.

Работеше усилено, тренираше здраво и всеки ден трябваше да се справя с огромен стрес. Недоспиването не можеше да се превърне в част от режима му.

Но той се страхуваше за безопасността ми и този страх нямаше да се изпари с един— единствен разговор. Трябваше да извървим този път стъпка по стъпка.

— Добре — отстъпих. — Да се уговорим така: Блеър ще ни остави планове с идеите си и ние с теб ще ги обсъдим. Обещавам, че в това време е него няма да съборим нито една стена на стаята за гости. Мисля, че нещата отидоха твърде далеч, Гидиън.

— Преди не мислеше така.

— Това може да се превърне в непреодолима пречка, а ние не го искаме… Ти не го искаш, нали? Предпочиташ да можем да спим заедно, права ли съм?

Гидиън отпусна ръце, заобиколи леглото и седна на ръба. Взе ръката ми и я вдигна до устните си.

— Да, предпочитам го. Мисълта, че не мога да ти дам нещо толкова просто, ме убива. И като знам, че това те прави нещастна… Съжалявам, ангелчето ми. Не можеш да си представиш колко съжалявам.

Сложих ръка на бузата му.

— Ще се постараем и двамата. Трябваше първо да го обсъдя с теб. Май се държах точно в твой стил: първо действаш, после обясняваш.

Мъжът ми се усмихна мрачно.

— Предавам се. — Целуна ме бързо и силно. — И внимавай с Блеър. Харесва те.

Отпуснах се назад.

— Намира ме за привлекателна — поправих го. — А и си е флиртаджия по природа.

В погледа на Гидиън се появи опасно пламъче.

— Да не би да те сваля?

— Държи се съвсем професионално. Ако прекрачи границата, ще го изгоня, но ми се струва, че флиртува с всичките си клиентки. Сигурно се отразява добре на бизнеса му. — Усмихнах се. — Сви перки, като му казах, че започвам да свиквам с издръжливостта ти и няма нужда да спим в отделно легло.

Гидиън вдигна вежди.

— Не може да бъде.

— Наистина му го казах. Точните ми думи бяха: „Ще спя, като умра. А междувременно, ако съпругът ми иска да го правим по шест пъти на нощ и е достатъчно издръжлив за това, коя съм аз, че да се оплаквам?“

Първия път, когато разговарях с Блеър, не прецених какво би могъл да си помисли, щом разбере, че Гидиън ще се жени за жена, с която не възнамерява да споделя едно легло. Когато дизайнерът започна дискретно да флиртува с мен, осъзнах, че навярно очаква да се поддам на чара му. Едва тогава разбрах в каква неловка ситуация е съпругът ми. Но Гидиън така и не се оплака как би изглеждало това за външен наблюдател. Тревожеше се за мен, а не за репутацията си на прочут плейбой.

С удоволствие поставих Блеър на мястото му.

Пооправих разрошената си коса.

— Аз съм блондинка с големи цици. Една-две усмивки и обикновено каквото и да кажа, ми се разминава.

— Господи! — Гидиън се престори, че въздиша дълбоко, но явно много се забавляваше. — Да не би да се чувстваш длъжна да споделяш подробности от сексуалния ни живот с всеки срещнат?

— Не — отвърнах и му намигнах. — Но е много забавно.

Останах будна, след като Гидиън отиде на работа. Взех телефона и се обадих на треньора си Паркър Смит. Беше рано и тъй като още не бе започнал работа, отговори самият той.

— Здрасти, Паркър. Ева Трамел е. Как си?

— Добре. Ще идваш ли днес? Напоследък не те виждам много често.

Сбърчих нос.

— Знам. Ще дойда днес, затова ти се обаждам. Искам да поработим върху нещо конкретно.

— Добре. Какво си намислила?

— Занимавахме се с поведение в рискови ситуации и в случай на нападение. Но какво да правя, ако съм напълно беззащитна. По време на сън, например?

Паркър се замисли.

— С едно коляно в топките можеш да обезвредиш всеки мъж… Това ще ти даде достатъчно време.

Приложила бях тази хватка на Гидиън преди време, за да го извадя от един изпълнен с насилие кошмар. Бих го направила отново, ако се наложи, но предпочитах да се измъкна от ситуацията, без да го наранявам. Кошмарите и без това му причиняваха толкова голяма болка. Не исках да се събужда с нея.

— Ами ако… нападателят ти е върху теб? Как можеш да забиеш коляното си тогава?

— Ще поработим над това. Ще обмислим различни възможности — каза и замълча. — Всичко наред ли е?

— Всичко е чудесно — успокоих го и след това излъгах: — Видях го в едно телевизионно шоу снощи. Помислих си, че колкото и да си подготвен, не можеш да прецениш рисковата ситуация, докато спиш.

— Няма проблем. Ще съм в залата след няколко часа и ще остана там до затваряне.

— Добре. Благодаря.

Затворих телефона и се отправих към душа. Когато излязох от банята, видях, че имам две пропуснати повиквания от Кари. Набрах номера му.

— Здрасти, какво става?

— Мислех си… Нали спомена нещо за класическа рокля?

Въздъхнах. Всеки път, когато си помислех за сватбената рокля, започвах да се притеснявам. Колкото и да ми се искаше да повярвам, че идеалната дреха ще падне от небето точно преди големия ден, по-реалистично беше да приема, че трябва да направя нещо по въпроса.

Как да не обичам Кари, след като не се отказва от мен въпреки всичко. Познава ме толкова добре, колкото и аз — себе си.

— Какво ще кажеш за една от сватбените рокли на Моника? — предложи. — Нещо старо и така нататък[27]. Двете имате еднакви фигури. Няма да са необходими много поправки.

— Ами… не, Кари. Щеше да е подходящо, ако се беше омъжила за баща ми с една от тези рокли. Но не мога да облека нещо, 10 което го е носила на сватбата с пастрока ми. Няма да изглежда добре.

Кари се засмя.

— Да, права си, но Моника има страхотен вкус.

Прокарах пръсти през мократа си коса.

— При всички случаи се съмнявам, че пази сватбените си рокли. Не би било особено тактично да ги държи в къщата на новия си съпруг.

— Добре, идеята беше глупава. Можем да разгледаме някои винтиндж модели. Едно приятелче знае всички магазини в Манхатън, които продават антикварни дизайнерски тоалети.

Предложението ми се стори удачно.

— Добре, може да стане.

— Понякога съм направо гениален. Днес имам ангажимент с „Грей Айълс“, но довечера съм свободен.

— Аз обаче съм на семейна терапия.

— А, добре. Забавлявай се. Утре тогава? Може да открием и нещо подходящо за Ибиса.

Щом ми напомни за плановете ни за уикенда, внезапно се почувствах притисната от

времето. Не можех да не се безпокоя, въпреки че знаех колко добре ще си прекараме с приятелите ни.

— Утре става. Ще дойда в апартамента.

— Чудесно. Ще съберем и багажа.

Затворих, но задържах телефона си в ръка, натъжена. За първи път, откакто се преместихме в Ню Йорк, имах усещането, че с Кари живеем на две различни места. Вече свиквах да се чувствам у дома в мезонета на Гидиън, докато домът, който делях с най— добрия си приятел, все още си оставаше „апартаментът“.

Получих съобщение, което ми напомни, че Блеър ще дойде след трийсет минути. Изругах наум, хвърлих телефона на леглото и побързах да се приготвя.

— Как сте вие двамата? — попита доктор Питърсън, докато всички се настанявахме на местата си.

Аз и Гидиън седнахме на дивана както обикновено, а доктор Питърсън се настани в креслото си и взе таблета.

— По-добре отвсякога — отговорих.

Съпругът ми замълча, но се протегна, хвана ръката ми и я постави на бедрото си.

— Получих поканата за сватбата ви — заяви с усмивка докторът. — Със съпругата ми с нетърпение очакваме събитието.

Не успях да убедя майка ми да включи дори мъничък червен детайл в поканите, но станаха много хубави. Бяха напечатани върху тънък пергамент и поставени в прозрачни джобчета, както и в бял пощенски плик за изпращане. Вълнувах се силно при мисълта как ще реагират хората, щом ги получат. Чрез тези покани правехме още една крачка напред и оставяхме зад гърба си фасадата на годежа.

— Ние също — облегнах се на Гидън и той ме прегърна.

— Последния път, когато се видяхме — започна доктор Питърсън, — ти току-що беше напуснала работа, Ева. Как приемаш промяната?

— По-лесно, отколкото очаквах. Но съм много заета, което навярно ми помага.

— С какво?

Замислих се, преди да отговоря:

— Да не се чувствам безполезна. В момента съм по-заета. И се занимавам с неща, които са наистина важни за мен.

— Какви, например?

— Сватбата, разбира се. И преместването ми в мезонета, което правя бавно и постепенно. Освен това планирам някои промени там, за които бих искала да поговорим.

— Разбира се. — Доктор Питърсън ме изгледа внимателно. — Хайде първо до си поговорим за това „бавно и постепенно“ пренасяне. Влагаш ли особено значение в него?

— Не, просто не правя всичко изведнъж. Искам да е по-продължителен процес.

— Може би смяташ, че по този начин ще ти е по-лесно да се обвържеш? Преди действаше много решително. Омъжи се тайно. Разделихте се. Напусна работа…

Замислих се над думите му.

— Тази промяна засяга Кари и Гидиън не по-малко, отколкото мен.

— Що се отнася до мен — намеси се Гидън, — колкото по-бързо се премести, толкова по— добре.

Свих рамене:

— Просто постъпвам внимателно.

Доктор Питърсън си записа нещо на таблета.

— На Кари трудно ли му е да свикне с новата ситуация?

— Не знам — признах. — Ако се съди по поведението му, не. Но аз се тревожа. Много лесно се връща към лошите си навици, ако няма подкрепа.

— Ти какво мислиш по въпроса, Гидиън?

— Знаех с какво се захващам, когато се ожених за нея — отвърна равно.

— Това е добре — съгласи се с усмивка доктор Питърсън. — Но не ми казва особено много.

Гидиън зарови ръка в косата ми и започна да си играе с нея.

— Вие самият сте женен мъж, докторе. Сигурно знаете, че съпругът прави някои отстъпки, за да запази мира. За мен Кари е една от тези отстъпки.

Заболя ме, когато го чух, но знаех, че в началото Гидиън нямаше нищо против Кари. После най-добрият ми приятел направи няколко поредни грешни стъпки — една вечер организира групов секс в хола ни, например — и това промени мнението на мъжа ми за него.

Доктор Питърсън погледна към мен.

— Значи ти се опитваш да балансираш нуждите на съпруга си и на най-добрия си приятел. Не е ли стресиращо?

— Не е лесно — опитах се да се измъкна, — но „балансирам“ не е най-точната дума. Бракът ми и Гидиън винаги са на първо място.

На съпруга ми чутото явно му хареса, защото леко, но собственически стисна с ръка косата ми.

— Но — продължих — не искам изведнъж да завладея апартамента на Гидиън, нито пък Кари да се почувства изоставен. Всеки ден пренасям по един малък сак с вещи и мисля, че така промяната става постепенно.

Щом изрекох мислите си на глас, осъзнах колко майчински прозвучаха. И все пак трябваше поне да се опитам да предпазя хората в живота ми, които имаха нужда от това. Особено от болката, която можеха да им причинят моите действия.

— Дотук спомена всеки друг, но не и себе си — посочи доктор Питърсън. — Ти как се чувстваш?

— Вече усещам мезонета почти като свой дом. Единственото, с което не мога да се справя, е кой къде ще спи. Досега споделяхме едно легло, но Гидиън иска да спим отделно, а аз не.

— Заради кошмарите ли? — попита доктор Питърсън и погледна към Гидиън.

— Да-отвърна той.

— Имал ли си кошмари напоследък?

Съпругът ми кимна.

— Не от най-страшните — поясни.

— Какви са най-страшните ти кошмари? При тях прибягваш до физически действия ли?

Гидиън си пое дълбоко въздух:

— Да.

Докторът ме погледна отново.

— Ти съзнаваш риска, нали, Ева? И въпреки това искаш да спиш в едно легло с Гидиън?

— Да, разбира се.

Пулсът ми се ускори, когато си спомних как Гидиън ме беше притиснал към матрака с цялата си злоба. От устата му се лееха грозни думи на болка и яд, както и закани за физическа разправа.

В ужаса на кошмара той не виждаше мен, а Хю — човека, когото бе готов да разкъса с голи ръце.

— Много щастливо женени двойки спят отделно — изтъкна доктор Питърсън. — Причините могат да са най-различни: мъжът хърка, жената дърпа завивките и така нататък. Но те разбират, че спането поотделно се отразява по-добре на брачната им хармония, отколкото спането в едно легло.

Отдръпнах се от мъжа си, исках и двамата да ме разберат правилно.

— Обичам да спя до Гидиън. Понякога се събуждам през нощта и го наблюдавам как спи. Друг път се събуждам и не е нужно дори да отварям очи, просто слушам дишането му. Усещам мириса му, чувствам топлината му. Спя по-добре, когато той е до мен. Знам, че и той спи по-добре.

— Ангелчето ми… — Гидиън погали гърба ми.

Погледнах го и срещнах погледа му. Лицето му изглеждаше безизразно. Невероятно красиво. Очите обаче бяха тъмносини езера, изпълнени с болка. Протегнах се към ръката му.

— Знам, че това те наранява. Съжалявам. Просто и двамата трябва да положим усилия, за да го постигнем. Не искам да се отказваме.

— Това, което описваш, Ева — заяви доктор Питърсън тихо, — се нарича интимност. И е една от истинските радости, които човек намира в брака. Напълно разбираемо е, че копнееш за нея. Донякъде с всички ни е така. Изглежда обаче, че за вас с Гидиън тя е особено важна.

— За мен наистина е — съгласих се.

— Да не би да намекваш, че за мен е различно? — попита Гидиън сдържано.

— Не. — Извърнах лице към него. — Моля те, не заемай отбранителна позиция. Проблемът не е у теб и аз не те обвинявам.

— Знаеш ли колко гадно ме караш да се чувствам? — попита ме укорително.

— Не искам да го приемаш лично. Това е…

— Жена ми иска да ме гледа, докато спя, а аз дори това не мога да ѝ дам — сопна се Гидиън.

— И това ако не е лично.

— Добре, нека го обсъдим — намеси се бързо доктор Питърсън и привлече вниманието ни.

— В основата на този разговор стои копнежът за близост и интимност. Стремежът към интимност е дълбоко залегнал в природата на човешкото същество, но при хората, станали жертва на сексуално насилие като деца, той е особено изострен.

Гидиън все още бе напрегнат, но слушаше внимателно.

— В много случаи — продължи докторът — насилникът полага големи усилия да изолира жертвата, за да прикрие престъплението си и да направи жертвата зависима от него. Често самите жертви се отдръпват от семейството и приятелите си. Животът на всички останали им изглежда толкова обикновен, а тревогите им — толкова незначителни в сравнение с ужасната тайна, която са принудени да крият.

Наместих се отново на дивана и се притиснах до Гидиън така, че да го обгърна с цялото си тяло. Той отново ме прегърна с една ръка, а с другата потърси моята.

Изражението на доктор Питърсън омекна, когато ни видя.

— И двамата се отърсихте от дълбоката си самота, щом се разкрихте един на друг, но когато човек е бил лишен от истинска интимност толкова дълго, в душата му остава белег. Настоятелно ви съветвам да потърсите други начини, с които да постигнете близостта, за която копнее Ева. Създайте си сигнали и ритуали, които са единствено ваши и не представляват заплаха за нито един от двама ви, а ви създават усещането за връзка.

Въздъхнах и кимнах.

— Ще поработим над това — продължи доктор Питърсън. — А що се отнася до кошмарите ти, Гидиън, най-вероятно в процеса на терапията честотата им ще продължи да намалява и няма да са така страшни като преди. Но това е само началото. Направили сме първите стъпки от едно дълго пътешествие.

Отметнах глава и погледнах към Гидиън.

— Ще продължи цял живот — обещах тържествено.

Съпругът ми нежно докосна бузата ми с пръсти. Не изрече думите, но ги видях в погледа му, почувствах ги в ласката му.

Между нас имаше любов. Останалото щеше да дойде с времето.

Глава 10

— Поддържам връзка с Бенджамин Кланси — каза Раул, наведе се и подпря лакти на коленете си. — С госпожа Крос ще тръгнете към летището по едно и също време, така че можете да пътувате заедно, ако искате.

— Разбира ce.

Имах нужда да прекарам малко време насаме с Ева, преди да тръгнем в различни посоки. Работният ден ми се струваше прекалено дълъг, когато жена ми не беше до мен. Цял един уикенд без нея щеше да е истинско мъчение.

— Ще ѝ се обадя и ще ѝ кажа, че ще я вземем от тях. Ще ни трябва лимузината.

Раул беше професионалист до дъното на душата си, така че не реагира на думите ми. По-разумно щеше да е лимузината да вземе приятелите на Ева вместо нас, но нито бентлито, нито мерцедесът осигуряваха уединението, от което се нуждаех.

Седях на дивана в кабинета си, а срещу мен в двете кожени кресла са бяха настанили Раул и Ангъс. Решихме Ангъс да остане тук, а Раул да оглави охраната ми в Бразилия.

Ангъс щеше да замине за Остин, за да види какво може да открие за произхода на Лорън Китри.

Раул кимна в знак, че разбира.

— Ще уредим отделен транспорт за вас и за приятелите ѝ.

— Как ще пътува Ева до Ибиса?

— С частен самолет, нает от Ричард Стантън. Предложих им да отседнат в хотел „Виентос крусадос“ в Ибиса и Кланси се съгласи. Наложи се да се направят известни промени, тъй като в курорта няма свободни места до края на летния сезон, но управителят на хотела успя да уреди всичко. Засилили са охраната и очакват госпожа Крос.

— Добре.

Поуспокоих се, щом разбрах, че Ева ще отседне в един от хотелите на „Крос индъстрис“. Притежавахме и две известни нощни заведения в района — едното в самата Ибиса, другото в Сан Антонио. И без да питам знаех, че Раул е посочил и двете на колегата си. Очаквах Кланси да използва тази информация. Беше умен човек и щеше да оцени подкрепата, осигурена от охраната и персонала ни.

— Както обсъдихме и по-рано — продължи Раул, — ще имаме собствен екип на летището, който ще следва госпожа Крос по време на целия уикенд. Инструктирали сме хората си да се облекат цивилно и да се слеят с околните, да окажат помощ на Кланси и да се намесят само ако стане абсолютно необходимо.

Кимнах. Кланси беше добър, но се налагаше да охранява едновременно и Моника, и Ева, освен това за тях Кари също бе част от семейството, така че бодигардът щеше да наблюдава и него. Трябваше да раздели вниманието си на три, като най-важна за него щеше да е Моника, тъй като бе съпруга на работодателя му. За мен обаче най-важна беше сигурността на Ева. Исках някой да я следи неотлъчно във всеки един момент, когато тя излезе от хотела.

Слава богу, че това събитие беше само веднъж в живота.

Раул се изправи.

— Ще се свържа с Кланси, за да обсъдим как точно ще се придвижите до летището.

— Благодаря ти, Раул.

Ангъс също стана.

— Отивам да оставя Лъки при сестра ти. Праща ми съобщения на всеки час, за да разбере дали съм тръгнал.

Усмихнах се. Айрланд се развълнува много, когато я попитах дали би гледала кучето вместо мен. Реших, че така Лъки ще се чувства по-добре, вместо да го оставим в кучешки хотел, а и ще отвлече вниманието на Айрланд от депресията на майка ми и развода.

Ангъс тръгна, но спря, преди да стигне до вратата.

— Забавлявай се, момко. Ще ти се отрази добре.

— Разбира се.

Излезе и ме остави да довърша работата си за седмицата.

Погледнах колко е часът и набрах номера на жена си.

— Здрасти, шампионе — каза Ева весело и бодро. — Май не можеш да спреш да мислиш за мен?

— Кажи ми, че ти си мислеше за мен.

— Винаги го правя.

Спомних си как изглеждаше миналата вечер, докато лежеше но корем на леглото, вирнала пети нагоре. Наблюдаваше ме как събирам багажа си, подпряла брадичка на ръцете си, и от време на време коментираше избора ми на дрехи. Забеляза, че не взех нито тъмносивите панталони, за които си бе фантазирала, нито черната фланела с остро деколте. Фактът, че съзнателно ги пропуснах, беше единственото, което я накара да се усмихне. Иначе беше мълчалива и потисната.

— Ще пътуваме заедно до летището — съобщих ѝ. — Сами.

— О! — възкликна Ева и изведнъж ме разбра. — Чудесно.

— Надявам се да е повече от чудесно.

— Аааа… — Сниши глас и в него се долови лека дрезгавост, което ми подсказа, че мисли за секс. — Да не си станал фетишист на тема транспортни средства?

Стана ми приятно и забавно, помогна ми да се отърва от стреса, който ми причиняваше мисълта за предстоящите дни. Ева беше съгласна да правим секс навсякъде и често ме прелъстяваше, докато пътуваме. Преди си бях наложил самоограничението да правя секс само в хотела, но тя бе променила целия ми стереотип. Подтикна ме да се любим в кола или в самолет, в дома ми и в офиса.

Никога не можех да ѝ откажа. Не бях в състояние. Всеки път, когато ме пожелаеше, бях готов и с охота се съгласявах.

— Фетишист съм на тема „Ева“ — прошепнах в отговор.

— Добре. — Жена ми си пое въздух. Няма ли да свършва вече уикендът?

Чух, че Кари каза нещо на заден фон, но не разбрах какво.

— Скоро, ангелчето ми. Сега ще те оставя.

— Никога не ме оставяй, Гидиън.

Изрече го с плам и това силно ме развълнува, защото подсказваше колко несигурна се чувства заради предстоящия уикенд. След раздялата, която Ева сама бе наложила, се зарадвах на този факт, защото разбрах, че не очаква с нетърпение новото ни сбогуване, дори поводът да бе приятен.

— Оставям те да продължиш подготовката си — поправих се, — така че да си готова, когато Раул дойде да те вземе.

— Остави го него. Ще бъда готова за теб — измърка Ева и докато затварях телефона, усетих, че съм се възбудил болезнено.

Малко след четири Араш влезе в офиса ми с бавна стъпка. Пъхнал бе ръце в джобовете и си тананикаше нещо под носа. Ухили се и се настани в един от столовете пред бюрото ми.

— Готов ли си за уикенда?

— По-готов не мога да бъда отвърнах, отпуснах се назад и забарабаних с пръсти по страничната облегалка на стола.

— Сигурно ще се зарадваш да разбереш, че оплакването на Ани Лукас ще остане без последствие.

Очаквах го, но все пак ми стана приятно, когато Араш го потвърди.

— Така и трябваше.

— Не разбрах дали ще я обвинят в невярно представяне на инцидента. Но ако се опита да

се свърже c теб, c Ева или с Кари по какъвто и да е начин, трябва веднага да ми съобщите.

Кимнах разсеяно.

— Разбира се.

Араш ме изгледа внимателно.

— Защо си се умислил така?

Усмихнах се кисело.

— Току-що говорих с един от членовете на борда на „Видал Рекърдс“. Кристофър продължава да набира капитал, за да откупи акциите.

Адвокатът ми вдигна учудено вежди.

— Ако успее да го събере, ще излезеш ли от компанията?

— Бих го направил, ако Кристофър беше единственият, за което трябва да се тревожа.

Само бъдещето щеше да покаже дали Айрланд ще реши да се присъедини към семейния

бизнес, но така или иначе, финансовото ѝ състояние зависеше от успеха на компанията, а Кристофър вземаше лоши решения. Отхвърляше всичките ми съвети, както и предложенията ми да го подкрепя. Често отказваше да се вслушва и в съветите на Крие — очевидно смяташе, че част от тях съм му подсказал аз.

— Какво мисли по въпроса бордът?

— Гледат на това като на семейна вражда и искат да намеря бързо и безболезнено решение.

— Възможно ли е? Никога не сте се разбирали с брат ти.

Поклатих глава:

— От това нищо няма да излезе.

Знаех, че Араш няма да разбере. Той самият имаше брат и сестра и семейството му беше много сплотено.

Приятелят ми въздъхна.

— Съжалявам, братле. Никак не е лесно.

В един идеален свят Кристофър щеше да присъства на ергенското ми парти този уикенд. Щяхме да сме близки. Щеше да бъде кум на сватбата ми…

Аз все още не бях поканил никого да изпълни тази роля. Арнолдо бе взел в свои ръце организирането на уикенда, но не знаех дали го е сторил, защото очаква да стои до мен по време на церемонията, или защото е по-инициативен от останалите.

Само преди седмици изобщо не бих се замислил дали да поканя Арнолдо да застане до мен. И отчасти още се надявах това да стане.

Араш също не беше лош избор. С него се виждахме почти всеки ден, за разлика от Арнолдо. И като мой адвокат той знаеше за мен и Ева неща, които никой друг не предполагаше. Можех да му се доверя изцяло, дори адвокатската тайна да не го задължаваше да си мълчи за всичко чуто.

Но никой друг освен жена ми не беше толкова прям с мен като Арнолдо. Отдавна си мислех, че откровените му и понякога язвителни съвети ме предпазват да не стана прекалено циничен и преситен.

Този уикенд щях да направя избор между двамата си най-близки приятели.

Струваше ми се някак… неправилно да стоя пред вратата на апартамента на Ева и да я чакам. Облегнах се на стената на коридора и си помислих колко бързо и драстично се бяха променили отношенията ни и как с цялото си същество ще се боря те никога да не се върнат в изходна позиция. Нямаше как да предположа, че връзката ни ще се развие по този начин. Че между нас няма да има никакви тайни, че ще сме открити и дълбоко влюбени един в друг.

И преди сме имали такива мигове. Някои от нощите, които прекарвахме заедно в съседния апартамент. Уикендите, през които се измъквахме, за да сме само двамата. Но тези моменти съществуваха в нещо като вакуум. Сега ги изживявахме съвсем открито. Щяхме да се чувстваме още по-добре, когато целият свят узнае, че сме женени, и Ева заживее изцяло при мен в мезонета.

Вратата се отвори и жена ми се появи. Изглеждаше прекрасно и много секси в тясна червена рокля и сандали на висок ток. Вдигнала бе слънчевите очила на върха на главата си и буташе куфар на колелца. Съвсем скоро щеше да стяга багаж за медения ни месец. И тогава щяхме да тръгнем заедно като сега, но нямаше да се разделяме до края на пътуването.

— Тук съм — обадих се и се протегнах да взема куфара.

Ева бутна ръката ми и се притисна към мен, тялото ѝ беше топло и меко. Дръпна главата ми надолу и ме целуна бързо и сладко.

— Трябваше да влезеш.

— Ти, аз и легло наблизо? — Прегърнах я през кръста и я насочих към асансьора. — Щях да се възползвам от теб, ако не знаех, че Кари ще започне да блъска по вратата и да мърмори, че ще изпуснете полета.

Докато асансьорът се спускаше към фоайето, Ева се отдръпна от мен, хвана перилото зад гърба си и изложи изкусителните си крака на показ. Флиртуваше съвсем открито, личеше си дори от погледа ѝ. В очите ѝ проблесна закачливо пламъче, когато облиза долната си устна.

— Изглеждаш невероятно секси.

Погледнах бялата фланелка и панталоните в цвят каки, които бях облякъл, преди да си тръгна от работа.

— Обикновено носиш тъмни цветове — добави.

— Там, където отиваме, е прекалено горещо за тъмни дрехи.

— Ти си прекалено горещ.

Повдигна крак и бавно потърка бедра едно в друго.

Стана ми забавно, усещах, че постепенно се възбуждам. Облегнах се назад и продължих да се наслаждавам на шоуто.

Когато стигнахме до фоайето, ѝ направих знак да мине пред мен, после я настигнах с две крачки, за да сложа ръка на кръста ѝ.

Погледна ме през рамо и се усмихна:

— Ще има задръствания.

— По дяволите!

Задръствания. Значи щеше да ни отнеме повече време да стигнем до летището. Точно на това разчитах.

— Звучиш тооолкова разочарован — подразни ме Ева и се усмихна на портиера, който ѝ отвори вратата.

Раул ни чакаше отпред в лимузината. След миг потеглихме, сляхме се с морето от коли, които се опитваха да си пробият път през Манхатън.

Ева седна на страничната седалка, която заемаше цялата дължина на колата, а аз се настаних на другата.

— Искаш ли нещо за пиене? — попита и погледна към барчето пред себе си.

— Ти искаш ли?

— Не съм сигурна — отвърна и нацупи устни. — По-рано исках.

Изчаках я да реши и я огледах. Ева беше моята радост, светлината в живота ми. Щях да направя всичко по силите си, за да бъде безгрижна и доволна до края на дните си. Тежеше ми мисълта, че може да се наложи да я нараня. Вече бе преживяла толкова много.

Ако се окажеше, че Моника изобщо не е това, за което дъщеря ѝ я мисли, как щях да съобщя новината на Ева? Жена ми се разстрои много, когато установи, че майка ѝ я следи чрез мобилния телефон, ръчния часовник и огледалцето, което носеше в чантата си. Фалшивата самоличност бе много по-сериозно предателство.

А какво ли се криеше зад нея?

— Не мога да си намеря рокля — заяви неочаквано Ева и нацупи плътните си устни.

Трябваше ми малко време, за да се откъсна от мислите си и да осъзная какво ми казва.

— За сватбата ли?

Ева кимна. Изглеждаше толкова отчаяна, че ми идваше да я притегля към себе си и да обсипя с целувки красивото ѝ лице.

— Искаш ли да ти помогна, ангелчето ми?

— Не можеш. Младоженецът не трябва да вижда роклята на булката преди големия ден. — Разшири внезапно очи от шок и ужас. — Ти видя роклята, която бях облякла за първата ни сватба!

Така беше. Нали самият аз я бях избрал.

— Когато я видях, тя беше най-обикновена рокля — опитах се да я успокоя. — Не беше сватбена рокля, докато не я облече ти.

— О! — Усмивката отново се върна на лицето ѝ.

Събу сандалите си, дойде при мен и сложи глава в скута ми. Сребристо-златната ѝ коса се разпиля по бедрата ми.

Прокарах пръсти през копринените кичури, поех дълбоко въздух и се насладих на аромата на парфюма ѝ.

— А ти какво ще облечеш? — попита и затвори очи.

— Представяш ли си нещо по-конкретно?

Изви устни в усмивка. Отговорът дойде бавно и замечтано:

— Смокинг. Ти винаги си прекрасен, но в смокинг си особено прекрасен.

Прокарах върха на пръстите си по устните ѝ. Имаше време, когато мразех лицето си.

Мразех красивата си външност, защото привличаше сексуален интерес към мен в период, в който настръхвах при мисълта за секс. В крайна сметка привикнах с вниманието на околните, но едва след като срещнах Ева, започнах да оценявам външния си вид заради самия себе си.

На съпругата ми ѝ доставяше огромно удоволствие да ме гледа. Облечен. Гол. Под душа. Завит в хавлия. Върху нея. Под нея. Май откъсваше поглед от мен само когато спи. А това беше моментът, в който аз изпитвах най-голямо удоволствие да я гледам… Пищното ѝ тяло — голо, покрито единствено с бижутата, които съм ѝ подарил.

— Тогава ще е смокинг.

Отвори очи и видях нежните ѝ сиви ириси, които обожавах.

— Но сватбата ще е на плажа…

— Ще се справя някак.

— Сигурна съм, че ще се справиш.

Ева изви глава и завря нос в члена ми. Топлината на дъха ѝ проникна през панталоните ми и достигна до чувствителната кожа. Възбудих се.

Заиграх се с косата ѝ.

— Какво искаш, ангелчето ми?

— Това — отговори тя и покара пръсти по дължината на възбудения ми пенис.

— Как го искаш?

Облиза бързо устни с език.

— В устата — прошепна и започна да разкопчава копчетата на панталона ми.

Затворих очи за момент и си поех дълбоко въздух. Чух звука от разтварящ се цип и натискът намаля, защото Ева извади члена ми…

Подготвих се за допира до топлата ѝ влажна уста, но напразно. Подскочих, когато ме пое е мощно засмукване, тръпка на ненаситна страст премина по гърба ми. Познавах настроенията ѝ и чувствата, които влагаше в секса. Сега възнамеряваше да действа съвсем бавно, да ми се наслади и да ме накара да полудея.

— Ева… — изпъшках, докато тя ме обработваше нежно и ме смучеше леко. Облизваше главичката ми с бавни движения на езика, наслаждаваше ѝ се.

Отворих очи и я погледнах. Беше напълно облечена и изцяло съсредоточена върху члена в устата си. Гледката ми подейства ужасно еротично, но в същото време изпитах болезнена нежност към жена си.

— Боже, толкова ми е хубаво — казах дрезгаво и обхванах тила ѝ с ръка. — Поеми го по— дълбоко… да, точно така…

Отпуснах глава назад и напрегнах бедра, желанието да ги раздвижа бе твърде силно. Потиснах го, оставих я да вземе онова, от което се нуждае.

— Няма да мога да свърша така — предупредих я, но много добре знаех, че точно това е целта ѝ.

Измърмори нещо в знак на протест, стисна члена ми в ръка и започна да го помпа нежно, но здраво. Предизвикваше ме да ѝ устоя.

— Ще го вкарам в прекрасната ти катеричка, Ева. Спермата ми ще бъде дълбоко в теб, докато се забавляваш през уикенда далеч от мен.

Затворих очи и си я представих в Ибиса — град, известен с бурния си нощен живот. Видях я как танцува с приятелите си сред многолюдната тълпа в дискотеката. Мъжете я желаят, представят си как я чукат. А тя е маркирана от мен по възможно най-примитивния начин. Притежавам я дори да не съм до нея.

Усетих стона ѝ с цялата дължина на члена си.

Отдръпна се, устните ѝ вече се бяха зачервили и набъбнали.

— Не е честно — нацупи се.

Улових ръката ѝ и я допрях до сърцето си, което биеше силно.

— Ще бъдеш тук, ангелчето ми. Винаги.

— Човече, не можеш да работиш точно сега — оплака се Мануел и се настани в шезлонга до мен. — Изпускаш гледката.

Вдигнах поглед от телефона, океанският бриз разроши косата ми. Днес останахме в Бара, точно срещу авеню „Лусио Коста“, където се намираше хотелът ни. Плажът там не бе така популярен като Копакабана, посещаваха го по-малко туристи и тълпите не бяха толкова големи. Навсякъде наоколо имаше жени по бански костюми, много от които се забавляваха във водата. Докато играеха на вълните, гърдите им подскачаха, а почти голите им задници блестяха от плажното масло. Араш и Арнолдо си подхвърляха фризби на белия пясък пред тях.

Навел бях глава, когато усетих, че телефонът вибрира в джоба на шортите ми.

Погледнах към Мануел. Беше се зачервил и лъщеше от пот. Изчезна преди около час и причината за това бе съвсем очевидна. Човек би се досетил каква е дори да не го познава така добре като мен.

— Моята гледка е по-хубава — отвърнах.

— Обърнах телефона и му показах селфито, което Ева ми беше пратила току-що. Жена ми също бе на плажа, излегнала се беше на шезлонг, подобен на моя. Беше по бял бански, а кожата ѝ бе леко загоряла. На врата ѝ проблясваше тънка верижка, минаваше между едрите ѝ гърди и обвиваше стегнатия ѝ кръст. Закрила бе очи зад слънчеви очила, на устните си имаше яркочервен гланц и ми изпращаше въздушна целувка.

„Ще ми се да беше тук…“ — гласеше съобщението ѝ.

На мен също. Броях с нетърпение часовете, които оставаха до качването ни на самолета за вкъщи. Съботата мина доста приятно — в мъгла от алкохол и музика, но неделята се оказа прекалено дълга.

Мануел подсвирна:

— Горещо!

Ухилих се, и аз си казах същото за снимката, която ми беше изпратила Ева.

— Не се ли тревожиш, че нещата ще се променят, след като кажеш заветното „да“? — попита и се отпусна назад, подпъхнал ръце под главата си. — Съпругите не изглеждат по този начин. И не изпращат такива селфита.

Отидох на главното меню и отново му показах телефона си.

Мануел ококори очи, когато видя сватбената снимка, която бях сложил за фон на телефона си.

— Не може да бъде. Кога?

— Преди месец.

Поклати глава.

— Не мога да го разбера. Нямам предвид теб и Ева, а брака. Как не излиза от мода това нещо?

— Щастието никога няма да излезе от мода.

— Нали уж разнообразието е солта на живота? — попита Мануел, изпаднал в някакво псевдофилософско настроение. — Част от удоволствието при чукането е да се опиташ да разбереш какво възбужда жената и да се изненадаш, когато ти покаже нещо ново. Сексът не се ли превръща в рутина, когато го правите непрекъснато? Пипни я тук, близни я там, поддържай ритъма, който ѝ харесва, за да я накараш да свърши… Изплакни и повтори отново.

— Ще разбереш, когато ти дойде времето.

Сви рамене.

— Искаш деца ли? Затова ли е цялата работа?

— На определен етап да. Но не скоро.

Дори не можех да си го представя. Ева щеше да е прекрасна майка, тя обичаше да се грижи за другите. Но ние двамата — родители? Някой ден щях да съм готов и за това. Някой ден много далеч в бъдещето, когато щях да понеса да я споделя с друг.

— В момента искам само нея.

— Господин Крос.

Вдигнах поглед и видях Раул, застанал зад мен и стиснал здраво устни. Обзе ме напрежение, надигнах се от шезлонга и стъпих на пясъка.

— Какво има?

Страхът за Ева заседна като буца в стомаха ми. Само преди минута ми беше изпратила съобщение, но…

— Трябва да видите това — заяви Раул мрачно и ми показа таблета, който носеше.

Изправих се, прибрах телефона в джоба си и отидох до него. Протегнах ръка. Яркото

слънце затъмняваше екрана, затова се наместих така, че да хвърлям сянка върху него. Снимката, която видях, смрази кръвта във вените ми. Прочетох заглавието и стиснах зъби.

ДИВОТО БРАЗИЛСКО ЕРГЕНСКО ПАРТИ НА ГИДИЪН КРОС!

— Какво, по дяволите, е това? — изругах.

Мануел застана до мен и ме тупна по рамото.

— Прилича ми на чудесно прекарване, задник такъв. С две много секси мацки.

Погледнах към Раул.

— Кланси ми го изпрати — обясни той. — Проверих в интернет, разпространява се навсякъде.

Кланси. По дяволите! Ева…

Бутнах таблета в ръцете на Раул и извадих отново телефона си.

— Искам да знам кой е направил тази снимка.

Кой знаеше, че съм в Бразилия? Кой ме беше последвал през нощта във ВИП зоната на този клуб и ме беше снимал?

— Работим върху това.

Изругах тихо и набрах номера на жена си. Докато чаках да дигне, в мен се надигна буря от гняв и нетърпение. Включи се гласовата ѝ поща и затворих. Набрах отново. Обземаше ме тревога.

Най-ужасните ѝ страхове бяха запечатани в ярки цветове на онзи снимка. Трябваше да ѝ обясня, въпреки че не знаех какво да ѝ кажа. Пот изби по челото и дланите ми, но вътре в мен цареше истински мраз.

Отново се включи гласовата ѝ поща.

Дявол да го вземе!

Затворих и набрах отново.

Глава 11

— Май имаш нужда от още едно питие — заяви Шона и остави две чаши ребухито[28] на масичката между двата шезлонга.

— Леле! — засмях се леко замаяна. Смесицата от сухо шери и безалкохолна напитка беше коварна. А и не беше особено разумно да се опитвам да прогоня махмурлука с още алкохол. — Ще трябва да се подложа на детоксикация след този уикенд.

Приятелката ми се захили и се изтегна до мен. Обсипаната ѝ с лунички кожа бе все още бледа и леко зачервена след двата дни, прекарани на слънце. Вдигнала бе червената си коса нагоре в небрежна секси прическа и бе леко прегракнала, тъй като цяла вечер се бяхме заливали от смях. Облякла бе светлосин бански, с който събираше много одобрителни погледи. Шона беше ярко цветно петно — винаги усмихната и с леко неприлично чувство за хумор.

В това отношение много приличаше на брат си, когото познавах и обичах, защото бе годеник на бившия ми шеф Марк.

Мегуми дойде от другата ми страна, носеше две чаши. Погледна към празния шезлонг, където досега се бе излежавала майка ми.

— Къде е Моника?

— Влезе във водата да се поразхлади.

Потърсих я с поглед, но не я видях. Трудно можеше да я пропусне човек в светлолилавия ѝ бански, затова предположих, че се е отдалечила.

— Ще се върне.

Не се отделяше от нас през цялото време, забавляваше се наравно с всички. Не беше в стила ѝ да пие прекалено много и да стои до късно през нощта, но явно се забавляваше. Определено предизвикваше суматоха около себе си. Мъже на всякаква възраст тръгваха по петите ѝ. Майка ми умееше да кокетничи и излъчваше такава чувственост, че никой не можеше да ѝ устои. Ще ми се и аз да бях като нея.

Виж го само! — обади се Шона и насочи вниманието ми към Кари, който се забавляваше във водата. — Всички мацки са се залепили за него.

— О, да.

Плажът бе така претъпкан с хора, че пясъкът трудно се виждаше. Десетки глави и рамене се мяркаха сред морските вълни, по групичката около Кари се забелязваше съвсем ясно. Той се усмихваше непрекъснато и се наслаждаваше на хорското внимание като котка на слънце. С пригладена назад мокра коса красивото му лице бе съвсем открито въпреки авиаторските очила, които Кари носеше, за да се предпази от яркото слънце.

Забеляза, че го наблюдавам, и ми махна с ръка. Изпратих му въздушна целувка, за да създам още по-голяма суматоха около него.

— Вие двамата никога ли не сте били заедно? — попита Шона. — Понякога искало ли ти се е да го направите?

Поклатих глава. Сега Кари беше прекрасен — здрав и мускулест, олицетворение на идеалния мъж. Но когато се запознах с него, беше мършав и с празен поглед, винаги носеше качулка, дори в горещото лято на Сан Диего. Обличаше дрехи с дълги ръкави, за да прикрива белезите от разрезите, а качулката нахлупваше ниско над съвсем късо подстриганата си коса.

По време на сеансите за групова терапия винаги седеше извън кръга, до стената, опрял стола си само на задните му крака. Рядко коментираше нещо, а когато го правеше, използваше черен хумор, който граничеше със сарказъм. Изказванията на Кари разкриваха циничния му поглед към живота.

Веднъж се доближих до него, не можех повече да пренебрегвам дълбоката вътрешна болка, която излъчваше. „Не ми губи времето, като се правиш на любезна — каза ми с равен тон, в красивите му зелени очи нямаше никаква светлина. — Ако искаш да пояздиш онази ми работа, просто кажи. Никога не отказвам чукане.“

Знаех, че казва самата истина. Доктор Травис имаше множество объркани пациенти, повечето от които използваха секса или като средство за успокояване, или като начин да накажат самите себе си. Кари беше на разположение на всички и много от тях се възползваха от него.

„Не, благодаря — срязах го, отвратена от сексуалната му агресия. — Прекалено си кльощав за мен. По-добре изяж някой бургер, глупако.“

После съжалих, че го заговорих. Започна нахално да ме преследва и да подхвърля тъпи сексуални намеци, които ме отвращаваха. В началото се държах недружелюбно. След като това не помогна, реших да го убия с любезност. Най-накрая разбра, че нямам намерение да спя с него.

Междувременно започна да понапълнява. Остави косата си да порасне. Спря да бъде сексуална играчка за всеки, който го пожелае, и стана по-придирчив в избора си.

Забелязах, че е изключително красив, но не изпитвах физическо привличане към него. Прекалено много приличаше на мен и бях винаги нащрек край него.

— Първо станахме приятели — отговорих на Шона. — След това той се превърна в мой брат.

— Обожавам го — намеси се Мегуми и продължи да нанася слънцезащитен крем върху краката си. — Каза ми, че в момента нещата между него и Трей не вървят. Жалко. Двамата толкова си подхождат.

Кимнах и отново спрях поглед на най-добрия си приятел. Кари хвана една жена през кръста, вдигна я и я хвърли във вълните. Тя се изправи със смях, пръскаше вода наоколо, напълно запленена от него.

— Никак не е оригинално да кажа, че всичко ще се подреди, ако така им е било писано, но нищо друго не се сещам.

Все още не се бях обадила на Трей. Както и на майката на Гидиън — Елизабет. Трябваше да се свържа и с Айрланд. И с Крис. Тъй като сигурно щях да се чувствам изтощена от часовата разлика и изпития алкохол, си отбелязах наум да не забравя да проведа всички тези разговори, докато се възстановявам в мезонета. Трябваше да се обадя и на баща ми, тъй като бях отложила обичайния ни съботен разговор.

— Никак не ми се прибира вкъщи — каза Мегуми, протегна се и въздъхна, без да изпуска от ръка чашата си. — Тези два дни минаха толкова бързо. Не мога да повярвам, че си тръгваме само след няколко часа.

— И аз можех спокойно да остана още седмица, ако Гидиън не ми липсваше толкова много.

— Ева, мила…

Извърнах глава в посоката, от която се чу гласът на майка ми. Беше застанала зад шезлонга ми и носеше плажна рокля.

— Време ли е да тръгваме вече?

Моника поклати глава. Забелязах, че кърши ръце, което не вещаеше нищо добро.

— Можеш ли да дойдеш за малко с мен в хотела? — попита. — Трябва да поговорим за нещо.

Видях, че Кланси стои зад нея, стиснал здраво зъби. Пулсът ми се ускори. Изправих се, грабнах шала, с който бях дошла на плажа, и го завързах около кръста си.

— Ние да идваме ли? — попита Шона и се надигна.

— Останете тук с Кари — отвърна майка ми и се усмихна ободрително.

Винаги се изумявах как успява да се държи толкова спокойно и невъзмутимо, когато нещо очевидно я тревожеше. Лицето ми бе твърде изразително, за да крия успешно реакциите си, но само очите и ръцете издаваха емоциите на майка ми. Тя дори казваше често, че смехът причинява бръчки. И тъй като носеше тъмни очила, прикриваше добре изражението си.

Аз и Кланси я последвахме мълчаливо до хотела. Влязохме иъв фоайето и като че ли всички работещи там се бяха наговорили да ни поздравят с усмивка или с махване на ръка. Всички знаеха коя съм. Все пак бяхме отседнали в един от хотелските комплекси на Гидиън. Наименованието му „Виентос крусадос“ означаваше кръстопът на ветровете — „Кросуиндс“.

С Гидиън се бяхме оженили в друг „Кросуиндс“. Досега не знаех, че това е световна верига.

Качихме се в асансьора и Кланси вкара карта в един отвор — предпазна мярка, която осигуряваше ограничен достъп до етажа, на който бяха стаите ни. Тъй като в кабината имаше и други хора освен нас, се наложи да изчакам, преди да получа отговор на въпросите си.

Стомахът ми се стягаше, мислите ми подскачаха във всички посоки. Да не би нещо да се бе случило с Гидиън? Или с баща ми? Сетих се, че съм оставила телефона си на масичката до питието, и мислено се наругах за това. Ако можех да изпратя съобщение на Гидиън, щях да имам усещането, че върша нещо полезно, а не откачам. Асансьорът спря още три пъти, преди кабината да се изпразни и ние да продължим към етажа си.

— Какво става? — попитах и се изправих лице в лице с мама и Кланси.

Моника свали черните си очила, но ръцете ѝ трепереха.

— Заражда се нов скандал — заяви. — Най-вече в интернет.

Което означаваше, че е извън всякакъв контрол. Или поне щеше да стане.

— Мамо, кажи ми какво става.

Пое си дълбоко въздух.

— Публикувани са някои снимки… — започна тя и погледна към Кланси за помощ.

— На какво?

Помислих си, че ще повърна. Може би някой бе успял да се добере до снимките, които Нейтън ми беше направил. Или кадри от секс записа с Брет?

— От тази сутрин в интернет се разпространяват снимки от прекарването на Гидиън Крос в Бразилия — отговори ми Кланси.

Говореше с равен, безизразен тон, но в позата му имаше нещо прекалено сковано. Проявата на такова напрежение бе необичайна за него.

Имах чувството, че някой ме е ударил с юмрук в стомаха. Не казах нищо повече. Нямаше смисъл да казвам каквото и да било, преди да видя снимките.

Влязохме направо в апартамента ни — просторно помещение с няколко спални и голям хол в центъра. Камериерките бяха отворили вратите към балкона, който заобикаляше апартамента отвсякъде, и тънките пердета се вееха на морския бриз, измъкнали се от връзките, които трябваше да ги придържат. Апартаментът ме очарова напълно още щом го видях за първи път, от него струяха топлината и колоритът на Испания.

Сега не забелязвах нищо край себе си.

Краката ми трепереха, докато отивах към дивана, едва изчаках Кланси да въведе паролата си в таблета и да ми го подаде. Майка ми седна до мен и мълчаливо ме подкрепяше.

Сведох поглед и си поех дълбоко въздух. Имах чувството, че някой е стиснал гръдния ми кош в менгеме. Онова, което видях, ме накара да обезумея… сякаш някой бе пропълзял в съзнанието ми и бе откраднал оттам един от образите, които си представях.

Вперих поглед в Гидиън — толкова тъмен и прекрасен, облечен изцяло в черно. Косата отчасти закриваше лицето му, но нямаше съмнение, че това е съпругът ми. Надявах се да не е така, опитвах се да открия нещо, което да покаже, че този мъж е измамник. Но познавах тялото на Гидиън не по-зле от своето собствено. Знаех как се движи. Как изглежда, когато се е отпуснал. Когато прелъстява.

Откъснах поглед от образа на любимия ми човек, застанал в центъра на неприличната сцена. Не издържах повече.

Диван с формата на латинската буква V. Черни кадифени авеси. Половин дузина бутилки със скъп алкохол на ниската мисичка.

Частно ВИП сепаре.

Слаба брюнетка се беше изтегнала на купчина възглавници. Презрамката на обсипания и с пайети потник бе дръпната настрана. Гидиън отчасти покриваше тялото ѝ със своето. Засмукал бе с устни зърното на гърдата ѝ.

Втора дългокрака брюнетка. Притисната до гърба му. Прехвърлила бедро върху неговото. Стоеше разкрачена. Устните ѝ образуваха голямо О, очевидно изпитваше удоволствие. Гидиън бе протегнал ръка зад гърба си. Пръстите му бяха под късата ѝ поличка.

Макар да не се виждаше, беше ясно, че ги е вкарал в нея. Знаех го. Остър, назъбен нож се заби в сърцето ми.

Образът се размаза, когато премигнах, за да отстраня сълзите от очите си, усетих как опариха лицето ми, щом се спуснаха надолу. С едно движение махнах снимката от екрана. Тогава видях името си и прочетох грозните предположения на автора какво бих си помислила, като видя какви сексуални подвизи извършва годеникът ми, докато се прощава с ергенството.

Оставих таблета на ниската масичка и се опитах да дишам дълбоко. Майка ми седна по— близо до мен, сложи ръка на рамото ми и ме прегърна. Телефонът в стаята иззвъня силно, стресни ме и още повече опъна нервите ми.

— Шшшт… — прошепна мама и ме погали по косата. — Тук съм, милинка. Тук, до теб.

Кланси отиде до телефона, вдигна слушалката и каза делово:

— Да — след това тонът му стана леден: — Виждам, че се забавляваш.

„Гидиън.“

Погледнах към Кланси и усетих колко много гняв струи от него. Срещна погледа ми.

— Да, тук е.

Отдръпнах се от майка си и някак си успях да се изправя. Потиснах гаденето, отидох до Кланси и протегнах ръка. Подаде ми безжичната слушалка и се отдръпна.

Преглътнах риданието си:

— Здравей.

Настъпи мълчание. Дишането на Гидиън се ускори. Казах само една дума, но той веднага разбра, че знам.

— Ангелчето ми…

Изведнъж се почувствах много зле. Изтичах в банята, хвърлих телефона на земята и едва успях да вдигна капака на тоалетната, преди съдържанието на стомаха ми да се излее със силни, разтърсващи спазми.

Майка ми изтича след мен, но аз поклатих глава.

— Махни се — едва успях да прошепна, свлякох се на пода и облегнах гръб на стената.

— Ева…

— Остави ме за минутка, мамо. Моля те… само за минутка.

Тя ме погледна, кимна и затвори вратата зад гърба си.

От слушалката на пода чувах, че Гидиън крещи. Протегнах се, стиснах я в ръка, примъкнах я до себе си и я доближих до ухото си.

— Ева, за бога, вземи телефона!

— Престани да крещиш — казах му, главата ми пулсираше.

— Господи… — Гидиън едва си пое въздух. — Не ти е добре. По дяволите! Толкова съм далече… — После повиши глас: — Раул!

— Къде си, мама му стара? Искам веднага да подготвят проклетия самолет! Свържи се по телефона…

— Не, недей…

— Това се случи, преди да те срещна — говореше прекалено бързо, дишаше прекалено бързо. — Не знам кога или… Какво? — Някой до него каза нещо. — Синко де Майо ли? За бога! Защо я публикуват сега?

— Гидиън…

— Ева, кълна ти се, че тази проклета снимка не е направена този уикенд. Никога не бих ти причинил подобно нещо. Знаеш го много добре. Знаеш какво означаваш за мен…

— Гидиън, успокой се.

Пулсът ми започна да се нормализира. Гидиън не беше на себе си. Изпаднал бе в паника. Сърцето ми се късаше, докато го слушах. Беше толкова силен, можеше да се справи с всичко, да преживее и да пребори всичко.

Аз бях неговата слабост, макар че единственото, което исках, бе да съм силната му страна.

— Трябва да ми повярваш, Ева. Никога не бих причинил такова нещо и на двама ни. Никога…

— Вярвам ти.

— … не бих се чукал наляво и надясно… Какво?

Затворих очи и отпуснах глава на стената. Стомахът ми започна да се успокоява.

— Вярвам ти.

Чух как Гидиън въздъхна дълбоко и тежко в слушалката.

— Боже мой!

Мълчание.

Знаех колко много означава за него безусловното ми доверие. За всичко. За абсолютно всичко. Все още не можеше да го приеме за напълно възможно, въпреки че копнееше за доверието ми по-силно, отколкото за любовта ми. За него вярата ми в него беше любов.

Обяснението му беше просто, някои биха казали прекалено просто, но тъй като го познавах толкова добре, знаех, че това е единственото обяснение, което има смисъл.

— Обичам те. — Гласът му прозвуча нежно, уморено. — Толкова много те обичам, Ева. Когато не си вдигна телефона…

— И аз те обичам.

— Съжалявам. — Издаде тих звук, изпълнен с болка и съжаление. — Наистина съжалявам, че видя това. Толкова съм отвратителен. Прецаках всичко.

— Ти си виждал и по-лоши неща.

Гидиън ме бе видял как целувам Брет Клайн пред очите му Изгледал бе поне част от видеото, на което бях с Брет. В сравнение е това тази снимка беше нищожна.

— Ужасно ми е неприятно, че ти си там, а аз тук.

— На мен също.

Исках да получа утеха в прегръдката му. Но още повече исках да го утеша аз. Да му покажа още веднъж, че няма да отида никъде, че няма никаква причина да се страхува.

— Повече никога няма да правим така.

— Няма, ще се ожениш само два пъти, и то все за мен. Повече никакви ергенски партита.

Гидиън се засмя.

— Не това исках да кажа.

— Знам.

— Кажи на Кланси да те докара вкъщи още сега. Ние си събираме багажа и тръгваме към летището.

Поклатих глава, въпреки че той не можеше да ме види.

— Вземи си свободен ден утре.

— Утре ли…? Да. Ти не си добре…

— Не, добре съм. Идвам при теб. В Рио.

— Какво? Не. Не искам да съм тук. Трябва да се прибера вкъщи и да оправя тази гадост.

— Щетата вече е нанесена, Гидиън. Каквото и да направиш, нищо няма да се промени — заявих и се надигнах от пода. — Можеш да издириш виновника по-късно. Няма да позволя това да развали спомените ни от уикенда.

— Няма…

— Щом искат твои снимки от Бразилия, тогава и аз ще бъда на тях.

Разбра какво имам предвид.

— Добре. Ще те чакам.

*  *  *

— Може да е обработена на фотошоп — заяви Мегуми.

— Или да са снимали друг мъж, който много прилича на него — додаде Шона и се наведе над таблета на Мегуми, за да види снимката по-отблизо. — Не се вижда много добре, Ева.

— Не. — Поклатих глава. — Определено е Гидиън. Кари, който седеше до мен в лимузината, взе ръката ми и преплете пръсти с моите. Майка ми се беше настанила на мястото зад шофьора и разглеждаше мостри на платове. Кръстосала бе елегантно крака и нервно потропваше по пода.

Погледите на Мегуми и на Шона бяха изпълнени със съчувствие.

Съжалението, което изпитваха към мен, нараняваше гордостта ми. Допуснах грешката да погледна в социалните мрежи. Останах озадачена от това колко са жестоки хората.

Някои вмятаха, че съм достойна за презрение. Или съм толкова глупава, че не осъзнавам, че се омъжвам за човек, който ще ми даде фамилията си, но тялото и вниманието му ще принадлежат на онази, която той пожелае. Според други бях златотърсачка, готоова да преглътне всяко унижение заради парите. Или жена, която може да служи за пример на всички останали жени… ако обърне гръб на Гидиън и си намери друг.

— Снимката е стара — повторих за кой ли път.

Всъщност месец май не беше чак толкова отдавна, но не беше необходимо никой да знае точно кога е правена снимката. Важното бе, че е било преди Гидиън и аз да се срещнем.

Беше се променил толкова много от онзи момент. Заради мен. Заради нас. А и аз вече не бях същата жена, която той срещна в онзи съдбовен юнски ден.

— Много е стара — заяви Шона решително. — Определено.

Мегуми кимна, но още не беше напълно убедена.

— Защо му е да лъже? — попитах директно. — Няма да е трудно да се разбере в кое заведение е направена. Трябва да е някой от клубовете на Гидиън и съм готова да се обзаложа, че е в Манхатън. Не може той да си е останал в Ню Йорк, а в същия ден паспортът му да е подпечатан в Бразилия.

Нужни ми бяха няколко часа, за да осъзная това, и колкото и да е странно, бях доволна, че е така. Нямах нужда от доказателства, че съпругът ми казва истината. Но ако можехме по някакъв начин да докажем, че снимката е направена в определен клуб, тогава лесно можехме да променим общественото мнение.

— Точно така. — Мегуми се усмихна широко. — Освен това той е луд по теб, Ева. Не би се забъркал в подобно нещо.

Кимнах в знак на съгласие, а след това промених темата на разговор. Щяхме да пристигнем на летището скоро и не исках, като се разделим, да си мислим за тази глупава клюка вместо за прекрасното пътешествие, което изживяхме през уикенда.

— Благодаря ви, че дойдохте. Прекарах си чудесно.

С удоволствие бих ги взела е мен в Рио, но никой от тях нямаше входна виза за страната. Освен това в понеделник всички трябваше да са на работа. Затова се налагаше да се разделим. Момичетата щяха да се приберат вкъщи, придружени от хората на Кланси, а Кари, мама и Кланси щяха да летят с мен до Бразилия със самолета, осигурен от Гидиън.

Пътуването щеше да е съвсем кратко. Щяхме да пристигнем в понеделник сутринта и да си тръгнем същата нощ. Ако изобщо успеехме да поспим, щеше да е в самолета. Сигурна бях, че когато си тръгнем, Гидиън ще напусне Бразилия с усмивка. Не исках да съжалява, когато си спомня за този уикенд. Имаше достатъчно лоши спомени. От сега нататък исках да натрупва само добри.

— Ние трябва да ти благодарим — усмихна се Шона. — Не бих пропуснала това преживяване за нищо на света.

— Така си е — обади се Мегуми. — Такова пътешествие човек прави веднъж в живота.

Шона затвори очи и отпусна глава назад.

— Поздрави Арнолдо от мен.

Знаех, че Шона и Арнолдо поддържат приятелски отношения от онази вечер, когато отидохме заедно на концерт на „Сикс-Найнтс“. Мисля, че двамата се чувстваха в безопасност един с друг. Шона чакаше приятеля си Дъг да се върне от Сицилия, къ-дето посещаваше ексклузивен курс за главни готвачи. Арнолдо се възстановяваше от любовна мъка, но обичаше компанията на противоположния пол и му беше приятно да контактува с жена, която не очаква нищо от него.

Най-добрият ми приятел бе в подобна ситуация. Трей му писваше, а и Кари не търсеше безразборен секс, което беше страхотно. Обикновено използваше секса като средство да забрави страданието си. Вместо това през целия уикенд не се отдели от Мегуми, която гледаше като сърна, осветена от фаровете на преминаваща кола, когато я доближеше някой мъж. Кири беше нейната защитна стена, двамата се смееха и много сс забавляваха заедно.

Не само Гидиън бе извървял дълъг път.

Що се отнася до мен, аз умирах от нетърпение да бъда отново със съпруга си. Когато беше под стрес, сънуваше кошмари, затова извадих телефона си и му написах „Сънувай ме“.

Усмихнах се — отговорът, който получих, беше съвсем в негов стил. „Лети бързо.“

Веднага разбрах, че отново е във форма.

— Леле! — Погледнах през прозореца на самолета, докато той сс придвижваше по пистата, преди да спре на частно летище в околностите на Рио. — На това му се казва гледка.

На пистата стояха Гидиън, Арнолдо, Мануел и Араш. Всички бяха небрежно облечени — с панталони под коляното и фланелки. Всички бяха тъмнокоси и високи. Красиви мъжкари. Загорели от слънцето.

Стояха в една редица като екзотични, неприлично скъпи спортни коли. Мощни, секси, опасно бързи.

Нямах никакви съмнения относно верността на съпруга ми, по дори да имах, щях да забравя за тях още щом го видя. Приятелите му бяха отпуснали спокойно ръце, „двигателите“ им бяха охладени след дълга, усилена експлоатация. По всичко личеше, че са се наслаждавали на Рио… и на бразилките. Гидиън обаче беше напрегнат.

Наблюдателен. „Двигателят“ му работеше равномерно, в готовност да ускори от нула до сто километра в час за един миг. Никой не беше подложил на тест издръжливостта на моя мъж.

Дойдох тук с намерение да го успокоя, да създам стратегия, да си възвърна част от накърнената гордост. Вместо това щях да се превърна в пилота, който ще изразходва горивото му.

Да, моля!

Самолетът ни леко се раздруса, когато подвижната стълба се допря до него. Кланси излезе пръв. Мама го последва. Аз бях след нея, спрях на най-горното стъпало, за да направя снимка с телефона си. Скоро кадърът, запечатал образите на Гидиън и приятелите му, щеше да даде друга тема за разговор на интернет потребителите.

Първа направих крачка към Гидиън, след което и той се раздвижи — разтвори ръце, докато се приближаваше към мен. Не виждах очите му, само собственото си отражение в очилата му, но усещах с какво напрежение ме гледа. Коленете ми омекнаха, наложи се да се хвана за парапета, за да не загубя равновесие.

Гидиън се ръкува с Кланси. Изтърпя кратката прегръдка на мама и дори успя да я прегърне на свой ред. През цялото време обаче не откъсна поглед от мен и не забави крачка за повече от секунда-две.

Заради него бях обула секси червени обувки с висок ток. Носех впити бели шорти, които едва покриваха дупето ми, а коланът им падаше доста под пъпа. Комбинирала ги бях с топ от червена дантела с тънки презрамки. На гърба беше завързан с червена сатенена панделка като корсет. Вдигнала бях косата си на небрежен кок. Гидиън го разроши още повече, като ме хвана, докато бях на последното стъпало, и зарови пръсти в косата ми.

Впи устни в моите, сякаш не бе забелязал червения ми гланц. Прегърна ме силно през кръста и ме вдигна. Обгърнах го с тяло и сключих крака на дупето му, надигнах се нагоре и плъзнах език дълбоко в устата му. Гидиън ме прихвана по-добре, за да ме задържи. Започна да мачка дупето ми по онзи настоятелен и собственически начин, който толкова обичах.

— Страшно възбуждащо — чух гласа на Кари някъде зад гърба си.

Мануел изсвири пронизително.

Изобщо не ме интересуваше що за гледка сме.

Мускулестото тяло на Гидиън беше прекрасно, вкусът му — опияняващ. Не можех да се съсредоточа. Исках да се притискам и търкам в него. Исках го гол и потен. И целият да мирише на мен. От лицето и ръцете до члена.

Не само съпругът ми обичаше да маркира територията си.

— Ева Лорън! — скара се майка ми. — Ела на себе си.

Думите ѝ моментално охладиха страстта ни. Отпуснах крака и оставих Гидиън да ме пусне леко на земята, докато стъпих здраво. Отдръпнах се неохотно от него, като за миг вдигнах тъмните му очила, за да прочета какво е изписано в очите му. Ярост… похот…

Изтрих с пръсти следите от гланца, останали по Гидиън. Устните му бяха подпухнали от страстната ни целувка, чувствените им очертания изглеждаха по-меки.

Той обхвана лицето ми в ръце и прокара пръсти по устните ми. Наведе главата ми назад и ме целуна по върха на носа. Сега беше нежен, бясната радост от пристигането ми се бе укротила, защото ме бе докоснал.

— Ева — Арнолдо се приближи до нас и на красивото му лице се появи лека усмивка, — много се радвам, че те виждам.

Обърнах се да го поздравя. Бях нервна, защото исках да станем приятели. Исках да ми прости, задето бях наранила Гидиън. Исках…

Целуна ме право по устните. Толкова се изненадах, че не можах да реагирам.

— Марш оттук! — викна му Гидиън.

— Да не съм куче? — не му остана длъжен Арнолдо и ме погледна развеселен. — Досега гаснеше по теб. Вече можеш да го освободиш от мъките.

Безпокойството ми отмина. Отношението му към мен беше по-топло, отколкото при последните ни срещи. Държеше се така, както при първата ни среща.

— И аз искрено се радвам да те видя, Арнолдо.

След това се доближи Араш. Когато вдигна ръце, за да докосне лицето ми, Гидиън бързо застана между нас:

— Не си го и помисляй! — предупреди го.

— Не е честно.

Изпратих му въздушна целувка.

Мануел постъпи по-коварно. Приближи се откъм гърба ми и ме вдигна от земята, след което залепи устни на бузата ми.

— Добро утро, красавице!

— Здравей, Мануел — засмях се. — Забавлявахте ли се?

— Иска ли питане? — отвърна той, остави ме на земята и ми намигна.

Гидиън вече изглеждаше доста по-спокоен. Ръкува се с Кари и го попита набързо как сме прекарали в Ибиса.

Приятелите му се запознаха с майка ми, която веднага вкара чара си в действие и получи очаквания резултат — всички бяха запленени от нея.

Гидиън ме хвана за ръка.

— Носиш ли си паспорта?

— Да.

— Добре. Да вървим.

Докато подтичвах леко, за да не изоставам от него, погледнах през рамо към групата зад нас. Всички тръгнаха в друга посока.

— Те имаха своя уикенд с нас — отговори Гидиън на мълчаливия ми въпрос. — Днешният ден е само наш.

Уредихме набързо митническите формалности, след което отново излязохме на пистата, където ни очакваше хеликоптер.

Перките му започнаха да се въртят, още докато приближавахме към него. Неочаквано се появи Раул и отвори задната врата. Гидиън ми помогна да се кача и веднага ме последва. Протегнах се към предпазния колан, но мъжът ми бутна ръцете ми настрани, закопча ме бързо и се настани в мястото си. Подаде ми слушалките и си сложи своите.

— Да вървим — каза на пилота.

Започнахме да се издигаме във въздуха, преди Гидиън да закопчае колана си.

Останала бях без дъх, когато стигнахме до хотела, все още бях силно впечатлена от гледките в Рио. Градът се бе разпрострял под нас с плажовете си, с разхвърляните си тук— там небостъргачи, с хълмовете, покрити с разноцветни фавели[29]. Улиците под нас бяха претъпкани с коли, трафикът беше особено тежък дори в сравнение със задръстванията, на които бях свикнала в Манхатън. Прочутата статуя на Христос Спасител блестеше на хълма Корковадо вдясно от мен, когато заобиколихме планината Шугърлоуф и се насочихме към Бара да Тижука.

Ако бяхме тръгнали с кола от летището към хотела, щяха да си ни необходими часове да стигнем. Вместо това цялото пътувине ни отне само няколко минути. Тъкмо влизахме в апартамента на Гидиън, когато, уморена от часовата разлика, осъзнах, че в рамките на три дни съм била в три различни държави.

„Виентос крусадос Бара“ беше луксозен хотел като всички останали от веригата „Кросуиндс“, които бях виждала, но традиционната му бразилска атмосфера го правеше уникален. Апартаментът на Гидиън беше с размерите на онзи, в който бях отседнала в Ибиса, а гледката беше не по-малко впечатляваща.

Когато излязох на балкона, за да се възхитя на плажа, забелязах безкрайна редица от павилиони, в които се продаваха кокосови орехи, както и хора с бронзови тела, налягали по пясъка. Наоколо се носеше ритъмът на самба — земна, секси и жизнерадостна. Снимах пейзажа и качих снимката в акаунта си в инстаграм заедно с онази, която бях направила на момчетата па летището.

Изгледът оттук… #Рио де Жанейро

Тагнах всички и установих, че Арнолдо е качил снимка, на която с Гидиън се целуваме страстно на пистата. Беше страхотна: интимна и секси. Арнолдо имаше няколкостотин хиляди последователи и под фотоса вече имаше десетки коментари и лайкове.

Скъпи приятели се наслаждават на #Рио де Жанейро

и един на друг.

Телефонът на Гидиън иззвъня, той се извини и излезе. Чух го да говори от другата стая и го последвах. Не си казахме нищо, след като тръгнахме от летището — пазехме думите си за по-задушевен разговор. А може би просто нямахме нужда от думи. Светът нека си приказва и да разпространява лъжи. Ние двамата знаехме какво имаме. Не беше необходимо то да бъде дефинирано, оправдавано или изразявано по какъвто и да е начин.

Открих го в кабинета. Стоеше пред бюро с формата на латинската буква U, цялото покрито със снимки и бележки, някои от които бяха изпопадали на пода. Наоколо цареше пълен хаос, толкова различен от строгия ред, който съпругът ми обичайно поддържаше. Трябваше ми малко време, за да осъзная, че кадрите от „лудото му ергенско парти“ са от

клуб, чийто интериор напълно съответства на обстановката, която бях видяла на снимката на Гидиън от Синко де Майо.

Стори ми се малко зловещо, че и двамата сме достигнали до една и съща идея. Но от друга страна това беше забележително.

Обърнах се и понечих да си тръгна.

— Ева. Чакай.

Погледнах го.

— По-добре утре сутринта — каза на човека, с когото говореше. — Изпрати ми съобщение, когато получиш потвърждение.

Гидиън затвори телефона, изключи звука и го остави на бюрото заедно със слънчевите си очила.

— Искам да видиш тези снимки.

Поклатих глава:

— Не е необходимо да ми доказваш абсолютно нищо.

Впери поглед в мен. Сега, след като беше свалил очилата си, видях, че под очите му има дълбоки сенки.

— Не си спал снощи. — Не беше въпрос. Трябваше да се досетя по-рано.

— Ще оправя всичко.

— Няма нищо за оправяне.

— Чух те по телефона — каза сдържано.

Облегнах се на рамката на вратата. Знам как се беше почувствал, когато целунах Брет — идваше му да убие някого. Двамата се бяха сбили като истински зверове. Аз обаче нямах възможността да вляза в жестока физическа разправа. Тялото ми се бе освободило от ревността по единствения възможен начин.

— Направи това, което смяташ за необходимо — прошепнах, — но знай, че аз не се нуждая от нищо. Добре съм. Ти и аз — ние, сме добре.

Гидиън си пое дълбоко въздух. След това издиша. Протегна ръка и свали фланелката си през глава. Изрита сандалите си, докато разкопчаваше панталоните. Под тях не носеше нищо.

Наблюдавах го как пристъпва гол към мен, забелязах слънчевия загар и възбудения му член. Беше невероятно твърд, топките му висяха тежко. Докато приближаваше към мен, всеки мускул по тялото му се очертаваше. Мощните му бедра, плочките на коремните му мускули, големите му бицепси.

Останах неподвижна, едва дишах, почти не мигах. Удивлявах се, че мога да го поема. Беше около трийсет сантиметра по-висок от мен и почти петдесет килограма по-тежък. Освен това беше силен. Толкова силен.

Когато правехме любов, се възбуждах от това, че лежа под него и усещам огромната му сила, съсредоточена единствено над задачата да ми достави удоволствие и той самият да получи наслада.

Гидиън стигна до мен и ме взе в прегръдките си. Наведе глава и ме целуна дълбоко и страстно. Наслаждаваше ми се, без да бърза. Ближеше ме бавно, докосваше ме нежно. Разбрах, че е разкопчал горнището ми, едва когато то се свлече от мен. Пъхна палци под колана на шортите ми и ги прокара напред-назад по чувствителната кожа, после спря да ме целува, клекна и ми помогна да ги събуя. Изстенах, исках още.

— Да оставим обувките — прошепна и се изправи.

Очите му бяха така блестящосини, напомняха ми за водите на океана, в който се къпахме голи, когато се оженихме.

Обвих ръце около раменете му, той ме вдигна и ме занесе в спалнята.

— И няколко от онези малки кръгли пухкави хлебчета със сирене — казах на Гидиън, който преведе думите ми на португалски и добави хлебчетата към поръчката за румсървис.

Лежах по корем на леглото с лице към отворената плъзгаща се врата на балкона и подритвах с крака — все още бях обута с онези секси обувки. Но по себе си нямах нищо друго. Кръстосах ръце и подпрях брадичка. Беше ми приятно да усещам океанския бриз по кожата си, охлаждаше потта, покрила всеки сантиметър от тялото ми. Махагоновите перки на вентилатора над леглото, които бяха с формата на палмови листа, се въртяха мързеливо над мен.

Вдишах дълбоко и усетих миризмата на Гидиън и на секс.

Съпругът ми затвори телефона и матракът потъна, когато той се доближи до мен, докосна дупето ми с устни и се придвижи нагоре по гръбнака, докато стигна до рамото ми. Изтегна се до мен и подпря главата си с ръка. С другата ме погали по гърба.

Обърнах се и го погледнах.

— Колко езика знаеш?

— По-малко от много и повече от малко.

— Хмм… — Извих гръб под пръстите му.

Целуна отново рамото ми.

— Радвам се, че си тук — прошепна. — Радвам се, че останах.

— От време на време и на мен ми хрумват добри идеи.

— На мен също.

Сладострастното пламъче в погледа му ми подсказа точно какво има предвид.

Не беше спал цяла нощ, а после в продължение на два часа ме чука изключително бавно. Свърши три пъти, първия път — толкова силно, че направо изръмжа. Силно. Звукът сигурно се беше чул навън през отворения прозорец. Стигнах до оргазъм само като го чух. И сега бе готов да започне отново. Винаги беше готов. Каква късметлийка съм.

Завъртях се на една страна и се обърнах към него.

— Да не би да са необходими две жени, за да те изтощят?

Лицето му помръкна на мига.

— Не искам да говоря за това.

Докоснах го с ръка.

— Хайде, стига, миличък, само се пошегувах. Глупаво.

Гидиън легна по гръб, взе една възглавница и я сложи между нас. После извърна глава към мен, между веждите му се беше врязала бръчка.

— Преди съществуваше една… празнота. Вътре в мен — изрече тихо. — Тия нарече празно пространство. Каза, че ще го запълниш. И наистина го направи.

Слушах го и чаках. Сега той говореше. Споделяше. Беше му трудно и неприятно. Но любовта му към мен надделяваше.

— Чаках те — продължи Гидиън и отметна косата от бузата ми. — И десет жени не биха могли да направят това, което стори ти. Но… боже мой… — Прокара ръце през косата си. — Беше ми по-лесно да не мисля за това, когато имах с какво да се разсея.

— Аз мога да го направя — измърках, исках отново да бъде щастлив и весел. — Мога да те накарам да не мислиш за нищо.

— Онази празнота вече я няма. Ти си там.

Наведох се над него и го целунах.

— Освен това съм тук, до теб.

Гидиън се раздвижи, застана на колене, повдигна ме и ме постави върху възглавницата, така че дупето ми щръкна.

— Така те искам.

Погледнах го през рамо.

— Нали помниш, че от румсървис ще дойдат всеки момент?

— Казаха след четирийсет и пет минути до един час.

— Ти си шефът. Няма да се бавят толкова много.

Намести се между краката ми.

— Казах им да са готови след час.

Засмях се. Мислех, че обядът ще ни даде почивка. Очевидно почивката бе само по време на телефонния разговор.

Хвана дупето ми с две ръце и го стисна.

— Боже мой, имаш най-прекрасния задник. Той е идеалната възглавница за това…

Задържа бедрата ми и проникна в мен. Плъзна се бавно и дълбоко. От гърдите му се откъсна силен мъжествен стон и след миг усетих, че съм свила пръстите на краката си в обувките.

— Мили боже — простенах и отпуснах чело на леглото. — Толкова си твърд.

Притисна устни до рамото ми. Завъртя бедра и ме погали отвътре, навлезе толкова дълбоко, че да ми причини съвсем лека болка.

— Възбуждаш ме — каза грубо. — Не мога да спра. Не искам.

— Недей.

Извих гръб и започнах да се движа в неговия бавен, равномерен ритъм. Днес беше в такова настроение. Да бъде нежен. Да ми доставя удоволствие. Да прави любов с мен.

— Не спирай.

Обгърна ме с ръце и притисна длани в матрака. Зарови нос в мен.

— Да сключим сделка, ангелчето ми. Ще се уморя, когато и ти го направиш.

— Уф! — Вперих поглед в собственото си отражение в огледалото и пристъпих от крак на крак. — Идеята да облечеш бански, след като си се освинил, не е никак добра.

Започнах да подръпвам горнището на изумруденозеления бански костюм, който Гидиън ми беше купил от магазина в лобито на хотела, а после се опитах да наместя и долнището.

Гидиън се появи иззад гърба ми. Изглеждаше страхотно сладък и секси в черните си шорти. Прегърна ме, както стоеше зад мен, и повдигна тежките ми гърди с длани.

— Изглеждаш невероятно. Мога да сваля това от теб със зъби.

— Направи го.

Защо трябваше да ходим на плаж? Нали прекарахме целия уикенд на слънце.

— Все още ли искаш да се появят наши снимки оттук?

Погледите ни се срещнаха в огледалото.

— Ако не, нямам нищо против да те хвърля на леглото и ди правя с теб каквото си поискам.

Прехапах долната си устна и се поколебах

Гидиън ме придърпа към себе си. Бях събула високите токчета и той можеше спокойно да подпре брадичка на главата ми,

— Не можеш ли да решиш? Добре, ще отидем на плажа сами колкото по-късно да не съжаляваш, че не сме го направили. Зи трийсет минути… или един час… После ще се качим обратно тук и ще останем, докато дойде време да си тръгваме.

Разтопих се. Винаги мислеше за мен и за желанията ми.

— Толкова много те обичам.

Сърцето ми замря, когато видях изражението на лицето му.

— Вярваш ми — прошепна Гидиън. — Винаги.

Извих глава и притиснах буза до гърдите му.

— Винаги.

— Каква хубава снимка — прошепна майка ми. Говореше тихо, защото всички мъже спяха.

Светлините в кабината на самолета бяха приглушени, а мъжете се бяха отпуснали в

креслата.

— Ще ми се само задните ти части да не бяха толкова на показ.

Засмях се, вперила поглед в таблета в ръката ѝ. „Виентос круспдос Бара“ разполагаше с фотографи на щат, които отразяваха множеството събития, конгреси и сватби, които се провеждаха па това красиво място. Гидиън беше уредил един от тях да ни снима на плажа, но отдалече, така че да не усещам присъствието му.

На предишните ни снимки от Уестпорт Гидиън ме бе притиснал под себе си, а вълните се разбиваха в краката ни. На новите снимки двамата бяхме на слънце, той се беше излегнал по гръб, а аз лежах върху него. Кръстосала бях ръце върху коремните му мускули и бях подпряла брадичка на тях. Разговаряхме, гледах го в лицето, той също ме гледаше и прокарваше ръка през косата ми. Да, прашките на банския ми разкриваха цялото ми дупе, но най-много биеше на очи, че Гидиън е съсредоточил цялото си внимание върху мен и двамата се чувстваме добре и спокойни заедно.

Мама ме погледна. В очите ѝ имаше тъга, която не разбирах.

Надявах се вие двамата да изживеете живота си спокойно, като нормални хора. Но светът няма да ви остави на мира.

Снимката се разпространи скорострелно в интернет малко след като я публикува един сайт. Появиха се какви ли не спекулации. Как можех да бъда с Гидиън в Рио и да нямам нищо против, че е изчукал две други жени? Толкова извратен ли беше сексуалният ни живот? Или може би мъжът на снимката в клуба не беше Гидиън Крос?

Преди да заспи, Гидиън ми каза, че екипът му за връзки с обществеността работи денонощно — отговаря на телефонни обаждания и се грижи за профилите му в социалните мрежи. От днес хората му потвърждаваха официално, че съм била с него в Рио. Каза, че за останалото ще се погрижи лично, когато се прибере у дома, макар че отговаряше уклончиво на въпросите ми какво точно възнамерява да направи.

— Много си потаен — упрекнах го, без да му се сърдя.

— Засега да — съгласи се и ми се усмихна.

Сложих ръка върху ръката на мама.

— Всичко ще е наред. Хората няма вечно да се интересуват от нас. Пък и след сватбата ще заминем за цял месец. Това е ужасно дълъг период, в който няма да има никакви новини за нас. Медиите ще си намерят някого другиго, с когото да се занимават.

— Надявам се — въздъхна майка ми. — Омъжваш се в събота. Направо не мога да повярвам. Толкова много неща трябва да се свършат.

Събота. Само след няколко дни. Мислех си, че с Гидиън не можем да се чувстваме по— женени от сега, но щеше да е хубаво да изречем брачните клетви в присъствието на семействата си.

— Искаш ли да дойдеш в мезонета утре? — предложих ѝ. Много бих искала да ти го покажа, а и ще можем да обсъдим всичко, което все още не сме уточнили. Ще обядваме и ще си поприказваме.

Лицето ѝ светна.

— Прекрасна идея! За мен ще е истинско удоволствие, Ева.

Наведох се към нея и я целунах по бузата.

— За мен също.

— Няма ли да подремнеш поне малко? — попитах учудено, докато Гидиън търсеше нещо в дрешника само по боксерки.

Беше изсушил косата си след душа, който взе веднага щом се прибрахме. Аз седях на леглото, бях изтощена и изцедена, въпреки че спах в самолета.

— Днес денят ще е къс — обяви Гидиън и извади тъмносин костюм. — Ще се прибера рано.

— Ще се разболееш, ако продължаваш да не си доспиваш. Не искам да си болен по време на сватбата или на медения ни месец.

Извади от чекмеджето синята вратовръзка, която толкова обичах.

— Няма да се разболея.

Погледнах часовника на нощното шкафче.

— Няма дори седем! Никога не отиваш на работа толкова рано.

— Имам да свърша някои неща — отвърна и бързо закопча ризата си. — Спри да ми опяваш.

— Не ти опявам.

Погледна ме учудено:

— Не ти ли стигна това вчера?

— О, господи! Откъде вадиш такова самочувствие?

Гидиън седна и започна да обува чорапите си.

— Не се безпокой, ангелчето ми, ще получиш още, когато се прибера.

— Идва ми да хвърля нещо по теб.

Гидиън се облече за нула време, но външният му вид беше безупречен. Този факт само развали настроението ми още повече.

— Престани да се мръщиш — скара ми се, след което се наведе и ме целуна по главата.

— На мен ми трябва цяла вечност, за да изглеждам така добре като теб, а ти не полагаш никакви усилия — оплаках се. — А освен това си сложил любимата ми вратовръзка.

Тя подчертаваше цвета на очите му, така че човек не можеше да забележи друго освен Гидиън и красивото му лице.

Усмихна се.

— Знам. Искаш ли, като се прибера вкъщи, да те изчукам, без да я свалям?

Представих си го и веднага спрях да се мръщя. Какво ли щеше да е чувството, ако той просто свалеше ципа на панталона си и ме изчукаше напълно облечен в някой от деловите си костюми? Страшно секси. В много отношения.

— Потим се прекалено много — отвърнах и се нацупих. — Ще я развалим.

— Имам цяла дузина такива — заяви Гидиън и се изправи. — Днес ще си останеш вкъщи, нали?

— Чакай малко! Имаш още десетина вратовръзки като тази?

— Тя ти е любимата — отвърна простичко, като че ли това обясняваше всичко… което май си беше самата истина. — Вкъщи си, нали така? — повтори.

— Мама ще дойде след няколко часа, а и имам да проведа няколко телефонни разговора.

Запъти се към вратата.

— Подремни още малко, сърдито ангелче. Сънувай ме.

— Да, добре — измърморих, прегърнах възглавницата и затворих очи.

Сънувах го. Иска ли питане.

— Повечето от поканените са отговорили, че с удоволствие ще присъстват на сватбата — каза мама. Прокара пръст по тъчпада на лаптопа си, за да ми покаже списъка, от който направо ми се събраха очите. — Не очаквах толкова много гости, след като им съобщихме в последния момент.

— Това е добре, нали?

Честно казано, нямах представа дали е така. Дори не помнех имената на всички гости, които щяха да присъстват на приема. Знаех само, че той ще се състои в събота вечерта в един от хотелите на Гидиън в града.

Иначе никога нямаше да успеем да намерим свободна зала, Скот си замълча по въпроса, но аз останах с впечатление, че нечия друга сватба е била отложена в последния момент. А само колко стаи бяхме запазили, за да съберем родата ми по бащина линия… Не се бях замислила за всичко това, когато реших събитието да се състои на рождения ден на Гидиън.

— Чудесно е. — Мама ми се усмихна, но беше видимо напрегната.

Подложена бе на огромен стрес и това ме притесняваше.

— Всичко ще бъде прекрасно, мамо. Направо великолепно, и ще бъдем толкова щастливи, че изобщо няма да ни пука, ако нещо не е съвсем както трябва. — При тези думи тя се

намръщи и аз побързах да продължа: — Но това, разбира се, няма да стане. Персоналът ще се погрижи всичко да е наред. Все пак това е голям ден за шефа им.

— Да — съгласи се мама и кимна поуспокоена. — Права си. Ще искат всичко да е идеално.

— И така ще бъде.

Не можеше да е другояче. Двамата с Гидиън вече бяхме женени, но никога не бяхме празнували рождения муден заедно. Очаквах го с нетърпение.

Телефонът ми изпищя, получила бях съобщение. Прочетох го и се намръщих, след това се протегнах към дистанционното за телевизора.

— Какво има? — попита мама.

— Не знам. Гидиън ми пише да включа телевизора.

Стомахът ми се сви, тревогата измести приятното очакване, което изпитвах допреди малко. Какво още щеше да се стовари ми главите ни?

Включих на канала, който Гидиън ми бе посочил, и разпознах декора на популярно токшоу. За моя най-голяма изненада мъжът ми седеше на една маса заедно с пет жени водещи. Чуха се аплодисменти, подвиквания и подсвирквания. Каквото ѝ да си мислеха за способността му да бъде верен, жените не можеха да му устоят. Чарът и сексапилът му бяха милион пъти помощни, когато човек се запознае с него лично.

— Господи! — прошепна майка ми. — Какво прави той?

Увеличих звука.

Както можеше да се очаква, след като го поздравиха за годежа ни, водещите се насочиха директно към темата за Рио и прословутата снимка на тройката в клуба. Разбира се, всички дебело подчертаха, че снимката не може да бъде показана, за-щото е твърде неприлична. Но насочваха зрителите към сайта ни шоуто, чийто адрес бе изписан в долната част на екрана.

— Много ловко от тяхна страна — ядоса се мама. — Той защо продължава да обръща внимание на тази история?

— Шшшт! Има някакъв план.

Поне се надявах да е така.

Гидиън държеше в две ръце чаша за кафе с логото на шоуто и изглеждаше замислен, докато водещите се надпреварваха да говорят, преди да му дадат думата.

— Дали изобщо е необходимо да има ергенски и момински партита в наше време? — попита една от тях.

— Това е един от въпросите, които бих могъл да разясня — намеси се Гидиън, преди останалите да са подхванали обсъждането на темата. — Тъй като с Ева се оженихме миналия месец, аз вече не съм ерген и това не би могло да е ергенско парти.

Зад него, на огромната видеостена, логото на шоуто изчезна и вместо него се появи снимката, на която двамата с Гидиън се целуваме, след като сме изрекли клетвите си.

Ахнах заедно с публиката в залата.

— Леле! — измърморих. — Издаде ни.

Затруднявах се да проследя забързания разговор, който последва това разкритие. Бях като вцепенена и не разбирах смисъла па думите. Гидиън много държеше на личното си пространство.

Никога не даваше интервюта, които се отнасят до личния му живот, говореше само за дейността на „Крос индъстрис“.

Снимката на видеостената се смени. Появиха се фотографии, направени в същия клуб, в който дългокраките брюнетки се бяха покатерили върху Гидиън. Когато той погледна към публиката и изрази предположението си, че някои от присъстващите може да познават мястото, от аудиторията се дочуха няколко гласа, които отговориха положително.

— Очевидно — продължи Гидиън и отново насочи вниманието си към водещите, — не бих могъл да бъда в Ню Йорк и в Бразилия по едно и също време. Снимката, която се разпространяваше в интернет, е била обработена така, че логото на клуба е изтрито. Както виждате, то е избродирано на завесите на ВИП сепаретата. С подходящия софтуер и няколко клика на мишката логото е изчезнало.

— Но момичетата са били там — изтъкна една от водещите — и това, което се е случило с тях, е съвсем реално.

— Вярно е. Имах свой живот и преди да срещна съпругата си — отговори Гидиън с равен тон, без да се извинява. — За съжаление, не мога да го променя.

— Жена ви също е имала свой живот, преди да ви срещне. Тя е същата Ева, която се споменава в песента на „Сикс-Найнтс“ — заяви водещата и леко присви очи — „Златна“.

Явно четеше информацията от аутокю.

— Да, тя е — потвърди Гидиън. Тонът му бе съвсем безизразен. Изглеждаше необезпокоен.

Макар да знаех, че при тези шоута нищо не е така спонтанно, както изглежда, все пак ми се струваше нереално да гледам как личният ни живот е изложен на показ и вдига рейтинга на сутрешно предаване.

Появи се нова снимка — аз и Брет на Таймс скуеър по время на промоцията на клипа на „Златна“ — и се чу част от песента.

— Какво мислите за това?

Гидиън ги дари с една от редките си усмивки.

— Ако бях композитор, и аз бих написал песен за нея.

На екрана се появи снимка, на която двамата с Гидиън бяхме в Бразилия. Веднага след това показаха кадъра от Уестпорт и поредица други снимки, на които минавахме по червения килим, за да присъстваме на различни благотворителни събития. На всички тях Гидиън бе вперил поглед в мен.

— О, колко го бива в това! — казах почти на себе си.

Мама бързо затвори лаптопа си.

— Виж колко е искрен, но в същото време е самоуверен и гледа отвисоко, точно както се очаква от легендарния Гидиън Крос. Освен това им е дал цял куп снимки, които да използват.

Изборът му беше добър — да говори в токшоу, водено само от жени, и да дискутира с тях теми, чувствителни за женската аудитория. Те нямаше да му простят така наречената изневяра, нито щяха да заобиколят скандала внимателно. Разговорът с тях щеше да разясни всичко далеч по-добре, отколкото ако водещият беше мъж.

— Предстои да излезе книга за вас, нали така? Написана от бившата ви годеница?

На екрана се появи снимка на Гидиън и Корин по време на промоцията на водка

„Кингсман“. От аудиторията се надигна шепот. Стиснах зъби. Както винаги Корин изглеждаше невероятно красива и прекрасно допълваше тъмната красота на Гидиън.

Предпочетох да мисля, че хората от шоуто сами са намерили тази снимка.

— Всъщност книгата ще бъде написана от друг — отговори той. Писател в сянка. Човек, който преследва свои лични цели.

— Не го знаех. И кой е този човек?

Водещата погледна към аудиторията и набързо обясни практиката на издателствата да наемат някого, който да напише книга от името на друг човек.

— Нямам право да разкрия името му.

Водещата продължи да настоява:

— Но вие го познавате? Или може би нея? И този човек не ви харесва?

— Така е. Отговорът ми е „да“ и на двата въпроса.

— Да не би да е някоя бивша приятелка? Или бизнес партньор?

В този момент се намеси една от водещите, която досега предимно слушаше:

— Да се върнем на Корин… Гидиън, защо не ни разкажете каква е истинската история с нея?

Съпругът ми остави чашата, от която току-що бе отпил.

— С госпожа Жиро бяхме гаджета в колежа. Известно време бяхме сгодени, но дори тогава връзката ни не вървеше особено добре. Бяхме прекадено млади, а и честно казано, не знаехме какво точно искаме.

— Това ли е всичко?

— В това да си млад и объркан няма нищо интересно, нито много пикантно, нали така? Останахме приятели и след като тя се омъжи. Съжалявам, че изпитва комерсиална нужда да се възползва точно от този период в живота ни, и то сега, когато съм женен. Убеден съм, че това е също толкова неприятно за Жан-Франсоа, колкото и за мен.

— Имате предвид съпруга ѝ, нали така? Жан-Франсоа Жиро. Познавате ли го?

На екрана се появиха Корин и Жан-Франсоа във вечерни тоалети. Бяха привлекателна двойка, макар че сравнението между двамата мъже не беше в полза на французина. Не можеше да се сравнява с Гидиън, но пък кой ли би могъл?

Съпругът ми кимна.

— Имаме съвместен бизнес.

— Разговаряли ли сте с него за това?

— Не. Обикновено не обсъждам такива неща. — По устните му отново заигра лека усмивка.

— Аз съм младоженец. Занимават ме други неща.

Плеснах с ръце.

— Точно така! Това беше моя идея. Аз му казах да напомня често на хората, че е женен и че се познава със съпруга на Корин.

Освен това спомена и за ролята на Диана. Добре се справяхме заедно.

— Ти знаеше ли какво планира Гидиън? — попита мама, звучеше ужасена.

Погледнах я и се намръщих, щом видях колко е пребледняла, Това ме разтревожи, особено като знаех колко тен бе събрала през последните два уикенда.

— Не, нямах представа. Преди време разговаряхме за Жиро. Ти добре ли си?

Майка ми притисна пръсти до слепоочията си.

— Боли ме глава.

— Веднага щом свърши предаването ще ти намеря нещо против главоболие.

Погледнах към екрана, но шоуто прекъсна за реклами. Изтичах до шкафчето с лекарства

в банята и се върнах с подрънкващо шишенце хапчета. С изненада видях, че майка ми си събира нещата.

— Тръгваш ли си? Нали щяхме да обядваме?

— Уморена съм, Ева. Ще се прибера вкъщи да си легна.

— Можеш да подремнеш тук, в стаята за гости.

Предположих, че идеята ще ѝ допадне. Та нали Гидиън бе обзавел гостната точно като спалнята ми в апартамента. Безсмислен, но тактичен опит да създаде в дома си кътче, където да се чувствам сигурна в началото на връзката ни, когато още не знаех дали трябва да се боря за нас, или просто да избягам.

Мама поклати глава и преметна чантата с лаптопа си през рамо.

— Ще се оправя. Обсъдихме най-важните неща. Ще ти се обадя по-късно.

Допря буза до моята, изпрати ми въздушна целувка и си тръгна.

Отпуснах се на дивана, оставих хапчетата на масичката и догледах интервюто на Гидиън.

Глава 12

— Господин Крос — Скот стана от стола зад бюрото си, — тук ли ще сте днес?

Поклатих глава, отворих вратата на кабинета си и направих знак на Ангъс да влезе преди мен.

— Трябва само да свърша нещо. Утре ще съм в офиса. Изчистил бях програмата си, като разпределих днешните срещи и съвещания в останалите дни от седмицата. Не възнамерявах да идвам в „Кросфайър“, но информацията, която Ангъс бе отишъл да събере, беше абсолютно поверителна и не исках да рискуваме да я обсъждаме другаде.

Трябваха ми няколко секунди, за да затворя вратата и да затъмня стъклата, след което последвах Ангъс до къта с меката мебел и се отпуснах в едно от креслата.

— Чух, че си бил доста зает през последните няколко дни, момко — заяви той и се усмихна кисело.

— Скука няма — въздъхнах дълбоко и се опитах да преборя умората. — Кажи ми, че имаш новини.

Ангъс се наведе.

— Да, понаучих някои неща. Открих свидетелство за брак е фиктивно месторождение и смъртен акт на Джаксън Трамел, където Лорън Китри фигурира като негова съпруга. Починал е по-малко от година след сватбата им.

Съсредоточих се върху най-важната част от информацията.

— Значи Лорън е излъгала къде е родена?

Ангъс кимна.

— Не е никак трудно.

— Но защо? — Погледнах го внимателно и видях, че е стиснал зъби от напрежение. — Има ли още нещо?

Записано е, че причината за смъртта на Джаксън е неизвестна-отговори тихо. — Открили са куршум в дясното му слепоочие.

Застинах на място.

— Не са могли да определят дали става въпрос за убийство или самоубийство?

— Точно така. Не са могли да докажат със сигурност нито едното, нито другото.

Още въпроси без отговор, но най-важният беше дали Лорън изобщо ни интересува. Може би си губехме напразно времето.

— По дяволите! — изругах и прокарах ръка по лицето си. — Искам само една снимка, нищо повече.

— Минало е много време, Гидиън. Четвърт век. Може би някой от родния ѝ град ще си спомни за нея, но не знаем откъде е всъщност.

Отпуснах ръка и го погледнах. Познавах всеки нюанс на гласа му и знаех какво означава.

— Мислиш, че някой се е погрижил да разчисти всички следи?

— Възможно е. Но е възможно също полицейският рапорт за смъртта на Джаксън да се е загубил някъде през годините.

— Не вярваш в това.

Потвърди предположението ми, като поклати глава.

Взех със себе си едно момиче, което да се представи за служителка на Националната агенция по приходите и да потърси Лорън Китри Трамел. Разпита Моника Диек и тя ѝ каза, че не е виждала бившата си снаха от много години и доколкото знае, Лорън отдавна е починала.

Поклатих глава, опитах са да проумея чутото, но нищо не разбирах.

Моника беше уплашена, момко. Когато чу името на Лорън, пребледня като призрак.

Станах и закрачих напред-назад из кабинета.

— Какво, по дяволите, означава това? Все така далеч сме от истината.

— Има още един човек, който може да ни даде отговорите.

Спрях изведнъж.

— Майката на Ева.

Ангъс кимна.

— Можеш да я попиташ.

— Боже! — Вперих поглед в него. — Единственото, което искам, е да знам, че жена ми е в безопасност. Че тази история не представлява заплаха за нея.

Чертите на Ангъс омекнаха.

— Това, което знаем за майката на Ева, е, че за нея винаги най-важна е била сигурността на дъщеря ѝ. Не мога да си представя, че би изложила Ева на какъвто и да е риск.

— Безпокоя се точно заради прекаления ѝ стремеж да я защитава. Един господ знае откога следи всяко движение на Ева. Предполагах, че го прави заради Нейтън Баркър. Но е възможно той да е бил само част от причината. Може би има и още нещо.

— С Раул вече работим по нов протокол за действие.

Прокарах ръка през косата си. Освен че се грижеха за безопасността ни, Ангъс и Раул се опитваха да решат проблема е Ани и да намерят записките, които брат ѝ си беше водил. В същото време полагаха усилия да идентифицират фотографа, направил снимката в клуба, и да разрешат загадката около майката на Ева. Работеха на границата на възможностите си, въпреки че имаха на разположение помощен екип.

Хората от охраната ми бяха свикнали да отговарят само за моята безопасност. Когато Ева стана част от живота ми, отговорностите им се удвоиха. Ангъс и Раул бяха свикнали да дежурят на смени, но сега и двамата работеха почти по двайсет и четири часа на денонощие. Дадох им разрешение да наемат толкова помощен персонал, колкото им е необходим, но това, от което всички имахме нужда, беше още един специалист по охрана, може би дори двама. Професионалисти, чиято единствена задача да е сигурността на Ева и на които бих могъл да се доверя напълно, както вярвах на досегашния си екип.

Трябваше да отделя време и да се погрижа за това. Исках, когато с Ева се върнем от медения си месец, всичко да е наред.

— Благодаря ти, Ангъс — казах и въздъхнах дълбоко. — Да вървим в мезонета. Сега искам да бъда с Ева. Ще реша какво да правим по-нататък, но първо трябва да поспя.

— Защо не ми каза?

Погледнах към Ева, докато се събличах.

— Реших, че изненадата ще ти хареса.

— Да, но все пак… Въпреки всичко беше страхотно.

Личеше си, че е доволна от интервюто.

Държанието ѝ беше добър знак. Говореше бързо и подскачаше из апартамента. Като се замисля, поведението ѝ не беше много по-различно от това на Лъки, който се втурваше под леглото, изтърколваше се обратно и през цялото време джавкаше щастливо.

Излязох от дрешника само по боксерки, отидох до леглото и се тръшнах на него. Боже, колко бях изморен. Прекалено уморен дори да пусна ръка на красивата си съпруга, която изглеждаше прекрасно в гащеризон без презрамки. И все пак бях готов да откликна, ако ми направи предложение.

Ева седеше на своя край на леглото. Наведе се да помогне на Лъки, който се опитваше да се изкатери горе, но все не успяваше. Миг по-късно кутрето вече беше на гърдите ми и скимтеше от негодувание, защото не му позволявах до олигави цялото ми лице.

— Добре, разбрах. Аз също те харесвам, но не идвам да ти ближа муцуната.

Кучето изджавка в отговор. Ева се засмя и отпусна глава на възглавницата си.

Изведнъж ми мина през ума, че ето това е то. Да си у дома. Никога преди не съм го изпитвал. Никъде не съм се чувствал наистина у дома си, откакто баща ми почина. Но сега чувството се беше завърнало, и то по-хубаво от всякога.

Гушнах Лъки до корема си и се обърнах към жена си:

— Как прекара с майка си?

— Мисля, че добре. Почти сме готови за събота.

— Мислиш?

Ева сви рамене.

— Заболя я главата, докато гледахме интервюто. Стори ми се, че почти изпадна в паника.

Погледнах я внимателно.

— Защо?

— Защото ти говори за личния ни живот по телевизията. Не знам. Понякога не я разбирам.

Спомних си, че Ева ми беше разказала за разговора си с Моника относно книгата на Корин и за възможността да използваме медиите в своя полза. Майка ѝ я беше предупредила да не го прави, беше ѝ казала да не излага личния ни живот на показ. Тогава се съгласих с Моника и като оставим настрана днешното интервю, все още бях съгласен с нея. Но сега, при малкото, което знаех за самоличността ѝ, ми изглеждаше твърде вероятно майката на Ева да се тревожи за собственото си лично пространство. Едно беше от време на време да споменават името ти в местните клюкарски вестници и съвсем друго — да привлечеш към себе си вниманието на целия свят.

Ева беше пълно копие на майка си в лице, а до голяма степен имаше и нейните маниери. Освен това носеше фамилията Трамел, което беше много странна грешка. Далеч по-добро прикритие щеше да ѝ даде фамилното име на Виктор. Може би някой издирваше Моника.

И ако знаеше поне толкова, колкото аз, след споменаването на Ева по националната телевизия нямаше да му е никак трудно да открие местонахождението ѝ.

Сърцето ми заби учестено. В опасност ли беше съпругата ми? Нямах представа от какво точно се укрива Моника.

— О! — подскочи изведнъж Ева. — Не ти казах… Имам рокля!

— Боже! За малко да ми докараш инфаркт.

Лъки се възползва от изненадата ми, хвърли се върху мен изневиделица и започна да ме ближе като луд.

— Извинявай. — Ева взе кутрето и ме спаси от него, като седна до мен, скръстила крака, и го сложи в скута си. — Днес се обадих на татко. Баба ми го е попитала дали бих искала да облека нейната сватбена рокля. Изпрати ми я на снимка, но дрехата е държана в шкаф толкова дълго, че не можах много да разбера какво представлява. Затова татко сканира една снимка от сватбата на баба, на която тя е с роклята, и се оказа, че е идеална. Точно това, което без да знам, съм искала през цялото време!

Потърках гърдите си и се усмихнах криво. Очароваше ме, че е толкова ентусиазирана да се омъжи отново за мен.

— Радвам се, ангелчето ми.

В очите ѝ проблясваше вълнение.

— Прабаба ми я ушила за баба с помощта на сестрите си. Роклята е истинска семейна реликва, не е ли страхотно?

— Наистина е страхотно.

— Нали? И двете сме почти еднакви на ръст. Наследила съм дупето и циците си от нея, така че роклята може изобщо да не се нуждае от поправки.

— Обичам дупето и циците ти.

— Секс маниак — каза Ева и поклати глава. — Мисля, че ще е хубаво роднините по бащина линия да ме видят с тази рокля. Притеснявах се да не би да се чувстват не на място, но благодарение на роклята те ще участват в събитието по много значим начин. Не мислиш ли?

— Напълно съм съгласен — заявих и ѝ направих знак да се приближи. — Ела тук.

Погледна ме.

— Познавам този поглед.

— Така ли?

— Все още ли си мислиш за дупето и циците ми?

— Винаги си мисля за тях. Но засега ми стига и една целувка.

— Хмм. — Наведе се над мен и ми поднесе устните си.

Хванах я за тила и взех това, от което се нуждаех.

*  *  *

— Впечатляващо е, синко.

Гледам нагоре към „Кросфайър“, застанал на улицата, но щом чувам гласа на баща си, извръщам глава.

— Татко.

Облечен е като мен — в тъмен костюм от три части. Вратовръзката му е тъмночервена също като кърпичката, втъкната в горното му джобче. Двамата сме еднакво високи и за момент това ме стряска. Защо съм толкова изненадан? Отговорът се върти някъде в подсъзнанието ми, но не мога да го достигна.

Прегръща ме.

— Ти изгради цяла империя. Гордея се с теб.

Поемам си дълбоко въздух. Досега не съзнавах колко много съм искал да чуя тези думи.

— Благодаря ти.

Татко се раздвижва и се обръща слице към мен.

— И си женен. Поздравления.

— Трябва да дойдеш с мен в мезонета, за да те запозная с жена си.

Притеснен съм. Не искам да ми откаже. Толкова много неща искам да му кажа и все нямаме време. Само по няколко откраднати минути за откъслечни разговори на общи теми. Но тъй като Ева ще е там, ще събера смелост да му кажа това, което отдавна искам.

— Ще я харесаш много. Тя е невероятна.

Татко се усмихва.

— Освен това е красива. Бих искал да имам внук. И внучка.

— Леле! — разсмивам се. — Хайде да не бързаме чак толкова.

— Животът минава бързо, синко. Докато се усетиш, вече е свършил. Не го пропилявай.

Преглъщам буцата в гърлото си.

— Ти можеше да имаш още време.

Не това искам да кажа. Искам да го попитам защо се отказа, защо ни напусна. Но се страхувам от отговора.

— Дори да имах цялото време на света, пак не бих могъл да построя нещо такова.

Поглежда отново към „Кросфайър“. Когато човек стои на улицата, му се струва, че сградата се издига до безкрайност зрителна илюзия, създадена от пирамидата на върха.

— Необходими са много усилия, за да запазиш това неща цяло. Същото eue брака. В крайна сметка ще трябва да предпочетеш едното пред другото.

Замислям се над това. Дали е вярно? Поклащам глава.

— Заедно ще го пазим да не се разруши.

Тупва ме по рамото и земята под краката ми започва да трепери. Отначало съвсем

слабо, после по-силно, докато накрая край нас започнат да се сипят стъкла. Гледам сужас км далечната кула на върха избухва, сградата започва да се руши и прозорците се пръскат под натиска.

*  *  *

Събудих се задъхан, дишах тежко, протегнах ръце да избутам тежестта от гърдите си и усетих топла козина. Премигнах и установих, че Лъки се е покатерил върху мен и е започнал тихичко да скимти.

— Господи! — Седнах в леглото и отметнах косата си.

Ева спеше до мен, свита на топка, с ръце, мушнати под брадичката. През прозореца до нея видях, че слънцето се снишава. Един бърз поглед към часовника ми каза, че е малко след пет следобед. Навил бях алармата за пет и петнайсет, затова се протегнах към смартфона си и я изключих.

Лъки промуши глава под ръката ми. Вдигнах го и го задържах на нивото на очите си.

— Пак го направи.

Събуди ме от кошмара. Как, по дяволите, можех да знам дали го прави съзнателно, или не? Във всеки случай му бях благодарен. Погалих го набързо и се измъкнах от леглото.

— Ставаш ли? — попита Ева.

— Трябва да отида при доктор Питърсън.

— А, да, съвсем забравих.

Поколебах се дали да не пропусна часа си, но съвсем скоро двамата с Ева щяхме да заминем на меден месец и дълго време нямаше да се виждам с добрия доктор. Прецених, че ще изтърпя сеанса. Оставих Лъки на пода и се запътих към банята.

— Хей — извика Ева иззад гърба ми, — поканих Крие на вечеря довечера.

За момент забавих крачка, после застинах на място. Обърнах се към нея.

— Не ме гледай така. — Седеше в леглото и търкаше очи. — Чувства се самотен, Гидиън. Сам е, без семейството си. Не му е лесно. Реших, че мога да приготвя нещо простичко за вечеря, и после ще гледаме някой филм. Ще го накараме, доколкото е възможно, да забрави за развода за известно време.

Въздъхнах. Такава си беше жена ми. Винаги искаше да защити и страдащите и нещастните. Как да ѝ се сърдя, след като тъкмо неща като това я правеха жената, в която се влюбих?

— Добре.

Усмихна се. Заслужаваше си да приема всичко само за да зърна усмивката ѝ.

— Току-що догледах интервюто ти — заяви доктор Питърсън и се настани в креслото си. — Жена ми спомена за него и успях да го открия в интернет. Много добре се справи. С удоволствие го изгледах.

Повдигнах панталоните си и се настаних на дивана.

— Беше необходимото зло, но съм съгласен, че мина добре.

— Как е Ева?

— Сигурно ме питате как реагира, когато видя онази снимка?

Доктор Питърсън се усмихна.

— Мога да си представя как е реагирала. Как се чувства сега?

— Добре е. — Още бях потресен от това колко ѝ беше призляло. — И двамата сме добре. Което не променяше факта, че побеснявах от гняв всеки път, щом си помислех за станалото. Снимката беше направена преди месеци. Защо му е трябвало на някого да я задържи и да я публикува точно сега? Щеше да е сензация още през май.

Единственият отговор, който ми хрумваше, беше, че е искал да нарани Ева. Може би дори да всее раздор между нас. Искал е да унижи както нея, така и мен.

Някой щеше да си плати за стореното. Когато приключех с него, щеше да види ада отблизо. Щеше да страда така, както бяхме страдали ние с Ева.

— И двамата с Ева казвате, че всичко е наред. Какво означава това?

Изпънах рамене, опитвах се да се отърва от напрежението.

— Връзката ни е… стабилна. Сигурна, както никога преди.

Доктор Питърсън остави таблета на страничната облегалка на креслото и ме погледна в очите.

— Дай ми пример.

— Снимката е добър пример. Преди връзката ни беше такава, че появата на подобна снимка можеше да разруши всичко.

— Този път беше различно.

— Съвсем различно. С Ева разговаряхме за ергенското ми парти в Рио още преди да замина за там. Тя ревнуваше. Винаги е била ревнива, но това не ми пречи. Всъщност дори ми харесва. Но не ми харесва, че се самоизмъчва така.

— Основната причина за ревността е чувството за несигурност.

— Тогава нека го кажем по друг начин. Тя обича да пази територията си. Няма да докосна друга жена до края на живота си и тя много добре го знае. Но има богато въображение. И на онази снимка видя тъкмо това, от което се страхува най-много.

Доктор Питърсън ме остави да говоря, но за момент замълчах. Трябваше да изхвърля образа — и гнева, който той пораждаше — от съзнанието си, за да мога да продължа.

— Ева беше на хиляди километри от мен, когато това проклето нещо се появи в интернет, а аз нямах абсолютно никакво доказателство, за да се защитя. Можех да ѝ дам само думата си и тя ми повярва. Без въпроси. Без съмнения. Обясних ѝ, доколкото можах, и тя прие думите ми за истина.

— Това те е изненадало.

— Да… — Замълчах за миг. — Сега, като го обсъждаме, всъщност изобщо не се изненадах.

— Наистина ли?

— Беше труден момент и за двама ни, но не разруши отношенията ни. Като че ли знаехме точно какво да направим, за да се помирим. И бяхме сигурни, че ще го сторим. Без съмнение.

Доктор Питърсън се усмихна мило.

— Говориш много откровено. И по време на интервюто, и сега.

Свих рамене.

— Не е ли странно какво би направил човек, изправен пред опасността да изгуби жената, без която не може да живее?

— Преди беше ядосан, че ти е поставила ултиматум. Негодуваше срещу това. Все още ли е така?

— Не — отговорих без колебание, макар че никога нямаше да забравя как се чувствах, когато се разделихме по нейно желание. — Щом иска да говоря, говоря. Няма значение какво ѝ казвам, в какво настроение съм и какъв ужас изпитва, когато го чуе… Справя се. И ме обича още повече.

Засмях се на глас, стреснат от внезапно обзелата ме радост.

Доктор Питърсън вдигна учудено вежди, по устните му се появи едва забележима усмивка.

— Досега не съм те чувал да се смееш така.

Поклатих глава объркано.

— Не свиквайте с това.

— О, не съм сигурен. Повече разговори. Повече смях. Нали знаеш, че двете неща са свързани?

— Зависи кой говори.

Погледът му беше топъл и състрадателен.

— Ти си спрял да говориш, когато майка ти е спряла да те слуша.

Усмивката ми изчезна.

— Казват, че делата говорят по-силно от думите — продължи докторът, — но все пак не можем без думи. Изпитваме нужда и да говорим, и да ни чуват.

Вперих поглед в него, пулсът ми се ускори без видима причина.

— Жена ти те слуша, Гидиън. И ти вярва — заяви и се наведе. — Аз те слушам и ти вярвам. Затова ти отново започна да говориш и получаваш различна реакция от тази, за която си се подготвил. Отваря нови хоризонти, нали така?

— Искате да кажете, че аз се отварям.

Докторът кимна.

— Така е. Отваряш се за възможността да бъдеш обичан и приеман. А това е един съвсем нов свят.

Протегнах ръка и разтърках врата си.

— Какво се очаква да направя от тук нататък?

— Да се смееш повече, е добро начало. — Доктор Питърсън се отпусна в креслото, усмихна се и взе отново таблета си. — Ще измислим и останалото.

Влязох във фоайето и през входната врата на мезонета чух едновременно гласа на Нина Симон[30] и джавкането на Лъки.

Чувствах се добре. Кутрето лаеше и драскаше с лапи като лудо. Усмихнах се, без да се усетя, отворих вратата, клекнах и стиснах малкото куче, което веднага се хвърли към мен.

— Чу ме, че идвам ли?

Изправих се, притиснах го до гърдите си и го оставих да ме ближе по бузите, докато го чешех по гърба.

Влязох в хола и видях как вторият ми баща се надига от пода, където бе седял допреди миг. Поздрави ме с топла усмивка и още по-топъл поглед, после изражението му се промени и се превърна в нещо заучено и… не така топло.

— Здравей — поздрави ме и пристъпи към мен.

Носеше дънки и фланелка, но беше събул обувките си, така че бе по бели чорапи с червен кант около пръстите. Никога не бях виждал чупливата му сивкава коса толкова дълга, личеше си, че от няколко дни не се е бръснал.

Не помръднах от мястото си, умът ми блокира. За момент Крис ме бе погледнал точно като доктор Питърсън. Или Ангъс.

Както баща ми ме гледаше в сънищата ми.

Не можах да отвърна на погледа му, затова оставих Лъки на пода и си поех дълбоко въздух. Когато се изправих, видях, че Крис ми е подал ръка.

Усетих познатата тръпка на неудобство, погледнах встрани и видях Ева да стои на вратата на кухнята. Погледите ни се срещнаха, нейният беше нежен и мил, изпълнен с любов.

Крис изглеждаше коренно променен. Приятелският му поздрав ми напомни какви бяха отношенията ни преди години. Имаше време, когато той не се държеше така официално с мен. Гледаше ме с обич. Спря, когато му казах да не го прави повече. Той не ми беше баща. Никога нямаше да бъде. Знаех, че съм само бреме, което върви заедно с любовта към майка ми. Не исках да се преструва, че му пука за мен.

Изглежда обаче, през цялото време се е преструвал, че не му пука.

Поех ръката му, прегърнах го набързо и го потупах твърдо, но нежно по рамото, преди да го пусна. Той ме задържа. Застинах на място и бързо погледнах към Ева.

Тя се престори, че ми налива питие, след което се оттегли, за да го направи наистина.

Крие ме пусна, отстъпи назад и се прокашля. Очите му блестяха от влага зад златните рамки на очилата.

— Неофициално облекло във вторник? — отбеляза пресипнало и изгледа дънките и фланелката ми. — Работиш прекалено много. Особено щом вкъщи те чакат сладко кутре и красива съпруга.

„Жена ти те слуша, Гидиън. И ти вярва. Аз те слушам и ти вярвам.“

Вторият ми баща също ми вярваше. И плащаше скъпо за това. Виждах болката, с която живее, познавах я от времето, когато аз самият я изпитвах. За мен раздялата с Ева беше почти като смърт, а връзката ни все пак беше отскоро. Крие беше женен за майка ми над две десетилетия.

— Имах час при терапевта си — обясних.

Тези обикновени думи ми прозвучаха като чужди, като нещо, което един психически нестабилен човек би споделил не съвсем уместно.

Крие преглътна трудно.

— Посещаваш терапевт. Това е добре, Гидиън. Радвам се да го чуя.

Ева се появи с чаша вино в ръка. Подаде ми я и повдигна брадичка в очакване на целувка. Целунах я и за един дълъг сладък момент задържах устни до нейните.

— Гладен ли си? — попита ме, когато я пуснах.

— Умирам от глад.

— Хайде тогава.

Изгледах я, докато влизаше с нас в кухнята. Възхитих се на начина, по който панталоните с дължина под коляното обгръщаха дупето ѝ. Ходеше боса, а русата ѝ коса се поклащаше свободно около раменете. Беше прекрасна, по лицето ѝ нямаше никакъв грим освен малко гланц на устните.

Подредила бе вечерята на кухненския остров. Настани мен и Крис на високите столове от едната страна, а тя остана права срещу нас. Беше спокойна и непринудена точно като атмосферата, която създаваше около себе си.

От три високи свещи се носеше аромат на цитруси и подправки. Вечерята включваше пържола на грил и салата с горгонзола, червен лук, червени и жълти чушки, овкусена със силен винегрет. Хрупкавият хляб, намазан с чесново масло, беше подреден в кошничка, покрита със салфетка, а декантерът с червено вино ни очакваше да напълним чашите си без столчета.

Наблюдавах я как се поклаща в такт с музиката, докато се хранеше и си приказваше с Крис за Аутър Банкс и къщата ни на плажа. Спомних си за миг как изглеждаше мезонетът, преди Ева да започне да се пренася. Живеех в него, но не можех да го нарека свой дом. Сигурно когато съм купувал жилището, на подсъзнателно ниво съм знаел, че тя ще се появи. То я очакваше — също като мен — да внесе живот в него.

— Сестра ти ще ме придружи на официалната вечеря утре вечер, Гидиън — каза Крие. — Много се вълнува.

Ева се намръщи:

— Каква вечеря?

Крие вдигна учудено вежди.

— Организирана е в чест на съпруга ти като благодарност за щедростта му.

— Наистина ли? — Ева ококори очи и дори подскочи леко. — Ще държиш ли реч?

Стана ми забавно.

— Да, обикновено се очаква нещо такова.

— Да! — Жена ми започна да подскача и да ръкопляска като мажоретка. — Обожавам да слушам речите ти.

Като никога и аз си помислих, че може да ми хареса, особено като видях какво похотливо пламъче заигра в очите ѝ само при мисълта за тази реч.

— Освен това с нетърпение очаквам да видя Айрланд — добави. — Във вечерно облекло ли ще бъдем?

— Да.

— Още по-добре! Ще си в смокинг и ще държиш реч — възкликна тя и потри ръце.

Крие се засмя:

— Съпругата ти явно е най-големият ти почитател.

— Съмняваш ли се? — намигна му Ева.

Насладих се на вкуса на виното, преди да го преглътна.

— Социалните ни ангажименти трябва да се появяват на календара на смартфона ти, ангелчето ми.

Усмивката на жена ми изчезна и тя се намръщи.

— Мисля, че не е така.

— Ще погледна.

Крие се намести на стола, вдигна чашата си и въздъхна:

— Беше прекрасно, Ева. Благодаря ти.

Тя махна с ръка пренебрежително.

— Просто салата. Радвам се, че ти хареса.

Преместих поглед от нея към втория си баща. Поколебах се дали да кажа нещо, почувствах се неудобно. Всичко си беше чудесно и така. Промяната можеше само да навреди.

— Трябва да се събираме по-често — изплъзна се от устата ми, преди да се усетя.

Крие ме погледна изненадано, след което сведе поглед към чашата си. Прокашля се.

— Много бих се радвал, Гидиън — отвърна и ми хвърли бърз поглед. — Ще ми е приятно да се виждаме всеки път, когато пожелаеш.

Кимнах. Станах от стола, взех чинията му и я занесох до умивалника заедно с моята.

Ева се приближи до мен и ми подаде своята. Погледите ни се срещнаха и тя се усмихна. После се обърна към Крис:

— Да отворим още една бутилка вино.

— Изпреварваме графика с две седмици. Ако не се случи нещо непредвидено, ще свършим съвсем скоро.

— Отлично. — Изправих се и подадох ръка на ръководителя на проекта. — Справяш се чудесно, Лео.

По-ранното откриване на най-новия курорт от веригата „Кросуиндс“ щеше да ни донесе безброй предимства. Можех дори да съчетая задължителната финална проверка с малко време за почивка с жена ми.

— Благодаря, господин Крос.

Събра материалите си и стана. Лео Айнер беше едър мъж с оредяваща руса коса и широка усмивка. Работеше много, придържаше се стриктно към графика и гледаше дори да го изпревари, когато е възможно.

— Впрочем трябва да ви поздравя. Чух, че наскоро сте се оженили.

— Така е. Благодаря ти.

Изпратих го до вратата на офиса и погледнах часовника си, когато си тръгна. Ева щеше да дойде в „Кросфайър“ около дванайсет, за да обядва с Марк и годеника му Стивън. Исках да я видя — така или иначе, щеше да е наблизо. Щеше ми се да чуя мнението ѝ по един въпрос, който обмислях цял ден.

— Господин Крос… — Скот стоеше на вратата и ме пресрещна, докато се връщах обратно към бюрото си. — Диана Джонсън ви чака на рецепцията от половин час. Какво да кажа на Черил?

Помислих си за Ева.

— Кажи ѝ да покани госпожица Джонсън при мен.

Докато чаках, изпратих на съпругата си съобщение: „Отдели ми малко време, преди да си тръгнеш от „Кросфайър“. Трябва да те попитам нещо.“

„Лична среща? — написа ми в отговор. — Пак ли си мислиш за дупето и циците ми?“

„Винаги“ — отвърнах.

Така ме завари Диана да се усмихвам срещу телефона. Вдигнах поглед и я видях да влиза, усмивката веднага изчезна от лицето ми. Носеше бял костюм с панталон, а на врата ѝ имаше масивно златно бижу, очевидно се бе постарала да изглежда добре. Тъмната ѝ коса се спускаше на вълни около лицето и стигаше до раменете, а гримът ѝ бе твърде драматичен.

Приближи се до бюрото ми.

— Госпожице Джонсън, не разполагам с много време. — Оставих телефона настрани и се настаних в стола си, преди тя да седне.

Диана сви устни. Хвърли чантата си на най-близкия стол, но остана права.

— Обеща ми ексклузивни права за сватбените ти снимки!

— Така е.

И след като си спомних какво бях получил в замяна, натиснах копчето и затворих вратата на кабинета.

Тя подпря ръце на бюрото ми и се наведе към мен.

— Дадох ти цялата информация за секс записа на Ева и Брет Клайн. Спазих своята част от уговорката.

— И в същото време си убедила Корин да ти даде необходимата информация, за да напишеш книга за мен.

През погледа ѝ премина някаква сянка.

— Мислиш ли, че блъфирах по време на интервюто? — попитах с равен тон и се облегнах назад. — Че не знаех кой ще е действителният автор на книгата?

— Това няма нишо общо със сделката, която сключихме!

— Така ли?

Отдръпна се от бюрото ми с рязко движение.

— Боже, какво самодоволно копеле си! Пет пари не даваш за никого, освен за себе си.

— И преди си го казвала. Което поставя логичния въпрос „Защо очакваш да спазя обещанието си?“.

— Абсолютна глупост от моя страна. Смятах, че извинението ти беше съвсем искрено.

— Бях напълно искрен. Ужасно съжалявам, че те изчуках. Лицето ѝ почервеня от гняв и смущение.

— Мразя те — изсъска.

— Знам. Имаш пълното право, но ти предлагам да си помислиш добре, преди да пренесеш желанието си за мъст върху съпругата ми — казах и се изправих. — Ще излезеш през тази

врата и аз отново ще забравя, че съществуваш. Вярвай ми, не искаш да мисля за теб, Диана. Посоката на мислите ми няма да ти хареса.

— Можех да направя истинско състояние от онзи секс запис! — заяви с обвинителен тон. — А и щяха да ми платят добър хонорар, за да напиша онази книга. Сватбените ти снимки щяха да са истинска златна мина за мен. А сега какво имам? Отне ми всичко. Длъжник си ми, по дяволите!

Вдигнах вежди.

— Значи от издателството вече не искат ти да пишеш книгата? Интересно.

Диана се изправи, направи видимо усилие да се стегне.

— Корин не знаеше за нас.

— Хайде да се изясним. Няма такова нещо като „нас“. Телефонът ми изпищя. Получих съобщение от Раул, че двамата с Ева са съвсем близо до „Кросфайър“. Отидох до закачалката.

— Искаше да те изчукам и аз го направих — продължих. — Ако си искала мен самия, тогава… Не нося никаква отговорност за прекомерните ти очаквания.

— Не носиш отговорност за абсолютно нищо! Ти просто използваш хората.

— Ти също ме използва. За да получиш секс. Да се опиташ да попълниш банковата си сметка — казах и облякох сакото си. — А що се отнася до обезщетението, което ти дължа за финансовите ти загуби, жена ми предложи да те наема на работа.

Разтвори широко тъмните си очи:

— Будалкаш ме.

— И аз отговорих по същия начин. — Взех телефона си и го пуснах в джоба на сакото. — Но тя говореше съвсем сериозно, затова изготвих предложение. Ако се интересуваш от него, Скот ще те свърже с някого от „Човешки ресурси“.

Отправих се към вратата.

— Можеш да си тръгнеш и сама, няма да те изпращам.

Не беше необходимо да слизам във фоайето. Ева имаше уговорка за обяд и думите, които щяхме да си разменим набързо, нямаше да са толкова важни.

Но исках да я видя. Да я докосна дори само за миг. Да си напомня, че мъжът, който чукаше жени като Диана Джонсън, вече не съществува. Никога вече нямаше да ми се гади от миризмата на секс, нито пък щях да търкам заради нея кожата си почти до израняване под душа.

Тъкмо минавах покрай охраната във фоайето, когато видях Раул да съпровожда Ева през въртящата се врата, а после отново да се оттегля навън. Жена ми носеше гащеризон с цвят на вино и беше обула сандали с изключително високи токчета и толкова тънки каишки, че не знам как се държаха на краката ѝ. Загорените ѝ рамене бяха голи, като изключим тънките презрамки, на ушите ѝ висяха кръгли златни обеци. Слънчеви очила скриваха отчасти лицето ѝ и привличаха погледа към плътните устни, е които само допреди няколко часа Ева обгръщаше члена ми. Носеше светлобежова чантичка в ръка и премина по мраморните плочки със съблазнително поклащане на бедра.

Хората обръщаха глава след нея. Някои задържаха по-дълго поглед, за да се възхитят на задните ѝ части.

Какво ли биха си помислили, ако знаеха, че тя още носи следи от спермата ми дълбоко в себе си? Че зърната на гърдите ѝ са болезнено чувствителни от смучене, че плътните устни на перфектната ѝ вулва още са подпухнали от триене в члена ми?

Аз знаех всичко това и си мислех: „Моя. Само моя.“

Ева сякаш усети горещия ми мълчалив призив, извърна рязко глава и видя, че идвам към

нея. Разтвори устни. Видях надигането и спускането на гърдите ѝ, когато си пое рязко въздух.

„И аз изпитвам същото, ангелчето ми. Всеки път е като удар в стомаха.“

— Шампионе.

Хванах тънката ѝ китка с две ръце, притеглих я към себе си и я целунах по челото. Вдишах аромата на парфюма ѝ.

— Ангелчето ми.

— Каква приятна изненада — прошепна и се облегна на мен. — Излизаш ли?

— Не, исках само да те видя.

Отдръпна се, в очите ѝ проблесна удоволствие.

— Май здравата си хлътнал по мен.

— Това чувство е силно заразно. Прихванах го от теб.

— Така ли?

Смехът ѝ ме заля като гореща вълна, изпълнена с любов.

— Ето го и най-важния човек — каза Стивън Елисън и спря до нас. — Поздравления и на двама ви.

— Здравей, Стивън. — Ева се извърна и прегърна едрия червенокос мъж.

Той ѝ отвърна със силна прегръдка и дори я повдигна леко от пода.

— Май бракът ти се отразява добре — каза ѝ. Пусна я и се ръкува с мен: — На теб също.

— Наистина се чувствам добре — отвърнах.

Стивън се засмя.

— Умирам от нетърпение. Марк ме накара да чакам с години.

— Не може да ми го натякваш непрекъснато! — обади се Марк, който се бе появил преди секунди. После се ръкува с мен: — Честито, господин Крос.

— Благодаря.

— Ще обядваш ли с нас? — попита Стивън.

— Не, нямам такива планове.

— Но си добре дошъл. Колкото повече, толкова по-весело. Отиваме в „Браянт парк трил“.

Погледнах към Ева. Тя вдигна слънчевите очила на върха на главата си и ме погледна с очакване. Кимна леко, за да ме окуражи.

— Имам много да наваксвам отвърнах.

Беше си самата истина. Закъснявах с два дена от графика си. И тъй като трябваше да свърша всичко необходимо, преди да заминем на меден месец, възнамерявах да хапна нещо на работното си място.

— Ти си шефът — напомни ми Ева. — Можеш да се скатаеш, когато си пожелаеш.

— Не ми влияете добре, госпожо Крос.

Хвана ме под ръка и ме поведе към вратата.

— Но това ти харесва.

Дръпнах се и погледнах към Марк.

— Знам, че сте зает — заяви той, — но ще ни е много приятно, ако дойдете с нас. Искам да поговоря за нещо и с двама ви.

Кимнах в знак на съгласие. Щом излязохме на улицата, горещината и шумът на града ни погълнаха на мига. Раул чакаше на тротоара до лимузината. Погледите ни се срещнаха, преди той да отвори вратата на Ева. Проблесна ярка светлина и привлече вниманието ми. Обектив на фотоапарат надничаше иззад кола, паркирана от другата страна на улицата.

Целунах Ева по слепоочието, преди да се вмъкне в колата. Погледна ме очарована и учудена. Не ѝ обясних нищо. Беше пожелала в медиите да се появят още наши снимки, които да се преборят с предстоящата книга на Корин. Не ми беше никак трудно да демонстрирам чувствата си към нея, без значение дали онова проклето писание щеше да види бял ден.

Пътуването до Браянт парк беше съвсем кратко. След броени минути вече се изкачвахме по стълбите, а аз се върнах назад във времето. Спомних си как с Ева се бяхме скарали точно тук. Видяла беше снимка на мен и Магдалин — жена, която отдавна смятах за семейна приятелка, макар да се носеха слухове, че ми е любовница. А аз бях видял снимка на Ева с Кари — мъж, когото тя обичаше като свой брат, но злите езици говореха, че той е неин любовник и живеят заедно.

И двамата бяхме полудели от ревност, връзката ни беше съвсем нова и обременена от твърде много тайни. Вече бях напълно обсебен от Ева. Светът ми се беше преобърнал в опита ми да намеря място за нея в живота си. Въпреки гнева си тя ме погледна с такава обич и ме обвини, че не мога да разпозная любовта, когато я видя. Но аз я бях видял и разпознал. Ужасила ме бе повече от всичко на този свят. И за първи път в живота си изпитах надежда.

Когато доближихме покрития с бръшлян вход на ресторанта, Ева ме погледна. Осъзнах, че и тя си спомня същото. Идвали бяхме тук и след тази случка, когато Брет Клайн се опита да я спечели отново. Но тогава тя вече бе моя, носеше моите пръстени и си бяхме дали клетва. Бяхме по-силни отпреди, но сега… Сега нищо не можеше да ни раздели. Бяхме здраво вплетени един в друг.

— Обичам те — каза ми, когато последвахме Марк и Стивън през вратата.

Шумът на пълния ресторант ни погълна. Почукването на прибори в порцелан, шумните разговори, едва доловимата музика и суматохата от кухнята, която работеше на пълни обороти.

Усмихнах се:

— Знам.

Настаниха ни веднага и сервитьорът се появи на мига, за да ни попита какво ще пием.

— Защо не поръчаме шампанско? — предложи Стивън.

Марк поклати глава:

— Знаеш, че трябва да се връщам на работа.

Стиснах ръката на жена си под масата.

— Задай същия въпрос, когато започне да работи за мен. Тогава ще празнуваме.

Стивън се ухили:

— Дадено.

Поръчахме си напитки — изворна и газирана вода и безалкохолно — и сервитьорът отиде да изпълни поръчката ни.

— Ето за какво става въпрос — започна Марк и се поизправи на стола. — Една от причините, поради които Ева напусна, беше предложението на „Ланкорп“…

Жена ми го изпревари с лукава усмивка:

— Райън Ландън ти е предложил работа.

Марк ококори широко очи.

— Откъде знаеш?

Жена ми погледна към мен, а после и към него.

— Ти нали няма да приемеш?

— Не. — Марк се отпусна назад и ни погледна внимателно. — От „Ланкорп“ не ми предлагат израстване в професионален план. Няма нищо общо със скока, който ще направя, когато започна работа в „Крос индъстрис“. Но има и друго. Спомних си за напрежението между Ландън и Крос, за което ми беше споменала. Проверих как стоят нещата, след като ти напусна. Тъй като знаех цялата история, тази работа ми се стори твърде нередна. Първо Ландън отказва да работи с нас, а веднага след това се опитва да ме отмъкне.

— Може би иска да работи само с теб, а не с цялата агенция — подхвърли Ева.

Стивън кимна:

— И аз това му казах.

„Не се и съмнявам — помислих си, — защото вярва в партньора си.“ Но Марк явно знаеше истината. Ева ме погледна и сякаш мълчаливо заяви: „Нали ти казах!“ Стиснах ръката ѝ.

— Но вие не го вярвате — възрази Марк, с което доказа, че и двамата сме прави.

— Не — заяви тя, — не вярвам. Ще бъда съвсем честна с теб. Аз подведох семейство Ландън. Казах им, че с Гидиън много държим на теб и с нетърпение очакваме пак да работиш с нас. Исках да видя дали ще налапат въдицата. Реших, че ще ти направя добра услуга, ако ти предложат страхотна оферта. А ако ли не, все едно нищо не се е случило.

Марк се намръщи.

— Но защо си го направила? Не ме ли искаш в „Крос индъстрис“?

— Разбира се, че те искаме — намесих се. — Ева беше съвсем честна с Ландън.

— Просто опипвах почвата — обясни тя. — Поколебах се дали да ти кажа, но не исках да се почувстваш неудобно, ако наистина ти предложат страхотна работа и ти сериозно се замислиш дали да я приемеш.

— И с какво се занимаваш сега? — попита я Стивън.

— Сега ли? — Ева сви рамене. — С Гидиън планираме церемония, на която да подновим клетвите си, а след това ще заминем на дълъг меден месец. Райън Ландън не е проблем, с който ще се справим в близкото бъдеще. Той ще е тук и ще си върши своето. Аз просто няма да го подценявам повече. А Марк ще си има страхотна нова работа в „Крос индъстрис“.

Ева ме погледна и веднага разбрах. Както всички останали битки, така и тази с Ландън вече нямаше да водя сам. Жена ми щеше да е до мен, да прави всичко по силите си и да се бори докрай.

Усмивката на Марк проблесна в очертанията на брадичката му:

— Звучи ми добре.

— Искаш ли пак да си играем на палава секретарка? — прошепна Ева.

Едната ѝ ръка беше в моята, а с другата обхвана бицепса ми, докато влизахме в кабинета ми. Погледнах я, засмях се на закачката и видях топлия смях в очите ѝ.

— Днес по някое време все трябва да свърша малко работа — отвърнах сухо.

Намигна ми и ме пусна, след което послушно се настани в един от столовете пред бюрото ми.

— Какво мога да направя за вас, господин Крос?

Засмях се отново и закачих сакото си на закачалката.

— Какво ще кажеш, да помоля ли Крие да застане до мен по време на сватбената церемония?

Обърнах се точно навреме, за да видя изненаданата ѝ физиономия.

Премигна срещу мен:

— Наистина ли?

— Кажи ми какво мислиш.

Облегна се и кръстоса крака.

— Бих искала първо до разбера какво мислиш ти, после ще ти кажа мнението си.

Седнах на стола до нея и се почувствах по-добре, отколкото иа обичайното си място на бюрото. Ева ми беше партньор, най-добрият ми приятел. Рамо до рамо щяхме да се справим с това, както и с всичко останало.

— След престоя ни в Рио си мислех да поканя Арнолдо. Разбира се, след като го обсъдя е теб.

— Нямам нищо против — заяви тя и усетих, че е съвсем искрена. — Това е решение, което трябва да вземеш сам за себе си.

— Той разбира какво изпитваме един към друг и смята, че ни се отразява добре да сме заедно.

— Радвам се — усмихна се Ева.

— Аз също — заявих и потърках брадичката си. — Но след снощи…

— Коя част от вечерта имаш предвид?

— Вечерята с Крие. Накара ме да се замисля. Нещата са се променили. А и доктор Питърсън ми каза нещо. Аз просто…

Протегна се и стисна ръката ми.

Опитах се да намеря точните думи.

— Искам човекът, който ще стои до мен, докато ти вървиш към олтара, да знае всичките ми тайни. Не искам никакви преструвки. Не и за нещо толкова важно. Когато застанем един срещу друг и отново изречем клетвите си, искам всичко да е… истинско.

— О, Гидиън!

Ева стана от стола и клекна до коляното ми. Очите и блестяха от влага като бурно небе след пролетен дъжд.

— Ти си прекрасен човек — прошепна. — Сам не осъзнаваш колко романтичен си всъщност.

Взех лицето ѝ в ръце и избърсах с палци сълзите, които се стичаха по бузите ѝ.

— Не плачи. Не мога да те гледам как плачеш.

Улови китките ми, изправи се с рязко движение и притисна устни до моите.

— Не мога да повярвам, че съм толкова щастлива — прошепна, без да се отделя от мен. — Понякога ми се струва нереално. Като че ли сънувам и всеки момент ще се събудя и ще установя, че все още съм на пода във фоайето, виждам те за първи път и си представям всичко това, защото така силно те желая.

Сложих я да седне в скута ми, прегърнах я и зарових лице във врата ѝ. Винаги успяваше да изрази с думи онова, което аз не можех.

Прокара ръце през косата ми.

— Крие много ще се зарадва.

Затворих очи и я притиснах към себе си.

— Ти го направи.

Ева правеше всичко възможно.

— Така ли? — Засмя се тихо и се отдръпна назад, за да докосне нежно лицето ми. — Всичко се дължи единствено на теб, шампионе. Аз съм само късметлийката, която седи на първия ред.

Изведнъж ми се стори, че бракът не е достатъчен, за да я запазя за себе си. Ева означаваше толкова много за мен. Запитах се защо не съществува нещо по-обвързващо от лист хартия, който ми дава правото да я наричам своя съпруга. Клетвите са обещание, а аз се нуждаех от гаранция, че тя ще е до мен всеки ден от живота ми. Исках сърцето ми да бие в един ритъм с нейното, а когато му дойде времето, двете да спрат заедно. Да бъдем завинаги вплетени един в друг, за да не ми се наложи да живея без нея дори за миг.

Целуна ме още веднъж. С любов. Сладко. Устните ѝ бяха толкова нежни.

— Обичам те.

Никога нямаше да ми омръзне да чувам тези думи. Щях да се нуждая от тях винаги. Думи, които трябваше да бъдат изречени и чути, както бе казал доктор Питърсън.

— Обичам те.

Още сълзи се отрониха от очите ѝ.

— Боже, виж ме на какво приличам — промълви и ме целуна отново. — А и ти трябва да работиш. Но не оставай до късно в офиса. Искам да се позабавлявам, докато ти помагам да си облечеш смокинга… и да го съблечеш след това.

Оставих я да се изплъзне от ръцете ми и да стане, но не можех да откъсна поглед от нея.

Прекоси стаята и изчезна в банята. Останах на мястото си — не бях сигурен, че ще събера сили да стана. Когато бях край Ева, коленете ми омекваха, а пулсът ми се ускоряваше.

— Гидиън! — Майка ми влетя стремително в кабинета, а Скот се спусна по петите ѝ. — Трябва да говоря е теб.

Станах и кимнах на Скот. Той се оттегли и затвори вратата. Топлината, която бях почувствал заради близостта до Ева, изчезна, а щом се изправих пред майка ми, у мен остана само усещане за празнота и студ.

Носеше тъмни дънки, напълно прилепнали по тялото ѝ, и широка блуза, пъхната в тях. Дългата ѝ черна коса беше опъната назад и вързана на конска опашка, а на лицето ѝ нямаше никакъв грим. Повечето хора биха си казали, че тя е изключително красива жена и изглежда доста млада за годините си. Но аз знаех, че е не по-малко уморена и притеснена от Крие. Не носеше нито грим, нито бижута, което изобщо не беше в неин стил.

— Това се казва изненада — заявих и се настаних на мястото си на бюрото. — Какво те води насам?

— Току-що се разделих с Корин. — Пристъпи решително към бюрото ми и остана права, както бе направила и Диана само преди няколко часа. — Страшно разстроена е от интервюто, което даде вчера. Направо не е на себе си. Трябва да отидеш да я видиш. Да поговориш с нея.

Изгледах я озадачено, изобщо не разбирах начина ѝ на разсъждение.

— Защо ми е да правя подобно нещо?

— За бога! — възкликна и ме погледна така, сякаш напълно съм си изгубил ума. — Трябва да ѝ се извиниш. Каза някои доста обидни неща…

— Казах истината. Нещо, с което книгата, която тя ще издаде, не може да се похвали.

— Не е знаела, че си имал връзка с онази жена… писателката в сянка. Веднага щом е разбрала, Корин е казала на издателя си, че не може да работи с нея повече.

— Изобщо не ме интересува кой ще пише проклетата книга. И друг писател в сянка да намери, това с нищо не променя факта, че Корин навлиза в личното ми пространство и изважда на бял свят неща, които биха могли да наранят съпругата ми.

Майка ми вирна брадичка.

— Дори не ми се говори за съпругата ти, Гидиън. Обидена съм — не, бясна съм, че си се оженил без присъствието на семейството и приятелите си. Това нищо ли не ти говори? Че е трябвало да предприемеш толкова важна стъпка без благословията на хората, които те обичат?

— Да не намекваш, че никой не би одобрил женитбата ми? — попитах и кръстосах ръце. — Това определено не е вярно, но дори да беше, човек не избира с кого да прекара остатъка от живота си, като се съобразява с мнението на болшинството. С Ева се оженихме без присъствието на други хора, защото това беше интимно събитие само за нас двамата и не искахме да го споделяме с никого.

— Но ти сподели новината с целия свят! И то преди да кажеш на семейството си! Не мога да повярвам, че постъпи толкова грубо и нетактично. Трябва да оправиш нещата — настоя разпалено. — Трябва да поемеш отговорност за болката, която причиняваш на хората около себе си. Не съм те възпитала по този начин. Не можеш да си представиш колко съм разочарована.

Мярнах някакво движение зад гърба ѝ и видях, че Ева стои на вратата на банята. По лицето ѝ бе изписан гняв, а ръцете си беше стиснала в юмруци. Поклатих глава отсечено и присвих очи, за да я предупредя да не се намесва. Достатъчно дълго бе водила тази битка вместо мен. Сега беше мой ред. Най-после бях готов.

Натиснах копчето и затъмних стъклата.

— Точно ти нямаш никакво право да ми държиш лекция за това какво означава да причиняваш болка и да разочароваш хората, майко.

Извърна рязко глава, сякаш ѝ бях ударил шамар.

— Не ми говори с такъв тон.

— Знаеше какво ми причиняват. И не направи нищо.

— Няма да говорим отново на тази тема — заяви и разсече с ръка въздуха.

— Да не би да сме я обсъждали изобщо някога? — попитах с горчивина. — Разказах ти всичко, но ти в нито един момент не беше готова да го обсъдиш с мен.

— Не изкарвай мен виновна!

— Изнасилваха ме. — Думите изплющяха и увиснаха във въздуха. Болезнени и остри като бръснач.

Майка ми потръпна и отстъпи назад.

Ева се протегна към касата на вратата, без да гледа, и я сграбчи силно.

Поех си дълбоко въздух, за да си възвърна известен контрол, и почерпих смелост от присъствието на жена ми.

— Изнасилваха ме — повторих с по-спокоен глас. — Всяка седмица в продължение на почти една година. Мъжът, когото покани в дома си, ме опипваше. Насилваше ме. Отново и отново.

— Престани. — Дишаше тежко. — Не говори тези отвратителни, грозни неща.

— Но това се случваше. Всяка седмица. Докато ти беше в някоя от съседните стаи. Той почти се задъхваше от възбуда, когато идваше у нас. Гледаше ме с онзи гнусен блясък в очите. А ти не го виждаше. Отказваше да го видиш.

— Това е лъжа!

Кипна ми. Яростта не ми даваше покой, трябваше да се движа. Но успях да остана на място и да насоча поглед към Ева. Този път тя ми кимна.

— Кое е лъжа, майко? Че ме изнасилваха? Или че ти предпочете да си затвориш очите?

— Престани да го повтаряш! — сряза ме и се изправи. — Заведох те на преглед. Опитах се да открия доказателства…

— Защото думата ми не ти стигаше ли?

— Ти беше много объркано дете! Лъжеше за всичко. За каквото ти дойде наум. За най— очевидните неща.

— Така си създавах усещане за контрол! В живота ми нищо не зависеше от мен, освен думите, които излизаха от устата ми.

— А аз по някакъв магически начин е трябвало да разбера кое е лъжа и кое — истина? — Наведе се напред, готова да атакува. — Двама лекари те прегледаха. Ти дори не допусна единия до себе си…

— Да позволя на още един мъж да ме докосва там? Можеш ли да си представиш какъв ужас изпитвах само при мисълта за това?

— Позволи на доктор Лукас…

— А, да, доктор Лукас. — Усмихнах се студено. — Откъде научи за него, майко? От мъжа, който ме изнасилваше? Или от твоята психоаналитичка, която му беше научен ръководител? Във всеки случай са те насочили право към негов роднина, защото са знаели, че многоуважаемият доктор Лукас ще направи всичко, за да защити репутацията на семейството си.

Майка ми се отдръпна и започна да отстъпва назад, докато накрая се блъсна в стола зад гърба си.

— Той ме упои — продължих. Все още помнех всяка подробност. Убождането от иглата. Студената маса. Срама ми, докато Лукас вкарваше пръсти в част от тялото ми, при мисълта за която треперех от отвращение. — Прегледа ме. А после излъга.

— Как бих могла да знам? — прошепна майка ми. Очите ѝ изглеждаха поразително сини на фона на бледото лице.

— Знаеше. Спомням си изражението ти, когато ми каза, че Хю няма да идва повече и не бива да споменавам за станалото никога. Не смееше да ме погледнеш в очите, но ти личеше, че знаеш.

Погледнах към Ева. Обвила бе ръце около себе си, а по лицето ѝ се стичаха сълзи. Очите ми пареха, но тя плачеше и заради мен.

— Може би си мислела, че Крие ще те напусне? — разсъждавах на глас. — Че новото ти семейство няма да понесе подобно нещо? Години наред смятах, че си му казала — веднъж те чух да споменаваш доктор Лукас пред него, но Крие не е знаел нищо. Кажи ми, каква може да е причината една жена да не сподели подобно нещо със съпруга си?

Майка ми не отговори, само продължи да клати глава, сякаш мълчаливото ѝ отричане даваше отговор на всичките ми въпроси.

Ударих с юмрук по бюрото и всичко върху него се разклати.

— Кажи нещо!

— Грешиш. Напълно грешиш. Всичко е изопачено в главата ти. Ти не… — Отново поклати глава. — Не беше така. Объркан си…

Ева впери гневен поглед в гърба на майка ми. Стисна устни с ненавист. И тогава изведнъж ми дойде наум, че мога да я оставя да носи това бреме вместо мен. Аз трябваше да се отърва от него. Не ми беше необходимо повече. Не го исках.

Направил бях същото за нея по отношение на Нейтън, но по различен начин. Действията, които предприех тогава, прогониха сянката от очите ѝ. Сега тази сянка живееше в мен, както и трябваше да бъде. Преследвала бе Ева достатъчно дълго.

Поех си въздух бавно и дълбоко. Когато отново издишах, гневът и отвращението си отидоха заедно с дъха ми. Стоях така достатъчно дълго, за да проумея замайващата лекота, която почувствах. Изпитвах мъка и дълбоко терзание, което изгаряше гърдите ми. Смирение. И приемане — ужасно и безусловно. Но това ми тежеше много по-малко, отколкото отчаяната надежда, че един ден майка ми ще ме обича достатъчно, за да приеме истината.

Сега тази надежда бе мъртва.

Прокашлях се.

— Да сложим точка. Няма да ходя при Корин. Нито ще се извиня, задето казах истината. Приключих с всичко това.

Майка ми остана неподвижна дълго време.

После се извърна и без да каже и дума, тръгна към вратата. След миг вече я нямаше, беше изчезнала от другата страна на затъмненото стъкло.

Погледнах към Ева. Тя тръгна към мен, а аз към нея. Заобиколих бюрото, за да се срещнем по средата. Прегърна ме толкова силно, че дъхът ми секна.

Но нямах нужда от въздух. Имах нея.

Глава 13

Оправих папийонката на Гидиън и го попитах:

— Сигурен ли си, че си добре?

Хвана ме за китките и ги стисна доста силно.

Познатият властен жест ми се отрази по очаквания начин. Приземи ме. Изостри сетивата ми. Усетих по-осезателно присъствието на Гидиън. Близостта ми до него. Дишането ми се ускори.

— Спри да питаш — отвърна тихо. — Добре съм.

— Когато една жена каже, че е добре, това съвсем не означава, че е така.

— Аз не съм жена.

— Хмм!

По устните му заигра лека усмивка.

— А когато един мъж каже, че е добре, значи наистина е така. Целуна ме бързо и силно по челото и ме пусна. После отиде до чекмеджето, където държеше ръкавелите, и се загледа внимателно в колекцията си.

Изглеждаше висок и слаб в ушити по поръчка панталони и официална бяла риза. Обул бе черни чорапи, но обувките и сакото все още чакаха реда си.

Имаше нещо по-специално в това да го наблюдавам полуоблечен — действаше ми страшно възбуждащо. Тези моменти бяха изцяло мои и на никого другиго, затова ги ценях изключително много.

Спомних си думите на доктор Питърсън. Може би в следващите няколко нощи трябваше да спя далеч от съпруга си. Само за известно време, не завинаги. Все пак той имаше и други безценни качества, които ми принадлежаха и ми даваха сила.

— Някакъв си произволен мъж. А какво ще кажеш за моя мъж! — отвърнах и положих огромни усилия да не мисля колко е секси в този момент.

Притесняваше ме неговата дистанцираност. Свикнала бях Гидиън да съсредоточава вниманието си изцяло върху мен, а сега мислите му бяха другаде. Тревожех се да не са го отвели на някое тъмно, мрачно място, където не би трябвало да стъпва сам.

— Той е единственият, за когото ме е грижа — продължих.

— Ангелчето ми, от месеци повтаряш, че веднъж завинаги трябва да се разбера с майка ми. Ето че го направих. Свърши. Всичко е зад гърба ни.

— Но как се чувстваш? Сигурно си наранен, Гидиън. Моля те, ако те боли, не го крий от мен.

Забарабани с пръсти по вградената тоалетка, все още съсредоточен върху проклетите ръкавели.

— Да, боли ме. Сега доволна ли си? Знаех какво ще стане. Затова го отлагах толкова дълго. Но така е по-добре. Чувствам се… Майната му! Всичко е ясно.

Нацупих устни. И тъй като исках Гидиън да ме гледа, докато обсъждаме темата, развързах копринения си халат. Оставих го да прошумоли и да се плъзне по раменете ми. Обърнах се, за да закача дрехата на вратата на дрешника, и прескочих Лъки, който бе заспал по средата на пода. Извих гръб, докато поставях халата на кукичката, за да може Гидиън добре да огледа дупето ми, което толкова обича.

Беше ми подарил нов тоалет специално за случая, както и очаквах. Страхотна гълъбовосива рокля с мъниста по корсажа и пола от няколко пласта съвсем тънка материя, която се носеше около мен като дим, когато се движа.

И тъй като роклята бе с дълбоко деколте, което от опит знаех, че ще превърне Гидиън в неандерталец, бях избрала доста изрязан сутиен. Всичко това заедно с подходящото долно бельо, опушения грим и блестящите устни ми придаваше много бляскав и секси вид.

Когато се обърнах към него, видях, че съм постигнала целта си — съпругът ми бе застинал на място, вперил поглед в мен.

— Трябва да ми обещаеш нещо, шампионе.

Огледа ме от главата до петите с горещ поглед.

— В този момент съм готов да ти обещая всичко, което пожелаеш.

— Само в този момент ли? — нацупих се.

Гидиън измърмори нещо, приближи се и взе лицето ми в ръце. Най-после беше изцяло тук, с мен. Сто процента.

— И в следващия, и в по-следващия — отвърна и ме погали с поглед. — От какво имаш нужда, ангелчето ми?

Обгърнах с ръце ханша му и го погледнах право в очите.

— От теб. Единствено от теб. Искам да си здрав, щастлив и безумно влюбен в мен.

Издигна елегантните си вежди леко, сякаш твърдението, че може да е щастлив, беше твърде съмнително.

— Толкова си тъжен. Това направо ме убива.

Гидиън въздъхна и видях как напрежението му постепенно изчезва.

— Не знам защо не бях по-добре подготвен. Тя не е в състояние да приеме случилото се. Щом не може да го направи, за да спаси брака си, със сигурност няма да го стори заради мен.

— В нея има нещо сбъркано, Гидиън. Нещо жизненоважно. Изобщо не си и помисляй, че това има нещо общо с теб.

Изкриви устни в кисела усмивка.

— Тя и баща ми… Май не мога да се похваля с най-прекрасната комбинация от гени.

Плъзнах пръсти под колана на панталона му и го придърпах по-близо.

— Чуй ме добре, шампионе. И двамата ти родители са били поставени под голямо напрежение и са се огънали под натиска. Поставили са себе си на първо място. Не са могли да се изправят лице в лице срещу реалността. Но знаеш ли какво? Ти не си наследил нито един от техните недостатъци. Нито един.

— Ева…

— Ти, Гидиън Джефри Крос, си взел най-доброто от родителите си. Сам по себе си никой от тях двамата не струва особено много. Но заедно… наистина са постигнали нещо забележително, когато са създали теб.

Поклати глава и каза:

— Нямам нужда от това, Ева.

— Не те залъгвам с празни приказки. Ти с лекота се изправяш срещу тази мръсна кучка, реалността. Заставаш лице в лице с нея и ѝ даваш да се разбере.

Гидиън се засмя.

— Имаш правото да се чувстваш наранен и ядосан, шампионе. Аз също съм ядосана. Родителите ти не те заслужават. Но това не те омаловажава — напротив, превръща те в нещо много по-значимо. Нямаше да се омъжа за теб, ако не беше добър човек, когото уважавам и на когото се възхищавам. Ти ме вдъхновяваш, не знаеш ли?

Прокара ръка през косата ми и стигна до врата.

— Ангелчето ми.

Допря чело до моето.

Погалих гърба му, усетих твърдите мускули под ризата му.

— Тъгувай, ако е необходимо, но не се затваряй в себе си и не се самообвинявай. Няма да ти го позволя.

— Не, няма да ми позволиш. — Бутна назад главата ми и целуна върха на носа ми. — Благодаря ти.

Не е нужно да ми благодариш за нищо.

— Права беше. Имах нужда да застана срещу нея и да ѝ кажа всичко. Ако не беше ти, никога нямаше да го направя.

— Не е сигурно.

Гидиън ме погледна с такава любов, че ми спря дъха.

— Сигурно е.

Телефонът му извибрира — получил бе съобщение. Преди да го прочете, притисна устни до челото ми и отиде до тоалетката.

— Раул идва насам заедно с Кари.

— Тогава ще побързам да се облека. Ще ми помогнеш ли да се закопчая?

— С най-голямо удоволствие.

Свалих роклята от закачалката и мушнах ръце в обсипаните с мъниста презрамки. Съпругът ми бърза закопча кукичките, които започваха малко над дупето ми. Оглеждах се в голямото огледало и когато корсажът ме пристегна точно така, както очаквах, прехапах долната си устна. Деколтето се спусна надолу и стигна по средата между цепката на гърдите и пъпа ми.

Роклята беше скандално секси — от типа, който много подхожда на жени с малък бюст.

На мен ми стоеше направо неприлично, макар че останалата част от дрехата покриваше всичко с изключение на гърба и ръцете ми. Реших да не слагам никакво бижу, за да не подсилвам и без това поразяващия ефект. Въпреки всичко роклята беше прекрасна, а ние бяхме млади. Можехме да си позволим този риск.

Погледите ни се срещнаха в огледалото. Изгледах го възможно най-невинно и изчаках да разбера доколко е съгласен да изложа на показ прелестите си.

Началото на бурята постави една бръчка, която се вряза между веждите му и скоро се превърна в същинско мръщете. Гидиън подръпна презрамките на роклята откъм гърба.

— Проблем ли има? — попитах.

Присви очи. Протегна ръце, плъзна пръсти в деколтето ми и се опита да намести гърдите ми така, че да се скрият под широките презрамки.

Започнах да си тананикам и се облегнах на него.

Хвана ме за раменете и ме изправи, за да види какво е постигнал.

— На снимката не изглеждаше по този начин.

Нарочно се направих, че не разбирам, и казах:

— Още не съм си обула високите токчета. Като ги сложа, няма да се влачи така по пода.

— Не се притеснявам за подгъва — отвърна сдържано. — Трябва да сложим нещо по средата.

— Защо?

— Много добре знаеш защо.

С бърза крачка стигна до тоалетката и отвори едно чекмедже. Върна се след миг и ми връчи бяла носна кърпа.

— Сложи това нещо там.

Засмях се.

— О, престани да се шегуваш.

Но Гидиън не се шегуваше. Протегна се откъм гърба ми, сгъна парчето плат, натика го в корсажа ми и подпъхна двата края на носната кърпа.

— Не — възразих ядосано. — Това е нелепо.

Той се отдръпна, а аз останаха така още секунда-две, за да му дам възможност да осъзнае колко глупаво изглеждам.

— Забрави. Ще сложа нещо друго.

— Добре — кимна и пъхна ръце в джобовете си.

Измъкнах носната кърпа.

— Нещо като това например — предложи Гидиън.

От ръцете му захвърчаха искри, когато се протегна над мен и закопча блестящо диамантено колие около врата ми. Беше широко поне пет сантиметра, обгръщаше врата ми и блестеше така, сякаш в него гори огън.

— Гидиън… — Докоснах го треперливо с пръсти, докато закопчаваше закопчалката. — Великолепно е!

Прегърна ме през кръста и допря устни до слепоочието ми.

— Ти си великолепна. Колието е просто хубаво.

Извърнах се и вдигнах поглед към него.

— Благодаря ти.

Настръхнах цялата, щом видях усмивката, която проблесна на лицето му.

Усмихнах му се в отговор и казах:

— Помислих си, че говориш сериозно за циците ми.

— Ангелчето ми, приемам циците ти напълно сериозно. Така че тази вечер, когато някой си позволи да ги зяпа, ще разбере, че струваш прекалено скъпо и едва ли може да си позволи да те притежава.

Плеснах го по рамото:

— Млъквай!

Стисна ръката ми и ме дръпна към тоалетката. Бръкна в отвореното чекмедже и извади оттам диамантена гривна. Гледах като зашеметена, докато я слагаше на китката ми. Последва малка кадифена кутийка, която Гидиън отвори, за да ми покаже капковидните диамантени обеци в нея.

— Тях ще си ги сложиш сама.

Погледнах изумено първо обеците, а после и него.

Гидиън само се усмихна.

— Ти си безценна. Само по себе си колието не беше достатъчно красноречиво.

Стоях, вперила поглед в него, и не знаех какво да кажа.

В отговор на мълчанието ми той спря да се усмихва и да се хили закачливо.

— Когато се приберем вкъщи, ще те изчукам. И по теб няма да има нищо освен диаманти.

Потреперих, когато си представих еротичната картина.

Гидиън ме хвана за раменете, обърна ме и ме тупна по задника.

— Изглеждаш страхотно. Откъдето и да те погледне човек. А сега спри да ме разсейваш и ме остави да се приготвя.

Грабнах лъскавите си обувки от рафта и излязох от дрешника, по-заслепена от съпруга си, отколкото от бижутата, които ми бе подарил.

— Изглеждаш така, сякаш струваш цяло състояние. — Кари се измъкна от прегръдката ми и ме огледа от главата до петите. — Всъщност по теб май наистина има бижута за милиони. Еха, толкова бях заслепен от блясъка ти, че не забелязах изскочилите ти цици.

— Гидиън търсеше тъкмо този ефект — отвърнах сухо и се завъртях, за да се развее полата на роклята около краката ми. — Ти, разбира се, изглеждаш страхотно.

Дари ме с една от прословутите си усмивки на лошо момче:

— Знам.

Не се сдържах и се засмях. По мое мнение повечето мъже изглеждаха добре в смокинг. Кари обаче изглеждаше забележително. Изключително елегантно. Приличаше на Рок Хъдсън[31] или Кари Грант[32]. Комбинацията от изключителната му красота и чара му на лошо момче го правеше неустоим. Беше напълнял леко. Не много, но достатъчно, за да се поналее лицето му. Изглеждаше добре и съвсем здрав — нещо, което не му се случваше често.

Гидиън, от друга страна, изглеждаше повече като… Агент 007. Опасно секси. У него имаше нещо фатално и в същото време привлекателно. Влезе в хола и единственото, което успях да направя, бе да вперя очи в него безпомощно. Елегантните движения на изваяното му тяло и непринудената властна походка, която подсказваше колко невероятен е в леглото, приковаваха погледа.

„Мой. Изцяло мой.“

— Оставих Лъки в кошницата му — заяви Гидиън, когато дойде при нас. — Готови ли сме?

Кари кимна решително.

— Да вървим.

Слязохме с асансьора до гаража, където Ангъс ни чакаше с лимузината. Качих се първа и се настаних на дългата седалка, знаех, че Кари ще седне до мен, а Гидиън ще предпочете обичайното си място отзад.

Напоследък прекарвах много малко време с Кари. Беше изключително зает по време на Седмицата на модата, а аз оставах да спя в мезонета, така че нямахме възможност да се виждаме нито вечер, нито сутрин, докато си пием кафето.

Преди да тръгнем, Кари погледна към Гидиън и посочи към бара:

— Имаш ли нещо против?

— Моля, заповядай.

— Някой от вас иска ли нещо?

Замислих се.

— Водка „Кингсман“ и сок от червена боровинка, моля.

Гидиън ми хвърли предупредителен поглед.

— И за мен същото.

Кари наля и ни поднесе чашите, после си взе бира и отпи направо от бутилката.

— И така — започна той, — другата седмица заминавам за Лондон на снимки.

— Наистина ли?! — възкликнах. — Това е чудесно, Кари! Първата ти международна проява.

— Да — усмихна се, без да отделя поглед от бутилката. — Много се вълнувам.

— Леле! Всичко при теб се променя толкова бързо. — Само преди няколко месеца все още живеехме в Сан Диего. — Ще превземеш света и всички модни подиуми!

Успях да се усмихна. Искрено и от цялото си сърце се радвах за най-добрия си приятел. Но можех да си представя как в недалечното бъдеще двамата сме толкова заети и пътуваме така често, че рядко успяваме да се видим. Очите ми се напълниха със сълзи само като си го помислих. Затваряхме една глава от живота си и ми беше малко тъжно, че краят ѝ настъпва, макар да знаех, че най-хубавото все още е пред нас.

Кари вдигна бирената бутилка в мълчалив тост.

— Такъв е планът.

— Как е Татяна?

Усмихна се леко, но погледът му беше тъжен.

— Каза, че излиза с някакъв мъж. Не си губи времето, когато види нещо, което ѝ харесва. Винаги е била такава.

— Ти имаш ли нещо против?

— Да, разбира се — отвърна Кари и започна да отлепя етикета на бутилката. — Някакъв пич се изпразва там, където е бебето ми. Гадно е! — Погледна към Гидиън: — Можеш ли да си го представиш?

— Никой не би искал да си представя подобно нещо — изрече Гидиън с тон, който предвещаваше опасност.

— Нали? Всичко е много объркано. Но не мога да я спра и нямам намерение да се събирам отново с нея, така че… това е положението.

— Божичко! — Протегнах се и хванах ръката му. — Знам, че ти е трудно. Съжалявам.

— Държим се възпитано един с друг — продължи Кари и сви рамене. — Тя не е чак такава кучка, когато прави редовно секс.

— Значи си говорите често?

— Обаждам ѝ се всеки ден, за да съм сигурен, че има всичко, от което се нуждае. Казал съм

й, че съм на разположение за всичко… освен за чукане, разбира се — заяви и въздъхна тежко. — Много е потискащо. Сега, като не правим секс, почти няма какво да си кажем. Говорим си за работа. Поне това ни свързва.

— Каза ли ѝ, че заминаваш за Лондон?

— Не съм, по дяволите — отвърна Кари и стисна ръката ми. — Исках първо да го споделя на най-добрата си приятелка. Ще кажа на Татяна утре.

Поколебах се дали да задам следващия си въпрос, но не можах да се въздържа:

— Ами Трей? Какво става с него?

— Нищо особено. През ден-два му изпращам съобщение или снимка. Глупости разни. Каквито пращам и на теб.

— Значи не му изпращаш снимки на онази си работа? — подразних го.

— Изобщо. Опитвам се да се държа сериозно с него. Според Трей придавам прекалено голямо значение на секса — нещо против което изобщо не възразява, когато сме в леглото, ио както и да е. Изпращам му от време на време по нещо, той ми отговарящ толкова.

Сбърчих нос. Погледнах към Гидиън и видях, че записва нещо в телефона си.

Кари отпи отново от бирата си и преглътна мъчително.

— Това не е връзка. На този етап не е дори приятелство. Трей може дори да се среща е някого другиго и аз да съм напълно излишен.

— Е, каквото и да ти струва това, въздържанието ти се отразява добре.

Кари изсумтя:

— Защото съм качил няколко кила ли? Така става. Ядеш, защото ти липсват ендорфините, които получаваш по време на оргазъм, и не се движиш толкова, защото не правиш креватна гимнастика.

— Кари! — засмях се.

— Погледни себе си, бебчо. Влязла си в страхотна форма благодарение на онзи маратонец Крос, който седи ей там.

Гидиън вдигна поглед от телефона си:

— Свърши ли?

— Точно за това говорех и аз, пич — заяви Кари и ми намигна, — но с доста повече думи.

След като изчакахме опашката от лимузини и слизащите от тях пътници, най-накрая стигнахме до червения килим, опънат пред историческата сграда с тухлена фасада, в която се помещаваше частен клуб. Папараците зад кадифения кордон бяха не по-малко от есенните листа по земята и се бяха наредили от двете страни на пътеката, по която щяхме да преминем.

Наведох се, погледнах през отворените стъклени врати и видях още фотографи, застанали от дясната страна на вратата. Вляво висяха завеси с логото на събитието и на неговите спонсори и пред тях се правеха задължителните снимки.

Щом Ангъс отвори вратата, усетих мигновено напрежение — папараците очакваха да видят кой ще слезе от колата. В мига, в който Гидиън се появи, като че ли настъпи истинска буря. Светкавиците на фотоапаратите проблясваха една след друга в продължение на цяла вечност.

„Господин Крос! Гидиън! Погледнете насам!“

Подаде ми ръка и рубините на брачната му халка уловиха светлината на светкавиците. Задържах полата си с една ръка, приближих се към него и го хванах с другата. Излязох от колата и ми се стори, че ослепявам, но успях да задържа очите си отворени въпреки петънцата, които затанцуваха пред тях. На устните ми се появи заучена усмивка.

Изправих се, Гидиън постави ръка на кръста ми и около нас настъпи същински хаос. Положението се влоши още повече, когато се появи и Кари. Крясъците бяха оглушителни. Забелязах, че Раул е застанал до входа и с остър поглед оглежда тълпата около нас. Вдигна ръка и каза нещо в микрофона на китката си — явно координираше нещо със свой подчинен. Погледна към мен и аз му се усмихнах искрено. Раул кимна отсечено.

Вътре ни посрещнаха двама представители на домакините. Бързо ни насочиха към мястото за задължителните снимки, а след това ни съпроводиха до асансьор, който водеше до балната зала.

Пристъпихме в огромно помещение, изпълнено с хора от елита на Ню Йорк: бляскава компания от властни мъже и жени, които изглеждаха безупречно на щадящата слаба светлина от полилеите и множеството свещници. Наоколо се носеха тежкият аромат на огромните букети, поставени в центъра на всяка маса, и шумът от множество разговори. Атмосферата разведряваше оркестър, който свиреше бързи инструментални парчета.

Гидиън ме поведе през групите хора, събрани около масите за вечеря. Спираше често, защото много от тях идваха да ни поздравят и да ни честитят. Съпругът ми с лекота бе влязъл в ролята на публична личност. Беше изключително красив, напълно спокоен, авторитетен и леко дистанциран.

Аз бях неспокойна и на тръни, но се надявах заучената усмивка да прикрива нервността ми. С Гидиън нямахме добри спомени от подобни събития. Накрая се карахме и всеки си тръгваше поотделно. Сега нещата бяха различни, но все пак…

Плъзна ръка нагоре по голия ми гръб, обхвана врата ми и започна нежно да разтрива напрегнатите мускули. Продължи да разговаря с двамата господа, пресекли пътя ни. Обсъждаха колебанията на цените на борсата, но аз инстинктивно усещах, че вниманието му е насочено към мен. Стоях от дясната му страна, но Гидиън се премести едва забележимо и застана зад мен така, че телата ни да се допират леко.

Кари ми подаде чаша студено шампанско.

— Виждам Моника и Стантън — заяви. — Ще отида да им кажа, че сме тук.

Проследих го с поглед, докато приближаваше към мястото, където майка ми и съпругът ѝ разговаряха с друга двойка. Стантън изглеждаше много хубав и елегантен в смокинг, а майка ми блестеше до него в дълга перленобяла копринена права рокля и се усмихваше ведро.

— Ева!

Обърнах се, когато чух гласа на Айрланд, и отворих широко очи, като я видях да заобикаля съседната маса. За момент забравих за всичко наоколо и се съсредоточих изцяло върху нея. Беше висока и слаба, дългата ѝ черна коса бе умело вдигната на изискан кок. Страничната цепка на елегантната ѝ черна кадифена рокля разкриваше дяволски дълги крака, а корсажът с една презрамка обгръщаше бюста ѝ, който бе абсолютно съразмерен за слабата ѝ фигура.

Айрланд Видал бе изключително красиво момиче, очите ѝ с гъсти мигли имаха съвсем същия яркосин цвят като на майка ѝ и Гидиън. А беше само на седемнайсет години. Останах поразена, като си представих в каква жена ще се превърне съвсем скоро. Не само Кари щеше да превземе света.

Айрланд дойде право при мен и ме прегърна силно.

— Вече сме сестри!

Усмихнах ѝ се и също я прегърнах, като внимавах да не разсипя върху нея шампанското си. Погледнах към Крис, който стоеше до нея, и той също ми се усмихна. Когато се обърнеше към дъщеря си, погледът му се изпълваше с нежност и гордост. Бог да е на помощ на момчетата, които се осмелят да проявят интерес към Айрланд. Щеше да им се наложи първо да се справят с трима трудно преодолими мъже в лицето на Крис, Кристофър и Гидиън.

Айрланд се отдръпна и ме огледа:

— Леле! Това колие е невероятно. А гърдите ти! И аз искам такива.

Засмях се.

— Твоите са си чудесни такива, каквито са. Ти си най-красивата жена в залата.

— Не е вярно, но все пак ти благодаря.

Цялата засия, когато Гидиън се извини на мъжете, с които разговаряше, и се обърна към нея.

— Здрасти, братле!

Гушна го толкова силно, колкото бе притиснала и мен. За миг Гидиън замръзна като статуя, после отговори на прегръдката ѝ. Чертите на лицето му омекнаха така, че сърцето ми прескочи.

След телевизионното интервю на Гидиън бях разговаряла набързо с Айрланд по телефона. Извиних ѝ се, че сме държали сватбата си в тайна, и ѝ обясних причините. Исках с нея да станем още по-близки, но умишлено не предприемах много действия в тази насока. Лесно можех да се превърна в мост между нея и Гидиън, но не исках. Трябваше сами да изградят помежду си връзка, която да не зависи от трети човек.

Скоро Айрланд щеше да постъпи в Колумбийския университет, където бяха учили братята ѝ. Щеше да е близо до нас, така че щяхме да се виждаме по-често. А дотогава щях да насърчавам Гидиън да поддържа наскоро зародилата се помежду им връзка.

— Здравей, Крие! — Отидох при него и го прегърнах. Зарадвах се, когато усетих с какъв ентусиазъм ме прегръща и той.

Беше се променил от последния път, когато дойде на вечеря у нас. Косата му бе наскоро подстригана, а лицето — гладко обръснато.

Кристофър Видал-старши бе хубав мъж е приветлив поглед. У него имаше вродена доброта, която се усещаше в гласа му и в начина, по който гледа хората. Разбрах го още първия път, когато го видях, и оттогава нищо не бе променило първоначалното ми впечатление.

— Гидиън, Ева.

Магдалин Перес дойде при нас, хванала приятеля си под ръка. Беше красива и съблазнителна в тясна изумруденозелена рокля. Зарадвах се, че е преодоляла несподелените си чувства към Гидиън, които създадоха проблеми в началото на връзката ни. Тогава тя се държеше като огорчена озлобена кучка заради мани пулациите на брата на Гидиън. Сега бе щастлива със своя художник. Беше спокойна и добронамерена и постепенно се превръщаше в наша близка приятелка.

Поздравихме се топло. Ръкувах се с Гейдж Флин, докато Гидиън целуваше Магдалин по бузата. Още не познавах Гейдж много добре, но той очевидно бе влюбен до уши в Магдалин. Освен това Гидиън със сигурност го беше проверил, за да се убеди, че е достатъчно добър за жената, която отдавна бе приятелка на семейството му.

Тъкмо приемахме поздравленията им, когато при нас дойдоха майка ми и Стантън, следвани от Мартин и Лейси, които не бяхме виждали от уикенда в Уестпорт. Наблюдавах с усмивка как Кари и Айрланд се смеят на нещо, което само те си знаят.

— Какво красива момиче — каза майка ми, насочила поглед към сестрата на Гидиън, докато отпиваше от шампанското си.

— Нали?

— Кари също изглежда чудесно.

— И аз му го казах.

Мама ме погледна и се усмихна:

— Предложихме му да задържи апартамента, ако желае, или да му помогнем да си намери

нещо по-малко.

— О! — Погледнах към Кари. Тъкмо кимаше на нещо, което Крие му беше казал. — Той какво каза?

— Че сте му предложили самостоятелен апартамент в съседство с мезонета на Гидиън — отвърна майка ми и се приближи към мен. — Вие ще решите кое е най-добро за всички ви, но аз исках да му дам възможност да остане там, където живее сега. Винаги е добре човек да разполага с повече опции.

Въздъхнах и кимнах.

Мама се протегна и хвана ръката ми.

— Виж, вие с Гидиън изграждате публичния си имидж така, както решите, но трябва да имаш предвид, че онези ужасни клюкарски блогове пишат, че с Кари сте любовници.

Изведнъж разбрах за какво е била цялата суматоха, когато се появихме на червения килим. Нали тримата пристигнахме заедно.

— Гидиън отрича някога да ти е изневерявал — продължи тя тихо, — но е известно, че той е, да кажем… склонен към авантюристични сексуални преживявания. Представяш ли си какви слухове ще започнат да се разнасят, ако тримата живеете заедно?

— О, боже!

Можех да си представя. Светът вече бе видял, че съпругът ми няма нищо против да участва в тройка. Не с друг мъж, но все пак. Гидиън бе оставил тези неща в миналото, но хората не го знаеха, а и не биха искали да го повярват — тази история бе твърде пикантна.

— Мила, преди да кажеш, че слуховете не те интересуват, се замисли колко много хора са засегнати. Ако някой, с когото Гидиън би искал да прави бизнес, реши, че той е прекалено неморален, това може да му струва цяло състояние.

В наши дни бе малко вероятно да се случи подобно нещо, но предпочетох да си замълча, вместо да изтъкна, че това, което всъщност я интересува, са парите. При нея под една или друга форма всичко винаги опираше до тях.

— Разбрах — измърморих.

Когато обявеният час за начало на вечерята наближи, всички започнаха да търсят местата си по масите. Разбира се, ние с Гидиън бяхме най-отпред, тъй като той щеше да държи реч. Картичките с имената на Крис и Айрланд бяха също на нашата маса, както и тази на Кари. Майка ми, Стантън, Мартин и Лейси бяха на масата вдясно от нас, а Магдалин и Гейдж седнаха някъде по-назад.

Гидиън дръпна стола, за да ми помогне да седна, и аз понечих да го сторя, но изведнъж спрях. Стреснах се, когато видях двойката, която седеше през няколко маси от нашата. Изправих се и погледнах към Гидиън:

— Семейство Лукас са тук.

Той вдигна глава и ги затърси с поглед. Разбрах точно кога ги е забелязал, защото внезапно стисна зъби.

— Така е. Седни, ангелчето ми.

Седнах, той бутна стола ми и се настани до мен. Извади телефона си и бързо написа съобщение.

Наведох се към него и му прошепнах:

— Не съм ги виждала заедно досега.

Вдигна поглед към мен.

— Не излизат често като двойка.

Телефонът му извибрира — получил бе отговор.

— На Араш ли пишеш?

— Не, на Ангъс.

— За семейство Лукас ли?

— Майната им.

Мушна телефона обратно в джоба си и се наведе към мен. Сложи едната си ръка на облегалката на стола ми, а другата на масата, и ме затвори като в клетка. Допря устни до ухото ми:

— Следващия път, когато присъстваме на подобно събитие, ще те накарам да облечеш къса пола без бельо под нея.

Бях благодарна, че никой не гледа към нас и не може да ни чуе, както и че оркестърът засвири малко по-силно, за да подкани гостите да заемат местата си.

— Ти си секс маниак.

Продължи тихо и съблазнително:

— Ще плъзна ръка между бедрата ти и ще вкарам пръстите си в сладката ти мека катеричка.

— Гидиън! — Погледнах го скандализирана и видях, че се усмихва похотливо и се взира ненаситно в мен.

— По време на цялата вечеря — шепнеше, допрял устни до слепоочието ми — ще те чукам с пръсти съвсем бавно, ангелчето ми. Ще обработвам прекрасната ти стегната катеричка, докато свършиш. Отново и отново…

— Боже мой!

Ниският му груб глас напомняше за грях и секс. Отпуснах се на стола и потреперих само като чух мръсните му приказки.

— Какво ти става?

Целуна ме бързо и силно по бузата и се изправи.

— Беше страшно напрегната. Сега вече не си.

Ако бяхме сами, щях да го ударя. Казах му го.

— Обичаш ме — заяви Гидиън и огледа залата. Келнерите вече започваха да ни носят салатите.

— Дали?

Отново насочи вниманието си към мен:

— Да. До полуда.

Нямаше смисъл да споря. Беше прав.

Тъкмо ни сервираха десерта — парче апетитен шоколадов сладкиш, когато жена в консервативна тъмносиня рокля дойде до масата ни и се приведе към мен и Гидиън.

— Програмата ще започне след петнайсетина минути — съобщи. — Глен ще говори няколко минути, а после ще те поканим на сцената.

Гидиън кимна.

— Няма проблем. Готов съм.

Жената се усмихна и ми се стори, че е леко смутена от близостта до него. Беше на годините на майка му, но всяка жени може да оцени красив мъж без значение от възрастта си.

— Ева — Айрланд се наведе към мен, — искаш ли да си починем малко преди речта на Гидиън?

Разбрах какво има предвид.

— Разбира се.

Гидиън и Крие станаха от масата и дръпнаха столовете ни. Целият ми гланц за устни се бе изтрил по време на вечерята, така че целунах съпруга си по бузата.

— С нетърпение очаквам да те чуя — казах му и се усмихнах нетърпеливо.

Поклати глава:

— Какви неща те възбуждат само.

— Обичаш ме.

— Така е. Ужасно много.

Последвах Айрланд. Поехме между масите и минахме точно покрай семейство Лукас, които ни забелязаха. Изглеждаха много задушевно — доктор Теранс Лукас бе прегърнал жена си. Ани улови погледа ми, усмихна се внезапно и цялата настръхнах.

Вдигнах ръка и прокарах средния си пръст по веждата. Жестът бе едва забележим, но посланието беше съвсем ясно „Майната ти“.

С Айрланд отминахме малко по-нататък, когато тя изведи спря и се закова на място.

Бутнах се в нея.

— Извинявай.

Тя не помръдна, така че я заобиколих, за да видя какво препречва пътя ни.

— Какво става? — попитах.

Обърна се и ме погледна. В очите ѝ блестяха сълзи.

— Рик — отвърна. Гласът ѝ трепереше.

— Кой?

Опитах се да се сетя за кого говори. Изглеждаше наранена. Изгубена. Изведнъж ми просветна:

— Приятелят ти ли?

Айрланд отново погледна напред. Опитах се да проследя погледа ѝ, оглеждах препълнените маси и търсех… някого.

— Къде е? Как изглежда?

— Ей там — посочи с брадичка и видях сълзите по бузите ѝ. — блондинката в червената рокля.

Огледах няколко възможни двойки и съсредоточих вниманието си върху най-младата от тях. Един поглед беше достатъчен, за да разбера що за човек е този Рик. Някога и аз си падах по такива като него. Самоуверени, със сексуален опит, наясно сочно кога какво да кажат. Призля ми леко, като си помислих на колко такива момчета бях позволила да ме използват.

После се ядосах. Рик се усмихваше предизвикателно и секси на момичето, което се беше залепило за него. Определено не бяха само приятели. Похотливите погледи, които си разменяха, казваха достатъчно.

Стиснах Айрланд за лакътя и я поведох напред:

— Продължавай.

Стигнахме до дамската тоалетна. Влязохме вътре и във внезапно настъпилата тишина чух, че плаче. Дръпнах я към огледалата и установих, че за щастие, сме съвсем сами. Подадох ѝ няколко книжни салфетки, които извадих от кутията в ъгъла.

— Каза ми, че трябва да работи тази вечер — изхлипа Айрланд. — Затова приех поканата на татко.

— Това ли е момчето, което не иска да каже на родителите си за връзката ви заради бащата на Гидиън?

Айрланд кимна.

— И те са там, седят на същата маса.

Припомних си разговора, който бяхме провели при представянето на клипа на „Сикс-Найнтс“. Бабата и дядото на Рик бяха загубили част от състоянието си, като го вложили в пирамидата на Джефри Крос. Затова им се струваше много подозрително, че сега Гидиън е един от най-богатите мъже в света, макар че всеки, който си направи труда да провери, щеше да разбере, че той бе изградил империята си само благодарение на собствения си упорит труд и капитал.

Но момчето навярно само си търсеше извинение, за да върти няколко гаджета едновременно. Все пак родителите му бяха тук, а събитието беше в чест на Гидиън. Може би враждебността на близките му беше просто измислица на Рик.

— Каза ми, че се е разделил с нея преди месеци! — продължи да плаче Айрланд.

— С блондинката ли?

Подсмръкна и отново кимна.

— Видяхме се снощи. Не спомена, че ще идва на събитието.

— А ти каза ли му, че ще присъстваш?

— Не. Не говоря с него за Гидиън.

Дали Рик беше просто глупаво хлапе, което се опитва да изчука всяко хубаво момиче, което види? Или се беше забъркал със сестрата на Гидиън, за да му отмъсти по някакъв перверзен начин? Във всеки случай беше гадняр.

— Не плачи за този нещастник, Айрланд. — Подадох ѝ още салфетки. — Не му доставяй това удоволствие.

— Искам да си отида у дома.

Поклатих глава:

— Това изобщо няма да ти помогне. Честно казано, нищо няма да помогне. Ще те боли известно време. Но ако искаш, можеш да му го върнеш. Навярно ще се почувстваш по-добре след това.

Погледна ме, сълзите все още се стичаха по бузите ѝ.

— Какво имаш предвид?

— До теб на масата седи един от най-сексапилните модели в Ню Йорк. Само кажи и Кари ще се превърне в твоето много внимателно и лудо влюбено гадже. — Колкото повече си мислех за тази идея, толкова повече ми харесваше. — Заедно можете уж случайно да се сблъскате с Рик и… „А, ти тук ли си?… Здрасти.“ Представи си как ще реагира, като те види. Но какво би могъл да каже? Той си е с блондинката. И когато се разделиш с него, резултатът ще е равен.

Айрланд започна да трепери.

— Може би трябва просто да поговоря с него…

Магдалин влезе в тоалетната и застина за миг, за да прецени ситуацията.

— Айрланд, какво има?

Сестрата на Гидиън поклати глава:

— Нищо, всичко е наред.

— Добре… — Магдалин погледна към мен. — Няма да любопитствам, но искам да знаеш, че никога не бих казала нищо на братята ти без твое разрешение.

След минута мълчание Айрланд заговори през сълзи:

— Има едно момче, с което излизам от няколко месеца… Сега е тук с друга. С бившето си гадже.

Аз подозирах, че той изобщо не е късал с онова момиче, а излиза едновременно и с нея, и с Айрланд, но от друга страна, имах навика да подхождам прекалено цинично към подобни ситуации.

— О! — На лицето на Магдалин се изписа съчувствие. — Мъжете са такива гадняри понякога. Виж, ако искаш да се измъкнеш, без да те забележи, мога да ти поръчам кола — предложи, отвори чантичката си и извади смартфона. — За моя сметка. Какво ще кажеш?

— Чакай малко — прекъснах я и изложих плана си.

Магдалин вдигна вежди:

— Страхотно! Защо да се ядосваш, щом можеш да му го върнеш?

— Не знам… — Айрланд се погледна в огледалото и изруга, взе още една салфетка и

започна да оправя грима си. — Изглеждам ужасно.

— Изглеждаш милион пъти по-добре от онази повлекана там — уверих я.

Засмя се през сълзи:

— И аз я мразя. Такава кучка е.

— Убедена съм, че се възхищава на рекламите на Кари за „Грей Айълс“ — подхвърли Магдалин. — Аз поне със сигурност.

Тези думи свършиха работа. Айрланд още не бе съвсем готова да се откаже от Рик, но беше твърдо решена да предизвика завистта на русата му придружителка.

Останалото щеше да дойде с времето. С малко късмет.

Все пак има уроци, които ние жените трябва да научим сами то трудния начин.

Върнахме се обратно на масата точно когато един господин — навярно Глен — се изкачи по стълбите на сцената и отиде до катедрата. Клекнах до Кари и сложих ръка върху неговата.

Той сведе поглед към мен.

— Какво има?

Обясних му какво искам да направи и защо.

Ослепителната му усмивка проблесна в полутъмната зала.

— Разбира се, бебчо.

— Ти си най-добрият, Кари.

— Всички така казват.

Вдигнах поглед, изправих се и отидох до стола си, който Гидиън издърпа назад. Сладкишът ми още си беше там и аз го погледнах с нетърпение.

— Опитаха се да ти го вземат — прошепна Гидиън, но аз го защитих.

— О, благодаря ти, миличък. Толкова си добър с мен.

Сложи ръка на бедрото ми под масата и го стисна леко.

Наблюдавах съпруга си, докато хапвах сладкиша. Възхищавах се колко спокоен и отпуснат изглежда, докато Глен обясняваше каква важна работа върши организацията му в града. Всеки път, когато се сетех, че може да ми се наложи да държа реч от името на Гидиън, стомахът ми се бунтуваше. Но в крайна сметка щях да се науча да се справям. Щях да науча всичко необходимо, за да съм от полза както за съпруга си, така и за „Крос индъстрис“.

Имахме време, а аз имах любовта на Гидиън. Останалото щеше да си дойде на мястото.

— За нас е чест да отдадем дължимото на един мъж, който не се нуждае от представяне…

Оставих вилицата и се заслушах, докато Глен възхваляваше многобройните качества на

съпруга ми, щедростта и отдадеността му на каузи в полза на жертвите на сексуално насилие. Крие наблюдаваше Гидиън, сякаш го разбираше по-добре и се гордееше с него. Гледаше го по същия начин, по който гледаше Айрланд.

Залата избухна в аплодисменти, когато мъжът ми се изправи с гъвкаво движение. Аз също станах заедно с Крие, Кари и Айрланд. Всички в залата ни последваха и Гидиън се изкачи на сцената, придружен от нестихващи овации. Преди да тръгне, ме погледна и леко докосна косата ми.

Изпитах особено удоволствие, когато видях как преминава по сцената. Движеше се с равномерна уверена крачка и приковаваше всички погледи. Беше силен и в същото време грациозен. Движеше се така красиво, че бе истинско удоволствие да го гледаш.

Постави върху катедрата плакета, който му бяха дали; загорените му от слънцето ръце контрастираха с белите маншети на ризата. После започна да говори. Произнасяше всяка дума внимателно и ясно, сякаш ѝ отделя специална милувка. В залата не се чуваха други звуци, всички бяха омагьосани от красивата му тъмна осанка и ненадминатото му дар слово.

Всичко свърши прекалено бързо. В момента, в който Гидиън взе плакета, се изправих отново на крака. Ръкоплясках толкова силно, че дланите ме заболяха. След това го насочиха към единия край на сцената, където го очакваха Глен и някакъв фотограф. Гидиън им каза нещо, обърна се към мен и протегна ръка — искаше да отида при него.

Изчака ме до стълбите и ми подаде ръка, за да ми помогне да се кача с високите си токчета.

— Толкова силно те желая в момента — прошепнах му тихо.

Гидиън се засмя:

— Секс маниачка.

След края на вечерята танцувахме още около час.

Трябваше да танцувам по-често със съпруга си. Движеше се толкова умело и предизвикателно на дансинга, колкото и в леглото. Извиваше тялото си силно и грациозно, водеше партньорката си уверено и твърдо.

Гидиън чудесно знаеше как умеем да се движим заедно и се възползваше от това. Не пропускаше възможност да отърка тялото си в моето. Бях страшно възбудена и от страстния му поглед личеше, че той го усеща.

Когато най-после успях да откъсна очи от него, забелязах, че Кари танцува с Айрланд. Първия път, когато го поканих да дойде с мен на уроци по танци, той ми се подигра, но после се съгласи и бързо се превърна в любимец на инструктора ни. Танцът му идваше отвътре и той с лекота водеше Айрланд въпреки нейната неувереност.

Кари се нуждаеше от много пространство, когато танцува, така че двамата с Айрланд скоро привлякоха вниманието на всички присъстващи. Той обаче не откъсваше очи от партньорката си и чудесно играеше ролята на неин пламенен ухажор. Въпреки че още страдаше, Айрланд бе очарована от непрестанното му внимание. Виждах, че често се смее, а бузите ѝ бяха поруменели от усилието.

Изпуснах срещата ѝ с Рик, която очаквах с голямо нетърпение, но станах свидетел на последиците от нея. Момчето танцуваше с гаджето си, но изобщо не можеше да се сравнява с Кари нито по умения, нито по външен вид. Усмивките и похотливите погледи, които доскоро си разменяше с блондинката, секнаха. Двамата честичко поглеждаха към Кари и Айрланд, които очевидно се забавляваха много повече.

Теранс и Ани Лукас също танцуваха, но благоразумно се придържаха към другия край на дансинга.

— Да се прибираме — каза Гидиън, когато песента свърши и спряхме да танцуваме — и да се поизпотиш под тези диаманти.

Усмихнах се.

— С удоволствие.

Върнахме се обратно до масата, той си взе плакета, а аз чантичката.

— Ние също ще тръгваме — заяви Стантън и двамата с мама се присъединиха към нас.

— Ами Кари? — попитах.

— Мартин ще го закара вкъщи — отвърна мама. — Остави ги, нека се забавляват.

Излизането от залата ни отне точно толкова време, колкото и влизането, защото много хора искаха да поговорят с Гидиън или Стантън за първи път тази вечер. Аз само благодарях за изказаните поздравления, но майка ми от време на време казваше по нещо — авторитетно правеше кратък, но смислен коментар по темите, които съпругът ѝ обсъждаше. Завиждах на познанията ѝ и реших, че ще последвам примера ѝ. Трябваше да си поговорим за това при първа възможност.

Положителната страна на забавянето беше, че имаше достатъчно време да докарат колите ни. Когато най-после наближихме изхода, Раул ни каза, че лимузината ни е само на една пряка. Кланси ми се усмихна бързо и съобщи, че колата на мама и Стантън току-що е паркирала пред сградата.

Папараците ни чакаха отвън. Бяха по-малко, отколкото преди, но наброяваха поне дузина.

— Хайде да се видим утре — предложи мама и ме прегърна във фоайето.

— Звучи добре — отдръпнах се. — Може да се отдадем на СПА процедури.

— Чудесна идея — усмихна се широко. — Аз ще уредя всичко.

Прегърнах Стантън на раздяла, Гидиън се ръкува с него. Излязохме и около нас заблестяха светкавиците на фотоапаратите. Градът ни посрещна с шума на късния трафик и приятната топлина на нощта. Влажността вече намаляваше, тъй като лятото отстъпваше пред есента, и с нетърпение очаквах момента, когато щях да мога да прекарвам повече време на открито. Есента в Ню Йорк няма равна на себе си по чар — нещо, на което преди се бях наслаждавала само по време на кратките си посещения.

— Лягай долу!

Едва чух вика, преди Гидиън да ме събори на земята. Разтресе ме силен шум, отскочи от тухлената стена и зазвъня в ушите ми. Оглушително близо… Боже мой! Точно до нас.

Паднахме тежко върху покрития с килим тротоар. Гидиън се изтъркаля върху мен и ме покри с тялото си. Усетих още по-голяма тежест, когато някой се хвърли върху съпруга ми. Последва нов трясък. После още един. И още един…

„Смазана съм. Тежи ми. Дишай. — Белите ми дробове отказваха да работят. Главата ми щеше да се пръсне. — Кислород. Господи.“

Опитах се да се боря. Стисках червения килим. Гидиън ме притисна още по-силно. Гласът му кънтеше в ухото ми, но ужасното бучене в главата ми заглушаваше думите му.

„Въздух. Не мога да дишам…“

Светът потъна в мрак.

Глава 14

— Боже мой! Ева!

Прокарвах като луд ръце по отпуснатото ѝ тяло, търсех дали е ранена. В това време шофьорът натисна здраво педала на газта, лимузината подскочи силно и се залепих за облегалката на колата.

Жена ми лежеше напълно безчувствена в скута ми и не реагираше въпреки отчаяните ми опити да разбера какво ѝ е. По дрехите и кожата ѝ нямаше кръв. Пулсът ѝ беше ускорен. Дишането — нормално.

Изпитах такова облекчение, че ми се зави свят. Взех я в обятията си като дете и я притиснах до себе си.

— Слава богу.

Раул крещеше заповеди в микрофона на китката си. В момента, в който млъкна, го попитах:

— Какво, по дяволите, стана?

— Един от фотографите имаше пистолет и започна да стреля — обясни. — Кланси го залови.

— Някой пострада ли?

— Моника Стантън.

— Какво?

Пулсът ми тъкмо бе започнал да се нормализира, но сега сърцето ми пак заби лудо. Погледнах жена си, която бавно започваше да идва на себе си и потрепваше с клепачи.

— Боже мой! Сериозно ли е?

Раул въздъхна дълбоко.

— Очаквам да ми съобщят. Не изглеждаше никак добре. Вие сграбчихте госпожа Крос, а госпожа Стантън застана на пътя на куршумите.

„Ева.“

Прегърнах жена си силно и прокарах ръка през косата ѝ, докато се движехме с пълна газ през града.

— Какво стана?

Стомахът ми се стегна на възел, щом чух тихия въпрос, който Ева зададе, докато завивахме към гаража. Раул ме погледна мрачно. Само преди минута някой му беше позвънил и той се бе обърнал към мен, за да потвърди най-страшните ми страхове.

Поклати глава и едва чуто произнесе: „Съжалявам.“

Майката на съпругата ми беше мъртва.

Как щях да съобщя на Ева? И как можех да я опазя в безопасност след това, докато разберем какво, по дяволите, става?

Телефонът в джоба на сакото ми непрекъснато звънеше. Обаждания. Съобщения. Трябваше да отговоря на всички, но жена ми беше на първо място.

Минахме покрай охраната в стъклената будка и паркирахме в гаража. Потропвах нервно с крак по пода на колата. Исках да изляза възможно най-бързо. Трябваше да държа съпругата си под ключ.

— Гидиън — промълви Ева и се хвана за сакото ми, — какво стана? Чух изстрели…

— Фалшива тревога — отвърнах и я прегърнах прекалено силно. — Гръмна ауспухът на някаква кола.

— Какво? Наистина ли? — Премигна и присви от болка очи, когато я притиснах до себе си. — Ох!

— Извинявай.

Съборил я бях силно на земята, нямаше как да омекотя удара, без да я изложа на опасност. Реагирах мигновено и инстинктивно на заповедта на Раул.

— Реакцията ми беше пресилена.

— Значи нямаше нищо? — попита ме и се опита да седне. — Стори ми се, че чух няколко изстрела.

— Сигурно е бил трясъкът от няколко фотоапарата. Много хора се стреснаха и изпуснаха оборудването си.

Колата спря, Раул изскочи от нея и протегна ръка, за да помогне на Ева. Жена ми слезе бавно, а аз застанах точно зад гърба ѝ, грабнах я на ръце още щом се изправих.

Отидох до асансьора и изчаках Раул да набере кода. Човек от охраната стоеше зад гърба ни и гледаше в обратната посока.

Сложил бе ръка в джоба на якето си и стискаше пистолет, докато оглеждаше помещението.

Щеше ли да успее да ни опази, ако наоколо се спотайваше втори стрелец?

— Стига, мога да ходя и сама — заяви Ева. Все още бе леко замаяна и беше обгърнала раменете ми с ръце. — А ти трябва да си вдигнеш телефона. Не чуваш ли, че звъни като луд.

— След малко — отвърнах и влязох в асансьора. — Ти припадна. Изкара ми акъла.

— Не можех да дишам.

Целунах я по челото и ѝ се извиних отново. Нямаше да се почувствам в безопасност, преди да влезем в апартамента. Хвърлих поглед на Раул:

— Връщам се след малко.

Занесох жена си направо в спалнята и я оставих на леглото, върху завивките. Лъки започна да лае в къщичката си, опитваше се да излезе.

— Всичко е толкова странно — каза Ева и поклати глава. — Къде ми е чантата? Искам да се обадя на мама. Кланси също ли изпадна в паника?

Стомахът ми се сви. Бях обещал на жена си никога да не я лъжа и знаех, че тази лъжа ще я нарани жестоко. Ще нарани нас. Но… боже мой! Как, по дяволите, да ѝ кажа? И ако го направя, как да я задържа вкъщи? Знаех, че веднага ще поиска да излезе и да види истината с очите си.

Жалното скимтене на Лъки още повече опъваше нервите ми.

— Мисля, че чантата ти остана в колата. — Отметнах косата от челото ѝ. Опитвах се да овладея треперенето, което заплашваше да обхване цялото ми тяло. — Ще наредя някой да слезе и да ти я донесе.

— Добре. Мога ли да използвам твоя телефон?

— Хайде първо да те настаним в леглото. Боли ли те някъде? Наранена ли си?

Хвърлих гневен поглед към Лъки, но той заблъска още по-силно по металната решетка.

Ева натисна с пръст бедрото си и примижа от болка.

— Може би тук.

— Добре. Ще се погрижим за това.

Отидох в банята и извадих телефона си. Имах безброй пропуснати разговори и съобщения. Изключих го, мушнах го в джоба на панталона си и пуснах водата във ваната. Ако някой от по-близките ми хора искаше да се свърже с мен, можеше да се обади на Раул или Ангъс.

Хвърлих шепа соли в горещата вода, макар да знаех, че ваната крие известен риск — много рядко успявах да се удържа и да не последвам Ева в нея. И все пак горещата вана я караше да се отпусне и да се успокои. Предполагах, че жена ми си подремва през деня, за да навакса нощното ни будуване, но от уикенда насам страдаше от недоспиване.

Ако успеех да я успокоя и да я накарам да си легне, може би щеше да се унесе и да заспи. Това щеше да ми даде време да разбера какво точно се е случило и каква е опасността в момента, а и да поговоря с доктор Питърсън…

По дяволите! И с Виктор. Трябваше да се обадя на бащата на Ева. Да го кача на самолет за Ню Йорк възможно най-бързо. Кари. Той също трябваше да е тук. Щом научех всички факти и осигурях нужната подкрепа на Ева, вече можех да ѝ кажа. Нужни ми бяха само няколко часа. Нищо повече.

Опитвах се да не обръщам внимание на сковаващия страх, че Ева няма да ми прости за забавянето.

Когато се върнах в спалнята, видях, че жена ми пуска Лъки от къщичката му. Засмя са на ентусиазма, който кутрето прояви. Този щастлив звук, който толкова много обичах, прониза като нож гърдите ми.

Ева целуна Лъки по главата и ме погледна със светнал поглед.

— Трябва да го занесеш при кучешката тоалетна. Стоял е затворен доста дълго.

— Ще го занеса.

Почеса Лъки по главата и ми го подаде.

— Чувам, че водата тече в банята.

— Вземи си една вана, ще ти дойде добре.

— Искаш да загрея ли? — подкачи ме.

Погледът в очите ѝ… направо ме убиваше. За малко да ѝ кажа, но в гърлото ми бе заседнала буца и думите отказваха да излязат.

Вместо това се обърнах и тръгнах по коридора към втората баня, където бяха тоалетната и изкуствената трева на Лъки. Оставих го там и прокарах пръсти през косата си.

Мисли, по дяволите! Боже, нуждаех се от нещо за пиене.

Да. Питие. Силен алкохол.

Отидох в кухнята и се запитах какво би пила Ева. Може би някакъв дижестив? Домашният телефон. Дявол да го вземе. Отидох да му изключа звука и видях, че някой вече го е направил. Тогава мярнах кафемашината и се сетих отново за напитката.

Нещо топло. Отпускащо. Без кофеин.

Чай. Отидох до килера и започнах да ровя. Разбутах кутиите по рафтовете — търсех кутията с чай, която Ангъс държеше в мезонета. Някакъв билков боклук, който уж действал успокояващо. Открих чая и се заех да го приготвя. Напълних една чаша с гореща вода от чешмата. Пуснах две пликчета чай в нея, добавих порядъчно количество ром и лъжица мед. Разбърках, разлях по плота. Още ром.

Изхвърлих пликчетата в умивалника и се върнах обратно при жена си.

За миг изпаднах в паника, тъй като не я открих в спалнята. После чух, че е в дрешника, и въздъхнах дълбоко от облекчение. Оставих чашата с чай до ваната, спрях водата и отидох при Ева. Заварих я да седи на пейката и да си събува обувките.

— Мисля, че роклята е напълно съсипана — каза ми. Изправи се боса и ми показа скъсаното място от лявата страна на дрехата.

— Ще ти купя друга.

Усмихна се широко:

— Много ме глезиш.

Беше истинско мъчение. Всяка секунда. Всяка лъжа, която изричах. Всяка истина, която премълчавах.

Болеше ме от любовта в очите ѝ. От безпрекословното ѝ доверие. По гърба ми започна да се стича пот. Свалих сакото си с бързо движение и го захвърлих. Дърпах с все сили папийонката и яката на ризата си, докато свалих и двете и най-после можех да дишам.

— Помогни ми да се разкопчая. — Ева се обърна с гръб към мен.

Разкопчах роклята и я смъкнах от раменете ѝ, оставих я да се свлече на пода. После разкопчах сутиена ѝ и тя въздъхна облекчена, защото вече нищо не я стягаше.

Огледах я и изругах мислено, като видях синината, която вече се оформяше на бедрото ѝ, и ръката ѝ, издрана от червения килим.

Прозина се.

— Боже, колко съм уморена.

„Слава богу!“

— Трябва да се наспиш тогава.

Хвърли ми страстен поглед:

— Не съм чак толкова уморена.

Господи! Ако ме изкормеха жив, едва ли щеше да ме боли толкова много. Не можех да я докосна, не можех да правя любов с нея… след като я мамех по този начин.

Преглътнах с усилие.

— Добре. Първо трябва да свърша малко работа. И да ти взема чантата. Приготвил съм ти чай с малко ром. До ваната е. Отпусни се, аз ще дойда при теб веднага щом мога.

— Всичко наред ли е?

Не можех да я лъжа повече, затова ѝ казах нещо, което беше вярно, но нямаше нищо общо със ситуацията:

— Тази седмица ми остана много недовършена работа. Някои неща не търпят отлагане.

— Извинявай. Знам, че аз съм виновна — изрече и ме целуна по бузата. — Обичам те, шампионе.

Грабна един халат от закачалката, облече го и излезе. Стоях в дрешника, обгърнат от аромата ѝ. Върховете на пръстите ми все още пламтяха от допира до Ева, сърцето ми блъскаше от страх и от омраза към мен самия.

Лъки влетя толкова бързо, че се бутна във вратата и отскочи от нея, преди да се блъсне в краката ми. Вдигнах го и го погалих по главата.

Дори той не можеше да ме събуди от този кошмар.

Раул чакаше в домашния ми кабинет и говореше оживено по телефона си. Приближих се до него и затворих вратата след себе си.

Свърши разговора и се изправи.

— Полицията е на местопрестъплението. Задържали са стрелеца.

— Моника?

— Чакат съдебния лекар.

Не можех да си го представя. Отидох до бюрото и се отпуснах тежко на стола. Плъзнах поглед по снимките на Ева на стената.

— Детективите са уведомени, че с госпожа Крос ще си бъдете вкъщи, когато дойде време да вземат показания.

Кимнах и се помолих мислено да изчакат до сутринта, преди да дойдат у дома.

— Изключих телефона в кухнята, когато пристигнахме.

— Забелязах. Благодаря ти.

Някой почука на вратата. Изтръпнах, защото очаквах да се появи Ева. Въздъхнах от облекчение, когато в стаята влезе Ангъс.

— Връщам се там — каза Раул. — Ще ви държа в течение.

— Донеси ми чантата на Ева от колата. И потърси Кари. Доведи го тук.

Раул кимна и излезе.

Ангъс се настани в стола, от който колегата му бе станал току-що.

— Съжалявам, момко.

— Аз също.

— Трябваше да съм там.

— И още един човек, когото обичам, да попадне в обсега ни куршумите? — Станах, бях прекалено напрегнат и не ме свърташе на едно място. — Истински късмет е, че по това време беше в дома на семейство Лукас.

Ангъс ме погледна за момент, после сведе поглед към ръцете си.

Трябваше ми минутка, за да осъзная какво съм казал. И още една, за да се сетя, че никога преди не съм му казвал, че го обичам. Надявах се, че все пак го е знаел.

Пое си дълбоко въздух, вдигна брадичка и ме погледна отново.

— Как е Ева?

— Трябва да проверя. В момента е във ваната.

— Горкото момиче.

— Все още не знае — изрекох и потърках врата си. — Не съм ѝ казал.

— Гидиън — Ангъс бе разтворил широко очи и в тях се четеше палещият ужас, който изпитвах аз, — не можеш…

— Каква би била ползата, ако ѝ кажа? — срязах го. — Засега не знаем нищо. Майка ѝ вече я няма. Не бих я пуснал да се върне там и да види… това. Защо да я измъчвам и да я излагам на риск? Боже мой, можеше тя да е на мястото на Моника! Ако не я държим в безопасност, може да ѝ се случи същото.

Гледаше ме като човек, който бе виждал — а и все още виждаше — твърде много неща.

— Ще проведа няколко телефонни разговора — казах и извадих телефона си. — Трябва да поставя ситуацията под контрол, преди да ѝ кажа. Да се опитам да смекча удара, доколкото е възможно. Преживяла е толкова много… — Не можех да говоря повече, очите ми горяха.

— Какво да направя, за да ти помогна? — попита Ангъс тихо.

Взех се в ръце.

— Трябва ми самолет, който да докара бащата на Ева. Сега ще му се обадя.

— Ще имам грижата — заяви и се изправи.

— Дай ми няколко минути, за да му съобщя новината, и му изпрати съобщение с информация за полета веднага щом я получиш.

— Няма проблем.

— Благодаря ти.

— Гидиън… Трябва да ти кажа, че претърсването на дома на семейство Лукас се оказа успешно. — Бръкна в джоба си и извади флашка с размерите на дребна монета. — Ани държеше това в сейф в спалнята, в кутийка под бижутата си. Сканирала е всички записки.

Погледнах го с празен поглед.

В момента Ани и Хю бяха най-малката ми грижа.

— Всичко е лъжа — продължи. — Не се споменава нищо за случилото се. Но когато имаш време да погледнеш записките, може да ти се стори интересно казаното за Кристофър.

Ангъс остави флашката на бюрото ми и излезе от стаята.

Вперих поглед в нея. Приближих се, отворих чекмеджето и с едно движение я бутнах вътре.

Включих отново телефона си. Видях, че имам есемеси и гласови съобщения от Кари, Магдалин, Кланси, Айрланд, Крис…

Дойдоха ми в повече в този момент, затова отидох на главното меню.

Избрах телефона на доктор Питърсън и му се обадих. Изслушах записа и натиснах бутона за спешни случаи извън работно време. Казах на оператора, че наистина става въпрос за изключително спешен случай и докторът трябва да ми се обади възможно най— скоро.

Говорех за нещо изключително лично, но целият разговор протече хладно и дистанцирано. Този мрачен процес ми се стори обиден за красивата и изпълнена с живот съпруга и майка, която вече не бе между нас. И все пак установих, че много ми се иска, ако е възможно, и следващият разговор, който се налагаше да проведа, да протече също толкова спокойно и безпристрастно.

Позвъних и се отпуснах на стола в очакване някой да вдигне телефона от другата страна. Разговарях с Виктор за последно, когато му се обадих от Рио, за да му разясня обстоятелствата около снимката, на която бях с двете жени в клуба. Той реагира хладно и резервирано. Без да го изразява гласно, ми даде да разбера, че според него не съм достатъчно добър за Ева. Не можех да не се съглася с Виктор. Сега трябваше да му съобщя, че другата жена, на която е държал толкова много, отново му е била отнета. Този път завинаги.

Ева вярваше, че баща ѝ е все още влюбен в майка ѝ. Ако наистина беше така, новината щеше да го съсипе. Още усещах вкуса на жлъчка в гърлото си, както и ледената паника, която скова разума ми в първите мигове след стрелбата. За мен всичко би изгубило смисъл, ако я нямаше Ева.

— Рейъс — каза вместо поздрав Виктор, когато вдигна телефона. Звучеше хладно и напрегнато. На заден фон се носеше шум като от трафик. Далечна музика.

Погледнах часовника си и прецених, че може още да е на смяна.

— Крос се обажда. Трябва да ти кажа нещо. Сам ли си?

— Бих могъл да остана сам. Какво се е случило? — попита ме настоятелно, щом долови мрачния тон в гласа ми. — Да не би да е станало нещо с Ева?

— Не, не с Ева.

„Просто го кажи. Бързо и без заобиколки. Ти самият така би предпочел да ти съобщят, че животът ти е приключил.“

— Моника почина тази нощ. Моите съболезнования.

Настъпи ужасно мълчание.

— Какво каза?

Отпуснах глава на облегалката на стола. Беше ме чул добре, усетих го по гласа му. Но не можеше да повярва.

— Много съжалявам, Виктор. В момента не разполагаме с много информация.

Чух отваряне на автомобилна врата, която след миг се затръшна силно. Чу се пращене от полицейска радиостанция, а след това настъпи зловеща тишина, която продължи ужасно дълго. И все пак знаех, че Виктор е на телефона.

— Случи се преди около час — обясних тихо в опит да наруша тишината. — Тръгвахме си от официална вечеря. Някой откри огън в тълпата.

— Защо?

— Не знам. Но стрелецът е бил заловен. Скоро ще научим подробности.

— Къде е дъщеря ми? — прозвуча по-решително.

— Вкъщи с мен. Няма да я пусна да излезе, докато не се убедя, че е безопасно. В момента ти уреждам полет за насам. Ева ще има нужда от теб.

— Искам да говоря с нея.

— Тя си почива. Ще получиш съобщение с цялата информация за полета веднага щом имаме потвърждение. Изпращам ти един от моите самолети. Ще говориш е Ева утре сутрин, когато пристигнеш.

Виктор въздъхна дълбоко:

— Добре. Ще се приготвя.

— До скоро.

Затворих телефона и си помислих за другия човек, когото Ева приемаше за свой баща.

Не исках и да си помислям какво преживява Стантън в момента, това ме убиваше. Но му съчувствах и дълбоко съжалявах, че каквото и да му предложа сега, ще е напълно безсмислено.

Все пак му написах съобщение: „Моля те, кажи ми, ако мога да помогна по какъвто и да е начин.“

Излязох от кабинета и отидох в голямата баня. Спрях на прага. Всичко ме заболя при вида на Ева, която се бе излегнала със затворени очи в горещата вода. Косата ѝ бе вдигната на небрежен секси кок. Диамантите блестяха на плота. Лъки буташе краката ми с лапи.

— Здрасти — изрече жена ми, без да отваря очи. — Свърши ли си работата?

— Не още. Но сега трябва да се погрижа за теб. — Отидох при нея и видях, че чаят с ром е наполовина изпит. — Допий си чая.

Отвори бавно очи, беше сънена и отпусната.

— Силен е. Замайва ме.

— Добре. Допий го.

Послуша ме. Не от покорство, а защото така ѝ изнасяше.

— Ще дойдеш ли при мен? — попита и облиза устни.

Поклатих глава. Ева се нацупи.

— Тогава излизам оттук.

Надигна се от ваната и струйки вода се спуснаха по поруменелите извивки на тялото ѝ.

Усмихна се съблазнително, много добре знаеше как ми въздейства в този момент.

— Сигурен ли си, че няма да промениш решението си?

Едва успях да преглътна.

— Не мога.

Взех кърпа и я подадох на Ева с тежки стъпки. Обърнах се, гледката ме измъчваше. Извадих от шкафа няколко лекарства и ги оставих на плота.

Жена ми дойде и се облегна на мен.

— Добре ли си? Още ли мислиш за майка си?

— Какво? Не. — Изпъшках и сведох глава. — Когато изгуби съзнание… По дяволите! Никога не съм бил толкова уплашен.

— Гидиън — притисна се до мен и ме прегърна, — добре съм.

Въздъхнах, прегърнах я и бързо я пуснах. Болеше ме да я прегръщам, като знаех какво премълчавам.

— Дай да погледна, за да се убедя.

Лъки седеше, извил глава на една страна, и ме наблюдаваше с любопитство, докато преглеждах ръката на Ева. Почистих зачервеното ожулено място с тампон, напоен с антисептик, и го намазах с успокояващ мехлем. Сложих отгоре марля, за да не се замърси. Намазах обилно с арника синината на бедрото ѝ, като движех леко пръсти по нараненото място, докато гелът попие напълно.

Допирът и вниманието ми я възбуждаха въпреки нежеланието ми. Стиснах очи и се изправих.

— Хайде бързо в леглото, госпожо Крос.

— Ммм… Да, да вървим в леглото. — Протегна ръце към раменете ми и прокара пръсти по развързаните краища на папийонката ми. — Харесва ми, че си разкопчал яката си. Много е секси.

— Ангелчето ми… убиваш ме. — Улових ръцете ѝ. — Имам още малко работа.

— Добре. Ще се държа прилично. Засега.

Хванах я за ръка и я изведох от банята. Запротестира, когато извадих фланелка с надпис „Крос индъстрис“ и я нахлузих през главата ѝ.

— Ами диамантите? — попита.

След тази нощ може би никога повече нямаше да ги сложи. Къде, по дяволите, беше доктор Питърсън? Имах нужда от него, трябваше да ми помогне да кажа на Ева правилните думи по правилния начин, когато моментът настъпи.

Докоснах бузата ѝ с върха на пръстите си — само този допир можех да си позволя.

— Така ще ти е по-удобно.

Завих я в леглото и отметнах косата от бузата ѝ. Щеше да заспи с вярата, че майка ѝ все още е на този свят, а съпругът ѝ никога няма да я излъже.

— Обичам те.

Целунах я по челото, исках тези думи да отекват в съня ѝ.

Беше твърде възможно на сутринта, когато се събуди, вече да не вярва в тях.

Оставих Ева да си почива, затворих вратата на спалнята и отидох в кухнята, за да си налея нещо за пиене. Нещо силно, което влиза лесно и би могло да развърже възела в стомаха ми.

В хола заварих Кари. Седеше на дивана и държеше главата си в ръце. Ангъс говореше тихо по телефона, седнал в далечния край на масата за хранене.

— Искаш ли нещо за пиене? — попитах Кари, когато минах покрай него.

Вдигна глава и видях сълзите му. Беше страшно разстроен.

— Къде е Ева?

— В момента спи. Така е най-добре.

Отидох в кухнята, взех две чаши и бутилка уиски и сипах догоре. Плъзнах едната чаша към Кари, когато той застана до мен.

Изпих питието си на една глътка. Затворих очи и усетих как ме изгаря отвътре.

— Ще останеш в стаята за гости. — Гласът ми бе загрубял от силното питие. — Ева ще има нужда от теб на сутринта.

— И двамата ще имаме нужда един от друг.

Сипах си още едно.

— Виктор пътува насам.

— Дявол да го вземе! — Кари избърса очи. — Стантън остаря направо пред очите ми, човече. Сякаш трийсет години от живота му изтекоха само за миг.

Ръката му трепереше силно, когато вдигна чашата към устните си.

Телефонът иззвъня в джоба ми, извадих го и отговорих, въпреки че номерът беше непознат.

— Крос.

— Гидиън, доктор Питърсън се обажда. Получих съобщението ти.

— Само момент… — Притиснах телефона към гърдите си и погледнах към Кари: — Трябва да проведа този разговор.

Той махна с ръка, вперил поглед в кехлибарената течност в чашата си.

Отидох до спалнята и открехнах вратата. С облекчение видях, че Ева спи дълбоко, а кучето се е сгушило на кълбо до нея. Отдалечих се, влязох в кабинета си и затворих вратата.

— Извинете, трябваше да отида в друга стая, за да мога да говоря спокойно.

— Няма нищо. Какво става, Гидиън?

Отпуснах се в стола зад бюрото си и подпрях глава с ръка.

— Обадих се заради майката на Ева. Тази вечер стана инцидент. Беше убита.

— Моника… — Пое си дълбоко въздух. — Разкажи ми какво точно стана.

Спомних си, че Моника също е… беше… пациент на доктор Питърсън. Съобщих му същото, което казах и на Виктор.

— Трябва да дойдете у нас. Имам нужда от помощта ви. Не знам как да съобщя на Ева.

— Как да…? Съжалявам, Гидиън. Късно е и не разбирам. Предположих, че Ева е била с теб, когато всичко това се е случило.

— Беше точно до мен, но я съборих на земята, за да я предпазя. Изкарах ѝ въздуха. Изгуби съзнание и когато отново дойде на себе си, ѝ казах, че е било фалшива тревога.

— О, Гидиън — въздъхна доктор Питърсън, — не е било никак разумно от твоя страна.

— Взех правилното решение. Ева с нищо не би могла да помогне при тези обстоятелства.

— Не можеш да я предпазиш от всичко, а и лъжата никога не е решение на проблема.

— Мога да я предпазя да не се превърне в мишена! — Скочих на крака. Бях бесен, защото неговата реакция и тази на Ангъс отразяваха най-ужасните ми страхове как Ева ще реагира на решението ми. — Докато не разбера откъде идва заплахата, няма да я пусна да излезе навън, а тя точно това ще иска да направи!

— Ева трябва сама да вземе това решение.

— Би взела грешното решение.

— И въпреки това има правото да стигне съвсем сама до него.

Поклатих глава, макар да знаех, че не може да ме види.

— Безопасността ѝ не подлежи на обсъждане. Тя се тревожи за всички около себе си. Аз поемем отговорността да се тревожа за нея.

— Можеш да ѝ кажеш точно какви са тревогите ти — заяви тихо и успокояващо доктор Питърсън. — Обясни ѝ ги.

— Ева никога няма да постави собствената си безопасност на първо място. Ще поиска да бъде до Стантън.

— Когато е с други хора, които споделят мъката ѝ…

— В момента той стои до трупа на майка ѝ на един градски тротоар! — прекъснах го студено.

Тези думи и образът, който извикваха, бяха отвратителни. Стана ми лошо, стомахът ми се бунтуваше срещу погълнатия алкохол. Но имах нужда някой да осъзнае колко ужасно бе всичко и защо взех такова решение. Да ми даде надежда, че Ева ще разбере подбудите ми.

— Не ми казвайте какво е най-добро за нея — продължих. — Няма да ѝ позволя да отиде там. Тази картина ще я преследва до края на живота ѝ, ако я оставя да види… това.

Доктор Питърсън замълча. След това каза:

— Колкото повече чакаш, толкова по-трудно ще стане и за двама ви.

— Ще ѝ кажа веднага щом се събуди. Вие ще дойдете тук и ще ми помогнете да го направя.

— Гидиън…

— Говорих с баща ѝ в Калифорния. Виктор ще пристигне съвсем скоро. А и Кари е тук. — Крачех напред-назад из кабинета си. — Те имат известно време да осмислят случилото се, така че, когато Ева ги види, ще могат да ѝ окажат подкрепата, от която се нуждае. Вие също ще можете да ѝ помогнете.

— Не разбираш ли, че за Ева най-значимият източник на сила и подкрепа си ти самият, Гидиън? А като криеш от нея нещо толкова важно и постъпваш нечестно спрямо нея, ти разклащаш устоите, на които се крепи целият ѝ свят.

— Мислите ли, че не го съзнавам? — Спрях на място точно пред колажа със снимки на жена ми. — Аз… боже! Ужасявам се от мисълта, че никога няма да ми прости.

Доктор Питърсън замълча и думите ми увиснаха във въздуха, сякаш се подиграваха на безпомощността ми.

Откъснах поглед от снимките на жена си.

— Но пак бих постъпил по същия начин. При тази ситуация, при този риск…

— Добре. Ще трябва да поговориш с Ева за всичко това още щом се събуди. Разкрий ѝ честно чувствата си и се съсредоточи върху тях, а не върху логиката и прагматичността на действията си. Тя може да не се съгласи с теб и да не приеме доводите ти, но ако разбере емоционалните подбуди, които се крият зад действията ти, това ще ти е само от полза.

— Вие разбирате ли ги? — предизвиках го.

— Да, разбирам ги. Бих ти препоръчал да постъпиш по друг начин, но те разбирам. Ще ти дам друг телефонен номер, на който да се свързваш с мен директно.

Грабнах химикалка и го записах.

— Говори с Ева. След това, ако все още искаш, ще дойда при вас. Не мога да ти обещая, че ще се отзова незабавно — поясни, — но ще дойда веднага щом мога.

— Благодаря ви.

Затворих телефона и седнах отново на стола. Не можех да направя нищо повече, освен да чакам. Да чакам Ева да се събуди. Да чакам полицията да дойде. Да чакам хората, които ще дойдат или ще ни се обадят — приятели и роднини, които също като мен нямаше да могат да направят нищо.

Включих компютъра си и изпратих имейл на Скот. Казах му да отмени ангажиментите ми до края на седмицата и да се свърже с жената, която организира сватбата. Навярно бе безсмислено да информира за случилото се когото и да било, след като папараците бяха на местопрестъплението по време на стрелбата. Нямаше да ни оставят да потъгуваме необезпокоявани дори един ден.

Мисълта за всичко онова, което сигурно бяха публикували вече онлайн, ме изпълни с безпомощен гняв. Подробни снимки от местопрестъплението. Теории на конспирацията и безумни хипотези. В следващите месеци светът нямаше да ни остави на мира.

Отпъдих тези мисли.

Заставих се да обмисля какво би облекчило стреса на Ева. Вече бях изградил план да говоря с Виктор. Щяхме до обсъдим идването на роднините му, тъй като се очакваше всички да пристигнат в петък.

Без да се усетя, се оказа, че съм взел в ръка телефона си. Проверих неприетите повиквания и прочетох получените съобщения. Нямаше нищо от майка ми, въпреки че Крие или Айрланд сигурно вече ѝ бяха казали за случилото се. Мълчанието ѝ не ме изненада толкова, колкото съобщението от Кристофър: „Моля те, предай съболезнованията ми на Ева.“

Дълго се взирах в думите, почуквах по екрана всеки път, когато загасне, за да светне отново. Порази ме употребата на думите „моля те“. Най-обикновена проява на любезност, но Кристофър никога не се обръщаше така към мен.

Помислих си за хората, на които се бях обадил вместо Ева. Кари, който ѝ беше като брат. Виктор — баща ѝ. На кого би се обадила жена ми, ако местата ни бяха разменени? Може би на Крие? Но определено не и на брат ми.

Защо? През всичките тези години си задавах този въпрос. Кристофър можеше да означава нещо много повече за мен — връзка с новото семейство, което майка ми бе създала.

Отворих чекмеджето и се загледах в малката флашка, която Ангъс бе взел от дома на семейство Лукас. Дали отговорът не се криеше в нея?

И дори да беше така, дали това щеше да е от значение сега?

Моментът, от който се ужасявах, настъпи по-скоро, отколкото очаквах. Лежах на леглото със затворени очи. Усетих как матракът се размърда, когато Ева се обърна и въздъхна тихо, докато се наместваше в по-удобна поза. Ако я оставех, щеше отново да заспи. Можех да ѝ дам още няколко часа спокойствие.

Но самолетът на Виктор вече бе кацнал в Ню Йорк. Полицаите можеха да пристигнат всеки момент. Реалността щеше да нахлуе в живота на Ева, независимо колко силно исках да я държа настрана. Времето, с което разполагах, за да ѝ съобщя новината, изтичаше.

Седнах в леглото и прокарах ръка през лицето си, усетих дращенето на новопоникнала брада. После докоснах Ева по рамото, опитах се да я събудя съвсем нежно.

— Добро утро — изтърколи се към мен сънена. — Още не си се съблякъл. Цяла нощ ли работи?

Станах и запалих нощната лампа, не можех да ѝ съобщя новината седнал.

— Ева, трябва да поговорим.

Премигна и се подпря на лакът.

— Какво има?

— Наплискай си лицето, докато ти приготвя чаша кафе, чули? И ме изчакай тук, ще ти го донеса в спалнята.

Намръщи се.

— Звучиш много сериозно.

— Така е. А ти трябва да си будна за този разговор.

— Добре. — Отметна завивката и стана от леглото.

Сграбчих Лъки и затворих вратата на спалнята зад гърба си.

Оставих го в банята, преди да приготвя кафе за мен и Ева. Нов ден, все същите обичайни действия. Тези няколко минути, в които продължавах да се преструвам, че нищо не се е променило, всъщност бяха поредната ми лъжа.

Върнах се в спалнята и заварих Ева да обува долнището на пижамата си. Беше вързала косата си на конска опашка, а на фланелката ѝ имаше петно от паста за зъби. Всичко беше съвсем нормално. В този момент я обичах повече от всичко на света.

Взе едната чаша от мен и докато вдишваше аромата на кафето, притвори очи от удоволствие. Направи го по своя си неподражаем начин и гледката предизвика болка в гърдите ми.

Оставих своето кафе настрани, усетил внезапно, че стомахът ми се е стегнал толкова, че не може да поеме нищо.

— Седни в онзи стол, ангелчето ми.

— Започваш да ме плашиш.

— Знам. Съжалявам. — Докоснах бузата ѝ. — Няма да се бавя повече. Седни там и ще ти обясня всичко.

Ева седна на стола до прозорците. Нощното небе бе започнало да става сивкавосиньо. Запалих лампата, дръпнах другия стол и го поставих пред жена си. Взех ръката ѝ в своята и нежно стиснах пръстите ѝ.

Поех си дълбоко въздух.

— Излъгах те. Когато ти разкажа всичко, ще обоснова решението, което взех, но сега…

Ева присви очи:

— Хайде, изплюй камъчето, шампионе.

— Беше права за изстрелите, които чу снощи. Един от фотографите стреля по нас. Улучи майка ти. — Спрях, мъчех се да изрека думите. — Тя си отиде.

Ева впери поглед в мен, очите ѝ бяха големи и тъмни, лицето ѝ внезапно пребледня. Когато остави чашата си с кафе на масата, трепереше силно.

— Какво говориш?

— Застреляха я, Ева. — Стиснах леденостудените ѝ ръце, усещах, че изпада в паника. — Изстрелът беше фатален. Моите съболезнования.

Дишането ѝ се ускори.

— Още не знам подробности. Убиецът е заловен, а Раул ми каза, че детективи Грейвс и Мична са поели случая.

— Те са от отдел „Убийства“ — изрече съвсем равно Ева.

— Да.

Именно те разследваха и смъртта на Нейтън Баркър. Познавах ги по-добре, отколкото ми се искаше.

— Защо му е на някого да убива майка ми?

— Не знам, Ева. Може да е било случайно, да е изпуснал истинската си цел. Бихме могли да се обадим на Грейвс или Мична — нали им пазиш телефоните? Едва ли ще ни кажат нещо, но очаквам да дойдат тук и да ни вземат показания.

— Защо? Аз не знам нищо.

Страхът, с който се борих цяла нощ, ме погълна. Очаквах гняв и сълзи. Неистова експлозия от емоции. Вместо това Ева изглеждаше дезориентирана. Почти безжизнена.

— Ангелчето ми… — Пуснах едната ѝ ръка и помилвах лицето ѝ. — Кари е тук, в стаята за гости. Баща ти ще пристигне съвсем скоро.

— Татко. — Една-единствена сълза се търкулна по бузата ѝ. —Той знае ли?

— Да. Казах му. Кари също знае. И той беше там.

— Трябва да говоря с него. Тя беше като негова майка.

— Ева — седнах на ръба на стола и обхванах раменете ѝ, — сега не е необходимо да се тревожиш за другите.

— Защо не ми каза? — Взря се в мен с празен поглед. — Защо ме излъга?

Понечих да обясня, но се разколебах. Накрая все пак ѝ казах:

— За да те предпазя.

Вдигна поглед към лицето ми, после го отмести встрани.

— Усещах, че се е случило нещо лошо. Сигурно затова не съм никак изненадана. Но когато си тръгнахме… тя беше ли…?

— Била е вече мъртва, Ева. Няма да те лъжа повече. Когато те измъкнах оттам, нямах представа дали някой е бил улучен. За мен най-важното беше да те откарам на безопасно място. След това…

— Няма значение.

Опитах се да си поема въздух, не можех да дишам.

— Нищо не можеше да направиш.

— Сега вече е без значение.

— В момента си в шок, Ева. Погледни ме.

Не го направи. Аз я вдигнах и я сложих в скута си. Тялото ѝ бе ледено. Прегърнах я силно, опитах се да я стопля, но тя продължаваше да трепери.

Станах, отидох до леглото и отметнах завивката. Седнах на ръба и завих и двама ни с одеялото. Покрих Ева от раменете надолу и я залюлях, допрял устни до челото ѝ.

— Толкова съжалявам, ангелчето ми. Не знам какво да сторя. Кажи ми какво да направя.

Нито ми отговори, нито се разплака.

— Спал ли си изобщо? — попита Крис тихо. Може би трябва да си полегнеш за час-два.

Погледнах от мястото си зад бюрото и се стреснах, когато видях втория си баща. Не го

бях чул да влиза. Докато гледах през прозореца, без да виждам нищо, мислите ми бяха отлетели съвсем другаде.

Виктор и Кари бяха в хола с Ева, изглеждаха съсипани от скръб и едва отронваха по някоя дума. Ангъс бе някъде в сградата. С хората от рецепцията се опитваше да удържи тълпата от фотографи и репортери, която се бе насъбрала пред главния вход.

— Говори ли с Ева? — попитах и разтърках зачервените си очи. — Баща ѝ и Кари са пълни развалини, а тя…

Боже мой! Как се чувстваше тя? Нямах никаква представа. Изглеждаше ми някак… дистанцирана. Сякаш не изпитваше и капка от мъката и безсилния гняв на двамата мъже, които дълбоко обичаше.

— Тя е като вцепенена — довърши вместо мен Крие и седна. — В някакъв момент ще осъзнае какво става. Засега се справя по единствения начин, по който може.

— „В някакъв момент“ не означава нищо! Трябва да знам кога… как… какво да направя.

— Затова е нужно да се погрижиш за себе си, Гидиън. — Изгледа ме внимателно и загрижено. — За да бъдеш силен и да я подкрепиш, когато има нужда от теб.

— Ева не ми дава възможност да я успокоя. Твърде заета е да се тревожи за другите.

— Убеден съм, че това я разсейва от собствената ѝ загуба — каза тихо. — Дава ѝ нещо друго, върху което да съсредоточи вниманието си. Вслушай се в съвета ми, сега трябва да се погрижиш за себе си. Очевидно е, че не си мигнал цяла нощ.

Засмях се горчиво.

— Какво ме издаде? Смокингът ли?

— Зачервените очи, наболата брада. Ева има нужда от съпруг, който ще запази спокойствие и ще се справи с всичко. А ти не приличаш на този човек.

— По дяволите! — Изправих се на крака. — Просто ми се струва… неправилно да се държа, сякаш нищо не се е случило.

— Нямах това предвид. Но животът продължава. Ева ще продължи напред с твоя помощ. Така че бъди себе си. В момента ми се струваш толкова нестабилен, колкото са и другите в хола.

Така беше. Фактът, че Ева не се обръща към мен за подкрепа, ме плашеше най-много.

Но знаех, че Крие е прав. Ако не изглеждах достатъчно силен, за да мога да я подкрепя, как изобщо очаквах жена ми да се опре на мен?

Крие се изправи.

— Ще направя кана с кафе, докато ти си вземаш душ. Донесох малко храна. Сладкиши и сандвичи от една пекарна, която брат ти ми препоръча. Скоро ще стане време за обяд.

Не можех да си представя да хапна каквото и да било, но Крис бе проявил загриженост.

— Благодаря ти.

Отидохме заедно до вратата.

— Отседнал съм в града. Кристофър ще поеме работата в офиса през следващите няколко дни, за да мога аз да ви помогна. Ако имате нужда от каквото и да било по което и да е време на денонощието, само ми се обади.

Спрях. Усещах силно стягане в гърдите. Борех се за всяка глътка въздух.

— Гидиън — Крие сложи ръка на рамото ми, — и двамата ще се справите. Имате семейство и приятели, които…

— Какво семейство?

Той отпусна ръка.

— Не, недей.

Стана ми много неприятно, че се отдалечи от мен; че аз съм причината по лицето му да се изпише болка.

— Виж, радвам се, че си тук. Не го очаквах, но се радвам…

Притегли ме към себе си и ме прегърна силно.

— Тогава се научи да го очакваш — изрече с дрезгав от вълнение глас. — Защото този път няма да се отдръпна, Гидиън. Ние сме едно семейство. Може би е време да се замислим какво означава това за всеки от нас. За теб и за мен. За майка ти, за Кристофър и за Айрланд.

Опрях чело в рамото му и се опитах поне донякъде да си върна присъствието на духа. Бях уморен. Дори костите ме боляха от умора. Не мислех трезво. Може би затова се чувствах така… Майната му! Даже не знаех как се чувствам.

Кари и бащата на Ева бяха съсипани. Стантън… Дори не можех да си представя колко е разстроен той. Моите чувства нямаха никакво значение в сравнение с техните.

Бях стресиран, разсеян и сигурно затова, без да се замисля, казах:

— Кристофър трябва да се промени из основи, за да приеме, че сме от едно и също семейство.

Крие замря и се отдръпна.

— Знам, че с него не се разбирате, но…

— И аз нямам никаква вина за това, да сме наясно! — Опитах се да потисна въпроса, който напираше в мен; да го преглътна и да не го изрека. — Някога споделял ли е с теб защо ме мрази толкова?

„За бога! Защо? Защо ми трябваше да питам? След всичките тези години не би трябвало да има значение.“

Крие поклати глава.

— Той не те мрази, Гидиън.

Изправих се в целия си ръст и си наложих да не треперя (не можех да преценя каква е причината — изтощение или емоция). Миналото беше зад гърба ми. Бях го оставил там, затворено и кутия, където му е мястото. Сега имах Ева…

По дяволите! Надявах се, че все още я имам.

Ева не ме бе притискала да изясня отношенията си с Кристофър така, както го бе направила по отношение на останалите членове на семейството ми. За нея брат ми бе стигнал прекалено далеч. Беше се възползвал от Магдалин абсолютно безцеремонно и Кари го бе заснел на видео. На нея сигурно ѝ беше все едно дали ще оправя отношенията си с Кристофър…

Но може би щеше да се гордее с мен, задето съм се опитал.

И ако за нея това бе доказателство, че сега съм различен, че съм се променил така, както очаква… По дяволите. В момента, в който разбрах за смъртта на Моника и не ѝ казах, се върнах в изходна позиция, загърбих целия си напредък. Ако подобряването на отношенията със семейството ми можеше да убеди Ева да ми прости лъжата, значи си заслужаваше да направя това усилие, каквото и да ми струваше то.

Опитах се да отпусна ръце. Заговорих отново. Тихо и равно.

— Трябва да ти покажа нещо.

Направих знак на втория си баща да седне до бюрото. Той придърпа напред стола си, а аз разклатих мишката, за да включа монитора. Изписаните на ръка бележки на Хю изпълниха екрана.

Крие бързо плъзна поглед по тях и се зачете. Усетих мига, в който осъзна какво чете. Целият настръхна.

— Не знам каква част е вярна — предупредих го. — Бележките на Хю относно сеансите му с мен са пълна лъжа. Според мен целта му е била с тяхна помощ да ми изгради профил, който би могъл да използва в своя защита, ако предявим обвинения срещу него.

— Трябваше да го направим — произнесе през зъби Крис. — Как се добра до тези записки?

— Няма значение. По-важното е, че тук има записки от четири сеанса с Кристофър. Предполага се, че съм присъствал на един от тях. Това или е пълна измислица, или аз съм го забравил напълно.

— Кое от двете е според теб.

— Наистина не мога да преценя. Има… епизоди от детството ми, които не мога да си спомня.

Насън си спомнях повече неща, отколкото наяве.

Крие се завъртя на стола и ме погледна.

— Мислиш ли, че е насилвал и брат ти?

Трябваше ми секунда, за да се отърва от спомените и да му отговоря:

— Не знам, ще трябва да попиташ Кристофър, но се съмнявам.

— Защо?

— Според бележките на Хю сеансите му с Кристофър са били веднага след моите. В случай че е отбелязвал правилно датите и часовете, което би било разумно от негова страна, ако е целял да прикрие следите си, не би могъл да направи нищо с него.

Скръстих ръце. Опитът да обясня на Крие бе върнал обратно всичките ми горчиви спомени. И омразата — както към Хю, така и към мен самия.

— Той беше гадно перверзно копеле, но… Виж, няма деликатен начин да ти го кажа. Изпразваше се докрай, когато приключи с мен.

— Божичко… Гидиън.

Извърнах очи, за да не виждам шока и яростта, които се надигаха в него.

— Хю е казал на Кристофър, че провежда сеанси с мен, защото ти и мама се безпокоите, че може да го убия.

Единствено мисълта, че в мезонета има и други хора, ме възпря да не забия юмрук в стената. Бог ми е свидетел, че раздавах доста юмруци като хлапе.

Откъслечните ми спомени от детството бяха достатъчни, за да разбера колко лесно му е било на Хю да промие мозъка на малкия ми брат. Особено след като Кристофър е ставал свидетел на честите ми пристъпи на ярост, по време на които ми идеше да унищожа всичко около себе си.

— Кристофър не би му повярвал — заяви Крис.

Свих рамене уморено.

— Наскоро той ми каза, че желая смъртта му още от деня, в който се е родил. Тогава нямах представа за какво говори, но сега…

— Остави ме да го дочета — каза мрачно Крие и отново се извърна към монитора. — Иди да си вземеш душ. Ще пием кафе, като излезеш от банята. А може и нещо по-силно.

Насочих се към вратата, но спрях, преди да я отворя. Погледнах отново към Крис и видях, че се е съсредоточил в думите на екрана.

— Не познаваш Хю така добре, както аз — казах му. — Как само умееше да извърта нещата… Можеше да ти внуши какво ли не….

Погледна ме право в очите:

— Не е необходимо да ме убеждаваш, Гидиън. Думата ти ми стига.

Извърнах се бързо. Имаше ли представа Крис какво означават за мен тези думи? Не можех да му кажа — гърлото ми се беше стегнало.

Кимнах и излязох от стаята.

Нужно ми бе повече време, отколкото предполагах, за да реша какво да облека. Мислех си за Ева, докато избирах дрехите си. Сивите панталони, които тя толкова обичаше, и черна фланелка с шпиц деколте. Готово.

Някой почукана вратата.

— Влез.

Ангъс застана на прага.

— Детективите се качват с асансьора.

— Добре.

Тръгнахме заедно по коридора към хола.

Жена ми седеше на дивана по чорапи, облечена в анцуг и широк пуловер. Отпуснала бе глава на рамото на Виктор и галеше с пръсти косата на Кари, който седеше на възглавница до коляното ѝ. Връзката им не можеше да е по-силна. Телевизорът беше включен, даваха филм, който никой не гледаше.

— Ева.

Бавно плъзна поглед към мен.

Подадох ѝ ръка.

— Полицаите са тук.

Виктор се изправи, а след него се надигна и жена ми. От фоайето долетя енергично почукване по вратата и всички застанахме нащрек.

Приближих се до дивана, като продължавах да държа ръката си протегната. Ева бавно се изправи, лицето ѝ беше все още бледо, а погледът — отнесен. Постави ръка в моята и аз въздъхнах с облекчение. Притеглих я към себе си, прегърнах я и я целунах по челото.

— Обичам те — казах ѝ нежно и я придружих до вратата.

Ева ме прегърна през кръста и се облегна на мен.

— Знам.

Отворих вратата.

— Детективи, заповядайте.

Грейвс влезе първа и веднага насочи острия си син поглед към Ева. Мична я последва и тъй като бе по-висок от партньорката си, се вторачи в мен. Кимна отсечено:

— Господин Крос.

Докато затварях вратата, Ева се отдели от мен.

— Много съжаляваме за загубата ви, госпожо Крос — заяви Грейвс. Каза го по онзи типичен полицейски начин, който показваше, че твърде често произнася тези думи.

— Може би си спомняте бащата на Ева, Виктор Рейъс — казах. — А високият шотландец, който стои ей там, е Ангъс Маклауд.

И двамата детектива кимнаха, но Грейвс пое инициативата както обикновено.

— Аз съм детектив Шели Грейвс, а това е партньорът ми детектив Ричард Мична. — Погледна към Кари, с когото бе разговаряла преди броени часове: — Господин Тейлър.

Посочих масата за хранене.

— Заповядайте, седнете.

Жена ми приглади нервно косата си.

— Да ви донеса ли кафе? Или вода, може би?

— С удоволствие бих изпил едно кафе — обади се Мична и дръпна стола си.

— Аз ще го направя — намеси се Крие, който влезе в хола откъм коридора. — Здравейте, аз съм вторият баща на Гидиън, Крис Видал.

Детективите го поздравиха и той отиде в кухнята.

Грейвс седна до партньора си и остави на масата, до лакътя си, една доста износена кожена чанта. Жената беше тънка като тръстика, а партньорът ѝ, Мична, бе доста едър. Косата ѝ беше кафява и къдрава, опъната силно назад и вързана на опашка, така че да разкрива лисичето ѝ лице. Мична вече започваше да посивява и да оплешивява, което подчертаваше тъмните му очи и доста грубите черти на лицето.

Грейвс ме наблюдаваше, докато издърпвах стол за жена си. Срещнах погледа ѝ и го задържах, в него се четеше тъмната истина за престъплението ми. В отговор я оставих да види решителността ми. Да, бях извършил някои неморални постъпки, за да защитя жена си. Не съжалявах за решенията си, дори за онези от тях, които щях да отнеса със себе си в гроба.

Седнах до Ева, придърпах стола си до нейния и хванах ръката ѝ. Виктор седна от другата страна на масата, а Кари се настани до него. Ангъс застана зад гърба ми.

— Можете ли и двамата да ни разкажете как протече вечерта ви, като започнете от пристигането ви на събитието? — попита Мична.

Заговорих пръв, усещах болезнено вниманието, което Ева обръщаше на всяка моя дума. Жена ми не помнеше само последните няколко минути от вечерта, но знаех, че за нея те са изключително важни.

— Значи не видяхте стрелеца? — попита настойчиво Грейвс.

— Не. Чух, че Раул извика, и съборих Ева на земята. Според протокола на охраната ни трябва да ни изведат от мястото при първия признак, че нещо не е наред. Откараха ни към къщи, а аз не се и обърнах да погледна. Бях съсредоточен изцяло върху жена си, която беше в безсъзнание.

— И не видяхте Моника Стантън да пада?

Ева стисна ръката ми по-силно.

Поклатих глава:

— Не, нямах представа, че някой е бил ранен, когато тръгнахме оттам. Разбрах го няколко минути по-късно.

Мична погледна към Ева.

— В кой момент загубихте съзнание, госпожо Крос?

Ева облиза напуканите си устни.

— Ударът в тротоара беше доста силен. Гидиън се изтърколи върху мен и ме притисна. Не можех да дишам. След това някой прикри с тяло Гидиън. И двамата бяха толкова тежки. Мисля, че чух два или три изстрела. Не съм сигурна. Когато дойдох на себе си, вече бях в лимузината.

— Добре — кимна Мична. — Благодаря ви.

Грейвс дръпна ципа на чантата и извади от нея папка. Отвори я, взе полицейска снимка и я сложи на масата.

— Някой от вас познава ли този мъж?

Наведох се над снимката. Рус мъж със зелени очи. Добре поддържана брада. Във външния му вид нямаше нищо забележително.

— Да — обади се Ангъс и аз се обърнах, за да го изгледам. — Това е човекът, с когото се сблъскахме в Уестпорт. Онзи, който правеше снимки.

— Трябва да вземем и вашите показания, господин Маклауд — заяви Мична.

— Разбира се. — Ангъс се изправи и скръсти ръце. — Той ли е застрелял госпожа Стантън?

— Да. Казва се Роланд Тайлър Хол. Някога контактували ли сте с него, господин Крос? Спомняте ли си да сте разговаряли с него?

— Не — отвърнах, опитвах се да изровя нещо от паметта си, но не откривах нищо.

Ева се наведе над снимката.

— Да не би да я е преследвал? Вманиачен ли е бил по нея?

Зададе въпросите си съвсем тихо, стаената ѝ тъга граничеше с леден гняв. Това бе първата искра, която видях у нея, откакто ѝ съобщих новината. Забелязах я точно в мига, в който си спомних какво още крия от Ева — съмнителното минало на майка ѝ. Една объркана история, която би могла да се окаже причина за убийството на Моника.

Грейвс започна да вади снимка след снимка, първите бяха направени в Уестпорт.

— Болезнената мания на Хол не е била насочена към майка ви.

Какво? Страхът, който ме бе преследвал цяла нощ, се завърна.

Фотографиите бяха толкова много, че ми беше трудно да се съсредоточа върху една от тях. На някои бяхме пред „Кросфайър“. Други бяха от различни събития и приличаха на най-обикновени папарашки снимки. Имаше и такива, на които бяхме извън града.

Ева хвана една за ъгълчето и я измъкна. Ахна, когато видя, че това е снимката, на която я бях навел и я целувах страстно насред тълпата пред фитнеса „Крос трейнър“. Първата наша снимка, която се разпространи в интернет. Тогава отговорих на запитванията на пресата и потвърдих, че това е най-важната жена в живота ми, а по-късно Ева ми призна всичко за Нейтън и за миналото си.

Имаше и още една много популярна наша снимка, на която двамата се карахме пред Браянт парк. На следваща снимка, правена в друг ден, се виждаше как се прегръщаме в парка. Виждах я за първи път.

— Не е продал всичките — отбелязах.

Грейвс поклати глава.

— Повечето от снимките е правел за самия себе си. Когато е оставал без пари, е продавал по някоя. От месеци не е работил и е живял в колата си.

Щом прегледах набързо част от останалите кадри, осъзнах, че в много от случаите, когато с Ева сме забелязвали фотограф, именно Хол е стоял зад фотоапарата.

Облегнах се назад, пуснах ръката на жена си, за да я прегърна и притисна към себе си. Хол е бил толкова близо до жена ми, а дори не сме подозирали.

— Дай да ги видя — обади се Виктор.

Бутнах снимките към него. Фотографиите, които бяха останали по-отдолу, се разкриха и аз се надигнах от стола. Дръпнах онази често публикувана снимка, на която бях с Магдалин именно тя бе причината за прословутия ни скандал с Ева пред Браянт парк. Там беше и снимката ми с Корин от партито по случай промоцията на водка „Кингсман“.

Започнах да се задъхвам. Пуснах Ева и зарових с две ръце из купчината снимки.

Кари се наведе, за да вижда по-добре, и попита:

— Този мъж толкова лош стрелец ли е бил? Или е объркал Моника с Ева?

— Не е преследвал Ева — отвърнах напрегнато. Започвах ди осъзнавам ужасната истина.

Извадих от купчината прословутата снимка от бара, на която бях с двете брюнетки. Беше правена през май, преди Ева да пристигне в Ню Йорк.

Грейвс кимна в отговор на мълчаливия ми въпрос и потвърди:

— Хол е вманиачен по Гидиън Крос.

Значи не само бях укрил онова, което знаех за живота на Моника, макар и непряко, бях отговорен за смъртта ѝ.

Глава 15

Приближих се до масата, поставих ръка върху гърба на Гидиън и усетих напрежението му. Кожата му беше толкова топла под меката памучна фланелка, мускулите му — силни и здрави.

Крис дойде от кухнята с табла, на която бе поставил четири чаши горещо кафе, малка чашка с обезмаслена сметана и захарница. Постави всичко пред Мична, тъй като останалата част от масата бе покрита със снимки.

Полицаите му благодариха и си взеха по чаша. Грейвс пиеше кафето си черно. Мична добави малко сметана и захар.

Виждала бях детектив Мична само по време на разследването на смъртта на Нейтън.

Познавах Грейвс по-отблизо, бяхме спаринг партньори на тренировките по крав мага при Паркър. Струваше ми се, че тя ме харесва, или поне ѝ бях симпатична. И съм убедена, че приключи случая с Нейтън, преди да е намерила отговор на всичките си въпроси, заради любовта на Гидиън към мен.

Чувствах се по-спокойна, че тъкмо тя води разследването.

— Да видим дали съм разбрала правилно — обадих се. Опитвах се да се отърся от мъката, която замъгляваше разума ми през целия ден. — Значи онзи мъж е преследвал Гидиън?

Баща ми бутна настрани снимките.

— Кой е бил целта на Хол, дъщеря ми или Крос?

— Хол вярва, че Крос го е предал — заяви Грейвс, — като се е оженил.

Вперих поглед в нея. Не носеше грим и бижута, но беше абсолютно неустоима. Навярно се бе сблъсквала с реалността достатъчно пъти, за да загуби всякакви илюзии по отношение на професията си, и все пак беше на страната на справедливостта — дори тя да излиза от рамките на закона.

— Щом той не може да има Гидиън, значи никой няма да го има, нещо такова ли?

— Не съвсем. — Грейвс погледна към мъжа ми и обясни: — Хол вярва, че съдбата му е преплетена с тази на Гидиън. Казва, че между тях двамата е имало някакво космическо споразумение, което бракът ви е разрушил. Смята, че само ако убие Крос, ще може да поеме контрол върху живота си, за да не тръгне той в нежелана посока.

— Има ли изобщо смисъл във всичко това? — обади се Кари, постави лакти на масата и обхвана главата си с ръце.

— Натрапчивата мания на Хол не е сексуална — поясни Минна. Изглеждаше смачкан и изморен, защото бе работил цяла нощ. И все пак нищо не можеше да убегне от острия му поглед. Партньорката му се съсредоточаваше върху най-важното, той преценяваше страничните неща, подробностите. — В нея няма нищо романтично дори. Твърди, че е хетеросексуален.

Грейвс измъкна друга снимка и я постави най-отгоре.

— И двамата познавате тази жена.

Ани. Дланите ми се изпотиха. Гидиън се изпъна като лък.

— По дяволите! — измърмори Кари и шумно стовари юмруци върху масата, при което аз подскочих.

— Видях я снощи — каза Крие и седна на стола до Гидиън. — Беше на вечерята. Човек трудно може да пропусне огненочервената ѝ коса.

— Коя е тя? — попита баща ми.

— Доктор Ани Леели Лукас — отговори Грейвс. — Лекувала е Хол, въпреки че той я е посещавал в друг кабинет, далеч от основния ѝ. Там е приемала пациенти под псевдонима Арис Матевосиян.

Гидиън си пое шумно въздух през стиснати зъби.

— Знам това име.

Грейвс го погледна, съсредоточила цялото си внимание върху него.

— Откъде?

— Един момент. Ще ви покажа.

Стана от масата и тръгна по коридора.

Гледах как се отдалечава от нас, а Лъки подтичва подир него. Днес кутрето почти не се отделяше от мен, като че ли си мислеше, че в момента аз имам по-голяма нужда от него, отколкото Гидиън. Нещо се беше променило. И тъй като в момента емоционалният барометър на Лъки бе по-точен от моя, трябваше да обърна внимание на това.

— Някой ще ми обясни ли коя е доктор Лукас — настоя баща ми — и каква е връзката ѝ с Хол и Моника?

— Ще оставим Крос да ни изясни всички подробности — заяви Мична.

— Двамата са имали сексуална връзка преди известно време — намесих се. Исках да спестя на Гидиън неудобството да разкаже цялата история. Знаех, че се срамува от постъпката си.

Свих колене до гърдите си и ги обвих с ръце, опитвах се да се стопля. Знаех, че трябва внимателно да подбирам думите си. Ако кажех цялата истина, баща ми щеше да види съпруга ми в не най-добрата му светлина.

— Тя се увлякла прекалено много — продължих, — дори искала да напусне съпруга си, затова Гидиън скъсал с нея. Ани така и не успяла да го преодолее. Веднъж се появи в сградата, в която живеех, а на няколко пъти се опита да установи контакт с Кари, предрешена с перука.

Грейвс ме наблюдаваше схватливо и проницателно.

— Прегледахме оплакванията ѝ. В два отделни случая ти и Крос сте влезли в конфликт с нея.

— По дяволите, Ева — баща ми ме погледна ядосано със зачервени очи, — знаеш, че не е разумно да постъпваш така!

— Нима? — отвърнах остро. — Все още не знам какво означава всичко това. Ани Лукас тормозеше съпруга ми и най-добрия ми приятел. Казах ѝ да стои далеч от тях.

Гидиън се върна и показа на телефона си снимка, която беше направил.

Мична я погледна внимателно.

— Рецепта за Корин Жиро, подписана от доктор Арис Матевосиян. Откъде я имате?

— Преди известно време, по-точно преди няколко месеца — започна Гидиън и отново седна до мен, — когато Корин стане много неспокойна, разбрах, че посещава психотерапевт. Беше ѝ предписал антидепресанти, но те я правеха нестабилна, настроенията ѝ постоянно се меняха. Снимах етикета, за да знам с кого да се свържа, ако проблемите ѝ се задълбочат.

Прегърна ме и ме подкани да се облегна на него. В момента, в който се притиснах до мъжа си, усетих как той се отпуска, сякаш моят допир му носеше огромно облекчение. Плъзнах ръка около кръста му и Гидиън ме целуна по челото.

Чувах туптенето на сърцето му, докато говореше.

— Значи Ани е била терапевт на Хол? — попита съпругът ми, от умората гласът му бе станал по-дрезгав. — Защо е използвала псевдоним?

— Мислела си е, че постъпва много умно — каза без заобикалки Грейвс. — Но ние се оказахме по-умни. Освен това имаме Хол, който е много объркан, но ни сътрудничи охотно. Призна си всичко още в началото на разпита. Освен това е бил достатъчно умен… или параноичен, за да записва тайно всичките си сеанси с доктор Лукас. Открихме записите, когато претърсихме колата му.

— Тя ли го е подтикнала да извърши всичко това? — попитах. Исках да съм сигурна, че съм разбрала всичко правилно.

— Хол едва ли някога е бил съвсем с всичкия си — обади се Мична, — но преди е имал работа и дом и не се е интересувал особено от Крос. Общуването с Ани Лукас го е съсипало.

Грейвс и партньорът ѝ започнаха да събират снимките.

— Споменал ѝ е, че е спрял да ходи на училище, след като баба му и дядо му са изгубили всичко в пирамидата на Джефри Крос. Самият Хол не е имал нищо против Гидиън, но тя го е накарала да си мисли, че животът му е свързан с неговия.

— Ани може ли да отиде в затвора за това? — попитах и се притиснах още по-силно към мъжа си. — Вината за… смъртта па мама е отчасти нейна. Не може да ѝ се размине просто така, нали?

— Арестувахме я преди час — отвърна Грейвс. Погледна ме право в очите и видях решителността ѝ. — Ще я разпитаме веднага щом се появи адвокатът ѝ.

Прокуратурата ще определи какво точно ще е обвинението срещу нея поясни Мична, — но ние разполагаме със записите на Хол, а и с тези от охранителните камери, на които се вижда как те двамата влизат и излизат от втория ѝ кабинет, така че доказателствата срещу Ани Лукас са достатъчно по мое мнение.

— Дръжте ни в течение — каза баща ми.

— Разбира се. — Грейвс прибра всичко в чантата си и погледна към Гидиън: — Видяхте ли доктор Лукас по време на вечерята?

— Да — отговори той и продължи да гали ръката ми, — Ева ми я посочи.

— Някой от вас разговаря ли с нея снощи? — попита Мична.

— Не — отвърна Гидиън и ме погледна въпросително.

— Аз ѝ показах среден пръст отдалече — признах. Споменът за Ани продължаваше да се върти в обърканото ми съзнание. — Хилеше се така самодоволно. Може би точно затова беше там, за да види какво ще се случи.

— Ангелчето ми… — Гидиън ме гушна, топлината и ароматът на кожата му ме обгърнаха.

— Добре. Засега получихме всичко, което ни е необходимо — заяви Грейвс отсечено. — Остава само да вземем показанията на господин Маклауд за инцидента в Уестпорт и можем да си ходим. Благодарим ви за отделеното време.

След като вече бяхме свободни, станахме от масата.

— Ева… — Грейвс изчака погледите ни да се срещнат, в този момент не беше само ченге. — Много съжалявам за загубата ти.

— Благодаря — отвърнах смутено.

Навярно бе изненадана, че не плача. Господ ми е свидетел, че аз самата бях изненадана. Обичах майка си, въпреки че от време на време ме подлудяваше. Но дали наистина беше така? Що за дъщеря не изпитва нищо при смъртта на майка си?

Ангъс седна на стола, от който Гидиън бе станал преди миг, и започна да разказва за случилото се в Уестпорт.

Гидиън ме хвана за ръка и ме отведе настрани:

— Отдели ми малко време.

Намръщих се и кимнах.

— Да, разбира се.

Поведе ме към спалнята.

— Крос.

И двамата се извърнахме, когато чухме гласа на баща ми.

— Какво има?

Татко стоеше до вратата на хола. Изражението му бе сериозно, а погледът — гневен.

— Трябва да поговорим.

— Съгласен съм — кимна Гидиън. — Трябват ми само пет минути насаме с жена ми.

Продължи напред и не даде възможност на татко да възрази. Последвах го към спалнята, а Лъки търчеше пред нас. Когато и тримата влязохме вътре, Гидиън затвори вратата зад нас. После се обърна към мен с изпитателен поглед.

— Трябва да поспиш — казах му. — Изглеждаш уморен.

И това ме тревожеше. Нямах спомен да съм го виждала толкова изтощен някога.

— Виждаш ли ме? — попита дрезгаво. — Когато погледнеш към мен, виждаш ли ме?

Намръщих се още повече. Изгледах го от главата до петите.

О! Беше се облякъл така заради мен. Мислел е за мен.

— Да.

Протегна ръка и докосна лицето ми. Впери уморено поглед в мен.

— Струва ми се, че съм станал невидим за теб.

— Виждам те.

— Аз… — Дишаше тежко, сякаш бе тичал километри наред. — Съжалявам, Ева. Съжалявам за Ани… за снощи…

— Знам.

Разбира се, че го знаех.

Беше толкова разстроен. Много повече от мен. Защо? Винаги се контролираше по-добре. Но не и сега. В момента, в който научих истината, дълбоко в себе си усетих ледена решителност. Не я разбирах, но можех да я използвам. За да се справя с полицията. С баща ми и с Кари, заради които трябваше да съм силна.

— По дяволите! — изруга Гидиън, дойде до мен и обхвана лицето ми с ръце. — Разкрещи ми се. Удари ме, за бога…

— Защо?

— Как защо? — Погледна ме, сякаш съм полудяла. — За всичко съм виновен аз. Ани беше мой проблем и аз не се справих с нея. Не…

— Ти не си отговорен за нейните действия, Гидиън — прекъснах го сърдито. Подразних се, че разсъждава по този начин. — Защо мислиш, че ти си отговорен? В това няма никакъв смисъл.

Постави ръце на раменете ми и ме разтърси леко.

— В твоето поведение няма никакъв смисъл! Защо не си ми бясна, че не ти казах за майка ти? Вдигна такъв скандал, когато наех Марк, без да ти кажа. Напусна ме… — Гласът му потрепери. — Няма да ме напуснеш заради това, Ева. Ще се справим… ще намерим начин да го оставим зад гърба си.

— Няма да те напусна — уверих го и докоснах лицето му. — Трябва да се наспиш, Гидиън.

— Боже мой! — Притисна ме към себе си и ме целуна силно. Прегърнах го и започнах да го галя по гърба, за да го успокоя. — Къде си? — прошепна. — Върни се при мен.

Обхвана долната част на лицето ми е треперещи пръсти и ме накара да отворя уста. В момента, в който го направих, плъзна езика си вътре с отчаяно движение. Изпъшка, притисна ме силно и започна неистово да ме чука с език.

Усетих, че топлината на Гидиън попива в мен през дрехите му. Отчаяно се нуждаех от нещо, което да ме разтопи, затова отвърнах на целувката му и започна да галя езика му със своя.

— Ева… — Гидиън ме пусна, но продължи да ме гали по гърба.

Надигнах се на пръсти и го целунах още по-страстно. Плъзнах ръце под фланелката му и той изпъшка, притисна се към мен, а после се отдалечи от ледените ми пръсти. Продължих да го докосвам — галех кожата му, търсех топлината му.

— Да — изпъшка той, долепил устни до моите. — Господи, Ева, обичам те.

Прокарах език по устните му и засмуках езика му, той направи същото. Звукът, който се изтръгна от гърдите му, издаваше едновременно болка и облекчение. Гидиън обхванаха с ръце дупето ми и ме притисна към себе си. Прилепих се до него, напълно изгубена. Той беше единственото, от което се нуждаех. Когато бях в прегръдките му, не можех да мисля за нищо друго.

— Кажи ми, че ме обичаш — прошепна, — че ще ми простиш. Следващата седмица… следващата година… някога…

— Обичам те.

Откъсна устни от мен и ме стисна толкова силно, че ми стана трудно да дишам. Отлепих крака от пода, опряла слепоочие в неговото.

— Ще ти се реванширам — обеща ми. — Ще намеря начин.

— Шшшт…

Там някъде, в подсъзнанието ми, се таеше страх. Болка. Но не знаех дали причината е Гидиън, или майка ми.

Затворих очи. Съсредоточих вниманието си върху познатия ми любим аромат, който

идваше от него.

— Целуни ме пак.

Гидиън наклони глава и намери с устни моите. Исках да ме целуне по-силно и по-дълбоко, но той отказа. Колкото пламенна и страстна беше първата му целувка, толкова лека бе тази. Нежна. Изхленчих в знак на протест и сграбчих косата му, за да го привлека по-близо до себе си.

— Ангелчето ми — сгуши се в мен, — баща ти ме чака.

О, господи! Обичах баща си, но мъката и безпомощният гняв, които се изливаха от него, ме убиваха. Не знаех как да го успокоя и утеша. Имах чувството, че в мен се е отворила огромна дупка и вече не мога да дам нищо на другите. А всички се нуждаеха от мен.

Гидиън ме остави отново на пода и ме погледна изпитателно.

— Позволи ми да бъда до теб. Не ме изолирай.

— Не се и опитвам — отвърнах и погледнах към банята.

„Има кърпа на пода. Защо е там?“

— Нещо не е наред — заключих.

— Нищо не е наред — изрече Гидиън напрегнато. — Всичко се обърка. Не знам какво да правя.

— Не. Нещо вътре в мен не е наред.

— Ева, как можеш да го кажеш? Нищо ти няма. — Отново обхвана лицето ми с ръце и ме извърна към себе си.

— Порязал си се — казах и докоснах малкото петно засъхнала кръв на челюстта му, — никога не ти се е случвало.

— Какво става в тази твоя главичка? — попита и ме прегърна. — Не знам какво да правя. Не знам какво да правя.

Гидиън продължаваше да ме държи за ръка, когато се върнахме обратно в хола.

Баща ми ни изгледа от дивана, на който седеше, и се изправи, Износени дънки. Избеляла фланелка с надпис UCSD[33]. Наболи брада по масивната квадратна челюст.

Гидиън се беше обръснал. Защо не бях обърнала внимание ни това, когато забелязах, че се е порязал? Защо не видях по-рано, че е съблякъл смокинга си?

Някои неща се връщаха в съзнанието ми със странна яснота, други бяха напълно изчезнали, като потънали в мъгла.

Детективите си бяха отишли. Кари се беше свил на дивана и спеше дълбоко с полуотворена уста, сложил глава на страничната облегалка. Чуваше се лекото му похъркване.

— Можем да отидем в кабинета ми — предложи Гидиън, пусни ръката ми и посочи коридора.

Баща ми кимна отсечено и заобиколи масичката за кафе.

— След теб съм.

Двамата се отправиха към кабинета и аз ги последвах.

— Ева — спрях и се обърнах, щом чух гласа на баща си, — трябва да говоря насаме с Крос.

— Защо?

— Ще му кажа неща, които не е необходимо да чуваш.

Бавно поклатих глава:

— Не.

Той нададе звук, който изрази отчаянието му.

— Няма да спорим за това.

— Не съм дете, татко. Всичко, което имаш да казваш на съпруга ми, е свързано с мен и мисля, че трябва и аз да участвам в този разговор.

— Аз нямам нищо против — обади се Гидиън и застана до мен.

Баща ми стисна зъби, местеше поглед ту към мен, ту към Гидиън.

— Чудесно.

Отидохме в кабинета заедно. Крие седеше на стола на Гидиън и говореше по телефона. Изправи се, щом влязохме.

— Когато свършиш за деня — каза на човека, с когото говореше. — Ще ти обясня, като се видим. Добре. Ще си поговорим по-късно, синко.

— Трябва ми кабинета за малко — заяви Гидиън, когато Крис затвори.

— Разбира се. — Вторият му баща ни огледа със загрижен поглед. — Ще извадя няколко чинии и ще сложа нещо за обяд. Всички трябва да хапнем.

Крис излезе от стаята и аз насочих вниманието си към татко, който се взираше в огромния колаж от мои снимки на стената. В центъра имаше кадър, на който спях. Много интимна фотография, каквато би могъл да направи мъж, обзет от желанието да запомни всичко, което е правил с любовницата си, преди тя да заспи.

Погледнах към другите снимки и забелязах една, на която с Гидиън бяхме на някакво събитие. Вече знаех, че е направена от Хол. Извърнах глава и усетих, че ме полазват тръпки.

Страхувах ли се? Хол ми беше отнел мама, но всъщност бе искал да убие Гидиън. Можеше сега да оплаквам съпруга си. Стомахът ме заболя при тази мисъл и се превих на две.

— Ангелчето ми! — Гидиън веднага дойде до мен и ме сложи да седна на един от двата стола срещу бюрото му.

— Какво има? — разтревожи се баща ми и ме погледна изплашено.

Не знаех какво изпитвам аз самата, но отлично разбирах неговите чувства. Беше уплашен за мен и се тревожеше напразно.

— Добре съм — уверих го, протегнах се към Гидиън и стиснах ръката му здраво.

— Трябва да хапнеш нещо — настоя съпругът ми.

— Ти също — отвърнах. — Колкото по-бързо приключите разговора си, толкова по-скоро ще можем да се нахраним.

Гадеше ми се само при мисълта за храна, но не му го казах. И така беше прекадено разтревожен за мен.

Баща ми се поизправи и заговори пръв:

— Разговарях със семейството си. Те биха искали да дойдат, за да подкрепят Ева и мен.

Гидиън седна на ръба на бюрото и прокара ръка през косата си.

— Добре. Щяхме да ги откараме направо в Северна Каролина. Налага се да променим плана.

— Ще съм ти благодарен, ако го сториш — заяви неохотно баща ми.

— Няма защо. Не се тревожи за това.

— А ти защо си разтревожен тогава? — попитах Гидиън, когато видях, че се мръщи.

— Просто… Навън в момента е истинска лудница. Можем да уредим семейството ти да влезе през гаража, но ако плъзне слух, че са в града, ще им се наложи да се разправят с медии и с фотографи навсякъде, където отидат. Дори в хотела.

— Не идват, за да разглеждат забележителности — сряза го баща ми.

— Нямах това предвид, Виктор — въздъхна уморено Гидиън. Просто разсъждавам на глас. Ще уредя нещо. Не се тревожи.

Представих си какво става долу във фоайето, как баба ми и братовчедките ми се опитват да си пробият път през репортерите. Поклатих глава и внезапно ми просветна:

— Щом искат да дойдат, нека отидем в Аутър Банкс, както бяхме планирали. И без това

сме им резервирали стаи вече. Там ще сме на спокойствие и никой няма да ни безпокои.

Изведнъж ужасно ми се прииска да отида на плажа. Да усети вятъра в косите си, плясъка на вълните в босите ми крака. Там се бях почувствала жива. Исках отново да се почувствам така,

— Уредили сме кетъринга. Поръчали сме храна и напитки за всички.

Гидиън ме погледна.

— Казах на Скот да говори с Кристин. Отменихме всичко.

— Едва ли си го направил преди повече от няколко часа. Хотелът не може да е запълнил стаите с други хора за толкова кратко време. А и от компанията за кетъринг сигурно вече са напреднали с подготовката.

— Наистина ли искаш да отидеш в къщата на плажа? — попита ме тихо Гидиън.

Кимнах. Там нямах спомени, свързани с майка ми, за разлика от в града. И никой нямаше

да ме безпокои, ако реша да изляза на разходка.

— Добре. Ще се погрижа за това.

Погледнах към баща си, надявах се да одобри плана ми. Той стоеше до мен, скръстил ръце на гърдите си и забил поглед в пода.

Най-накрая каза:

— Случилото се променя всичко. За всички нас. Ще се преместя в Ню Йорк.

Смаяна, погледнах първо към Гидиън, а после и към баща си.

— Наистина ли?

— Ще ми отнеме известно време да напусна работа и да продам къщата, но ще задвижа нещата — заяви татко. — Трябва да съм по-близо до теб, не чак на другия край на страната.

Ти си всичко, което имам.

— О, татко, но ти обичаш работата си!

— Теб обичам повече.

— А какво ще работиш? — попита Гидиън с по-особен тон.

Вторачих се в него подозрително. Мъжът ми се извърна леко, за да ни вижда по-добре. Наблюдаваше баща ми много внимателно. На лицето му не бе изписана изненада.

— Тъкмо по този въпрос исках да поговорим — заяви баща ми. Красивото му лице изглеждаше мрачно.

— Ева се нуждае от човек, който да отговаря за сигурността ѝ — започна Гидиън, като пое инициативата в свои ръце. — Раул и Ангъс работят на ръба на възможностите си, а жена ми се нуждае от собствена охрана…

Зяпнах, когато осъзнах какво се кани да предложи.

— Какво? Не, Гидиън.

Съпругът ми вдигна учудено вежди.

— Защо не? Би било идеално. На никого не бих се доверил да те пази така, както би те пазил Виктор.

— Защото е… много странно. Разбираш ли? Татко сам си е господар. Би било твърде неудобно съпругът ми да плаща заплатата на баща ми. Просто… не е правилно.

— Ангъс ми е като баща — изтъкна Гидиън — и изпълнява същата работа. — Вдигна поглед към баща ми. — Това не ми дава основание да го подценявам. А и Крие ръководи компания, в която притежавам контролния пакет акции, така че също може да се каже, че работи за мен.

— По-различно е — настоях упорито.

— Ева — обади се баща ми и постави ръка на рамото ми, — щом аз мога да го приема, значи и ти можеш.

Ококорих широко очи и се извърнах към него.

— Сериозно ли говориш? Обмисляше ли нещо подобно, преди Гидиън да повдигне

въпроса?

Татко кимна, все още мрачен.

— Мислех си за това, откакто ми се обади, за да ми каже за… майка ти. Крос е прав — на никого не бих се доверил да те пази така, както бих те пазил аз.

— От какво да ме пази? Онова, което се случи снощи… такива неща не стават всеки ден.

Не можех да мисля другояче. Ако заживеех със страха, че Гидиън постоянно е изложен

на опасност, това щеше да ме подлуди. Със сигурност не можех да свикна и с мисълта, че бащи ми ще застане на пътя на куршумите.

— Ева, сега те виждам по-често по телевизията, в интернет и по списанията, отколкото те виждах на живо през цялата последна година, когато живееше в Сан Диего — заяви по— сурово татко. — Ако е рекъл бог, никога няма да бъдеш изложена на опасност, но аз не мога да поема този риск. Освен това Крос, така или иначе, ще наеме някого. Защо да не съм аз?

— Наистина ли имаше такова намерение? — попитах настойчиво Гидиън.

Мъжът ми кимна:

— Да, от известно време мисля по въпроса.

— Този вариант не ми харесва.

— Съжалявам, ангелчето ми.

Тонът, с който го каза, съвсем ясно ми показа, че ще се наложи да се примиря.

Баща ми кръстоса ръце.

— Няма да приема никакви бонуси или компенсации освен тези, които плащаш на останалите си хора.

Гидиън се надигна от бюрото и го заобиколи, отвори едно чекмедже и извади купчина листове, захванати с кламер.

— Ангъс и Раул ми позволиха да ти разкрия заплатите им освен това съм посочил какво заплащане можеш да очакваш началото.

— Не мога да повярвам — оплаках се. — Подготвил си всичко в такива подробности, без да ми споменеш абсолютно нищо?

— Цяла сутрин работих над това. Досега не е ставало дума за подобно нещо и нямаше да повдигна въпроса, ако баща ти не беше споменал, че иска да се премести в Ню Йорк.

Такъв си беше Гидиън Крос. Никога не изпускаше нищо.

Татко взе документите, прочете най-горната страница и погледна Гидиън с невярващ поглед.

— Това тук истина ли е?

— Имай предвид, че Ангъс е бил до мен през по-голямата част от живота ми. Освен това е работил за военните и за тайните служби. Заслужил си е парите. — Гидиън наблюдаваше как баща ми прехвърля страниците. — Раул е при мен от доста по-скоро, затова не е достигнал позицията на Ангъс… все още. Но той също е добре обучен и има много умения.

Баща ми издиша шумно, когато отгърна следващата страница.

— Добре. Това е…

— Навярно повече, отколкото си очаквал, но вече имаш необходимата информация, за да прецениш какво възнаграждение ти предлагам в сравнение с другите ми хора. Можеш сам да се убедиш, че е съвсем справедливо. Ако приемеш предложението ми, трябва да преминеш допълнително обучение, както и да получиш необходимите разрешителни, лицензи и регистрации.

Баща ми изпъна рамене и вирна брадичка, упоритата бръчка около устата му изчезна.

— Добре.

— Ще видиш, че има и сума, предвидена за наема ти — продължи Гидиън. Държеше се като истински световен магнат. — Ако искаш, можеш да се настаниш в един свободен обзаведен апартамент до този, в който живееше Ева преди.

Прехапах устна — знаех, че става въпрос за апартамента, в който Гидиън се бе нанесъл, когато Нейтън беше заплаха за мен. В продължение на седмици се срещахме тайно там, докато пред обществото поддържахме заблудата, че вече не сме заедно.

— Ще си помисля — отвърна баща ми.

— Още нещо, над което трябва да помислиш — продължи Гидиън, — е фактът, че дъщеря ти е моя съпруга. Ние, разбира се, ще се съобразяваме със специалното ти място в живота на Ева и ще се отнасяме с уважение към теб. Няма да се държим безочливо в твое присъствие… което съвсем не означава, че няма да бъдем интимни.

„О, боже!“ Свих се от неудобство. Хвърлих гневен поглед към Гидиън. Същото направи и баща ми. Трябваше му цяла минута, преди да отвори уста и да проговори:

— Ще го имам предвид, когато обмислям предложението ти.

Гидиън кимна отсечено.

— Добре. Има ли друго, което трябва да обсъдим?

Баща ми поклати глава.

— Засега не.

Скръстих ръце. Знаех, че в определен момент ще имам да кажа доста неща по въпроса.

— Знаеш къде да ме намериш, когато си готова да ми се нахвърлиш, ангелчето ми — заяви съпругът ми и ми подаде ръка. — А сега хайде да те нахраним.

Доктор Питърсън се появи към три часа с леко объркано изражение. За него явно се бе оказало истинско изпитание да си пробие път сред тълпата на тротоара и да влезе във фоайето на сградата.

Гидиън го представи на всички, а в това време аз го наблюдавах и следях реакциите му, докато се запознаваше с хората, за които бе чувал толкова интимни неща.

Поговори набързо с мен и ми поднесе съболезнованията си. Доктор Питърсън харесваше майка ми и често се отнасяше твърде снизходително към невротичното ѝ поведение. Ясно личеше, че е разтърсен от загубата ѝ, което ме наведе на въпроса какво ли си мисли за собственото ми поведение. Навярно се затрудняваше да прецени. Направих усилие да отговоря на въпросите му как съм.

Отдели на Гидиън доста повече време, двамата се оттеглиха в трапезарията и разговаряха почти шепнешком.

После мъжът ми се обърна към мен и разбрах, че разговорът им е приключил. Придружих доктор Питърсън до фоайето и го изпратих, но преди това забелязах чантичката си на една странична маса.

Извадих телефона си и видях, че имам десетки пропуснати повиквания и съобщения. От Мегуми, Уил, Шона, доктор Травис… дори от Брет. Тъкмо започнах да отварям съобщенията едно по едно и да им отговарям, когато телефонът ми завибрира — някой ме търсеше. Проверих името, изписано на екрана, погледнах към Кари и видях, че говори с баща ми, след което прекосих хола и се запътих към спалнята.

— Здрасти, Трей…

— Ева, аз… Може би не трябва да те безпокоя в момент като този, но разбрах за случилото се от новините и набрах номера ти, преди да се сетя, че не е удобно. Искам само да ти кажа колко много съжалявам за загубата ти.

Седнах на един от столовете, отказвах да мисля за заглавията във вестниците.

— Благодаря ти за загрижеността.

— Не мога да повярвам какво е станало. Ако бих могъл да ти помогна с нещо, моля те, кажи ми.

Отпуснах натежалата си глава на облегалката и затворих очи. Спомних си красивото

лице на Трей, меките му лешникови очи и малката издутина на носа му, която по негови думи бе резултат от счупване.

— Виж, Трей, не искам да се чувстваш виновен, но трябва да знаеш, че майка ми означаваше много за Кари. Беше му като втора майка. В момента той наистина страда.

Трей въздъхна:

— Съжалявам да го чуя.

— Все исках да ти се обадя… преди това да се случи — продължих и свих крака под себе си. — Да те чуя какво правиш, но… и да си поговорим за други неща. Исках да ти кажа, че според мен трябва да направиш това, което е най-добро за теб. Ако мислиш, че между вас с Кари би могло да има нещо, трябва бързо да вземеш решение. Вратата се затваря.

— Нека позная. Започнал е да излиза с някого.

— Не, точно обратното. Реши известно време да остане сам и да преосмисли желанията си. Нали знаеш, че скъса с Татяна?

— Така твърди.

— Ако му нямаш доверие, е най-добре да се разделите окончателно.

— Съжалявам… — Издаде нисък отчаян звук. — Не исках да кажа това.

— Кари се възстановява, Трей. Много скоро ще е готов да продължи напред. Трябва да помислиш над това.

— Нищо друго не правя. Но все още не знам какъв е отговорът.

Потърках мястото между веждите си.

— Може би не си задаваш правилния въпрос. Как се чувстваш по-щастлив — с него или без него? Изясни си това, а останалото ще се изясни само.

— Благодаря ти, Ева.

— Колкото и странно да ти се струва, ние с теб изминахме един и същи път. С Гидиън непрекъснато твърдяхме, че ще успеем да се справим, но това беше… знам ли… — Опитах се ди намеря правилните думи сред мъглата, която цареше в главага ми. — Ненужно перчене. Инат. Знаехме, че строим къща от карти, и това беше част от проблема ни. Не предприемахме стъпките, които биха осигурили здрава основа на връзката ни. Разбираш ли какво имам предвид?

— Да.

— Но и двамата се променихме много, както се промени Кари заради теб. А направихме и много компромиси.

Усетих, че съпругът ми влиза в стаята, и отворих очи.

— Заслужаваше си, Трей — казах тихо. — Вече не сме само и сферата на пожеланията. Все още се сблъскваме с трудности, сполетяват ни абсолютно непредвидени неща, но когато си казваме, че сме готови да преодолеем всички трудности, това е самата истина.

— Казваш ми да дам на Кари още един шанс?

Протегнах ръка към Гидиън и усетих приятен трепет в гърдите, когато той пристъпи към мен.

— Казвам само, че навярно ще ти харесат промените, които с направил. А ако се опиташ да го срещнеш по средата на път, сигурно ще установиш, че пътешествието си е струвало.

Малко след шест Крис си тръгна и отиде да вечеря с Кристофър. По някаква причина той и Гидиън се спогледаха особено, когато съпругът ми отиде да го изпрати. Така и не попитах защо. Отношенията им се бяха променили. Предпазливостта, с която се отнасяха един към друг, вече я нямаше. Не възнамерявах да поставям това под въпрос, нито да карам

Гидиън да се замисля препалено много. Време беше да вземе някои решения със сърцето си.

Баща ми и Кари си тръгнаха около девет часа. Отидоха в стария ми апартамент — там имаше достатъчно място за двама им, а в мезонета щеше да ни е тясно.

Дали баща ми щеше да остане в спалнята, където бяха правили любов с майка ми за последно? И как щеше да го понесе? Когато с Гидиън се разделихме, отидох в апартамента на Стантън. В стаята ми имаше препалено много спомени от него и последното, от което имах нужда, бе околните предмети да ми напомнят за онова, което най-много исках на света, но се страхувах, че никога няма да имам.

Гидиън обиколи мезонета, за да загаси лампите. Лъки го следваше по петите. Наблюдавах съпруга си, стъпките му бяха по-тежки отвсякога. Беше толкова уморен. Нямам представа как успя да изкара деня, след като бе зает цял следобед — координираше цялата подготовка с Кристин, отговаряше на телефонните позвънявания на Скот и разясняваше на Араш подробности за посещението на полицията.

— Ангелчето ми — изрече и протегна ръка към мен.

За момент вперих поглед в дланта му. През целия ден ми подаваше ръка. Толкова обикновен жест, но изпълнен с такава сила. „Тук съм — казваше той. — Не си сама. Ще се справим заедно.“

Станах от дивана, стиснах ръката му и го оставих да ме заведе в спалнята, а оттам — в банята. Там извърших всички обичайни действия, които направи и той. Измих зъбите и лицето си. Гидиън взе едно от хапчетата, които му бе предписал доктор Питърсън. След това го последвах в спалнята и го оставих да ме съблече и да нахлузи фланелка през главата ми. Зави ме в леглото и ме целуна сладко.

— Къде отиваш? — попитах, когато го видях да се отдалечаип

— Никъде.

Съблече се бързо и остана само по боксерки. После дойде при мен в леглото, помогна на Лъки да се покатери при нас и загаси лампата.

Хвана ме през кръста, завъртя ме с гръб към себе си и се притисна в мен. Изстенах тихо, когато усетих топлината на тялото му, и потреперих, щом почувствах как тя се просмуква в измръзналите ми кости.

Затворих очи и се съсредоточих върху допира на Гидиън и звука от дишането му. След няколко минути съпругът ми заспа и дишането му стана бавно и равномерно.

*  *  *

Вятърът развява косите ми, докато ходя по брега, краката ми потъват в пясъка, а прибоят заличава всяка моя стъпка. Виждам пред себе си обруления от вятъра покрив на лятната къща, която Гидиън купи за двама ни. Издига се на високи подпори над прилива, а множеството ѝ прозорци гледат към океана. Чайките кръжат и пищят над главата ми, спускат се и размахват криле над водата, сякаш танцуват в соления вятър.

— Не мога да повярвам, че ще изпусна тържеството.

Обръщам глава и разбирам, че майка ми върви домен. Носи същата елегантна официална рокля, в която я видях за последен път. Толкова е красива. Направо дъхът ми спира. Очите ме болят да я гледам.

— Всички ще го пропуснем — казвам ѝ.

— Знам. А работих толкова усилено, за да го подготвя. — Поглежда към мен, до бузите ѝ подскачат кичури коса заради вятъра. — Дори успях да вмъкна някои червени акценти.

— Наистина ли?

Усмихвам се въпреки болката, която изпитвам. Мама наистина ме обича много макар и

по свой си начин. Понякога неми допада как изразява любовта си, но това нея прави по— малко стойностна.

— Червеното е твърде крещящ цвят за сватба, така че не беше никак лесно.

— Нали знаеш, че донякъде и ти си виновна за това? Ти ми купи онази червена рокля, която облякох на първата си официална среща с Гидиън.

— Тя ли те вдъхнови? — Поклаща глава. — Следващия път трябва да избереш по-мек цвят за акцент.

— Няма да има следващ път. Гидиън е моят избор. — Вдигам една мидена черупка и я хвърлям обратно във водата, откъдето е дошла. — Имаше моменти, когато не бях сигурна дали ще се справим, но вече не се тревожа за това. Ние самите бяхме най-страшните си врагове, поуспяхме да се освободим от товара, който ни тежеше.

— Предполага се, че първите месеци са най-лесни. — Майка ми минава напред с танцова стъпка и грациозно се завърта. — Ухажване. Прекрасни пътешествия, бляскави бижута…

Изсумтях.

— На нас не ни беше никак леко. Началото беше най-трудно. Но с всеки изминал ден ни става все по-лесно.

— Трябва да помогнеш на баща си да си намери половинка — казва, момичешката закачливост в тона ѝ е изчезнала. — Самотен е от толкова много време.

— Трудно е да си намери някоя след теб. Все още те обича.

Усмихва ми се тъжно и поглежда към водата.

— Аз имах Ричард… Той е толкова добър човек. Дано намери отново щастието.

Замислям се за втория си баща и започвам да се тревожа за него. Мама беше всичко за него. Какво ще му доставя радост в живота сега, когато нея я няма?

— Никога няма да стана баба — изрича замислено. — Умрях млада, в разцвета на силите си. Това не е чак толкова ужасно, нали?

— Как можеш да ми зададеш такъв въпрос?

Позволявам на сълзите да се стекат по бузите ми. Цял ден се опитвах да разбера защо не мога да плача. Сега, когато сълзите дойдоха, ги посрещам с облекчение. Сякаш някакъв язовир се е отприщил.

— Не плачи, милинка! — Мама спира и ме прегръща, ароматът ѝ изпълва въздуха, който вдишвам. — Ще видиш, че…

*  *  *

Стреснах се и се събудих, разтърсена от внезапна конвулсия, Лъки изскимтя и ме побутна с лапа, след което започна да мачка корема ми. Погалих кадифената му главичка с една ръка, а с другата понечих да избърша очите си, но те бяха сухи. Болката от съня бавно се превръщаше в далечен спомен.

— Ела тук — прошепна Гидиън. Гласът му прозвуча като топъл призив в осветената от луната спалня. Прегърна ме и ме притисна до себе си.

Обърнах се, потърсих устните му и ги намерих, потънах в прегръдката му и го целунах дълбоко и страстно. Той се изненада и остана неподвижен за миг. В следващия момент обхвана тила ми с ръка, задържа ме на място и пое инициативата.

Преплетох крака в неговите, усетих грубия допир на космите, прекрасната му топла кожа и силните мускули под нея. Нежните ритмични ласки на езика му ме успокоиха и възбудиха. Никой не умееше да се целува като Гидиън. Ласкавият, но настойчив допир на устните му беше изпепеляващо възбуждащ, но и много нежен. Благоговеен. Устните му бяха и твърди, и меки. Дразнеше ме с тях, като ги докосваше леко до моите.

Протегнах се и поех пениса му в ръка, погалих го, не по-малко настойчива от съпруга си.

Усетих как членът му се надига при допира на ръката ми, широката му главичка се показа изпод ластика на боксерките. Гидиън изстена и раздвижи бедра.

— Ева? — Долових въпроса му, въпреки че произнесе само името ми.

— Накарай ме да чувствам — прошепнах в отговор.

Гидиън плъзна ръка под фланелката ми, докосна съвсем леко корема ми с пръсти и достигна до гърдите ми. Стисна болезнената плът и обхвана умело зърното ми. Познаваше отлично тялото ми и знаеше как да стиска и подръпва напрегнатите твърди зърна на гърдите ми. Непрестанният натиск и дърпане изпращаха импулси по цялото ми тяло и го възпламеняваха.

Започнах да стена от възбуда. От отчаяние. Притиснах по-силно крака в него и започнах да търкам влажната си вулва н бедрото му.

— Да не би прекрасната ти катеричка да те сърби, ангелчето ми? — попита Гидиън и гризна леко ъгъла на устните ми, думите му ме възбуждаха сами по себе си. — От какво има нужда тя? От езика ми… от пръстите… от члена ми?

— Гидиън — простенах безсрамно, щом той се отдръпна. Протегнах ръце към него, когато се надвеси над мен.

Каза нещо тихичко, за да ме успокои, и внимателно остави Лъки на пода. После усетих ръцете му върху бедрата си, дръпна бикините ми и ги свали до коленете.

— Не отговори на въпроса ми, Ева. Какво искаш да вкарам в малката лакома катеричка? Всичко изброено?

— Да — изстенах аз. — Всичко.

Миг по-късно краката ми бяха във въздуха, а той наведе тъмната си глава над чувствителната плът между бедрата ми.

Затаих дъх в очакване. В тази поза не виждах какво се случва…

Гидиън вкара горещия си мокър кадифен език между нежните ми гънки.

— Божичко! — Извих гърба си като лък.

Съпругът ми измърка. Помъчих се да вдигна бедрата си по-високо и да увелича удоволствието, което Гидиън ми доставяше с палавата си уста. Стисна бедрата ми и ме задържа на едно място, ближеше ме с темпото, което на него му харесваше. Плъзгаше езика си по влажния ми отвор и около него… измъчваше ме, докато аз умирах да усетя езика му вътре в себе си. Обхвана с устни пулсиращия ми клитор и го засмука, търкаше с език тази чувствителна точка на удоволствието.

— Моля те…

Въобще не ме притесняваше, че ме кара да се моля. Колкото повече му се отдавах, толкова повече се отдаваше и той на мен.

Но Гидиън ме караше да чакам, като ме вкусваше малко по малко. Масажираше с език клитора ми, като го докосваше съвсем леко. Кичури от косата му падаха по нежната кожа от вътрешната страна на бедрата ми и ги галеха.

Притиснах ръце до лицето си.

— Толкова ми е хубаво… Не спирай…

Отворих уста, когато започна да ме лиже по-надолу. Навлизаше съвсем леко в трептящите гънки на тялото ми… после още по-надолу. Плъзна се около розетката и аз потрепнах под копринените ласки на езика му.

— О! — изстенах. Бях на ръба на лудостта, толкова много усещания ми се стоварваха, след като часове наред бях напълно безчувствена.

Ръмженето му ме разтресе. Извих тяло, когато най-после получих това, което исках.

Гидиън навлезе в горещия ми влажен процеп, като проникна съвсем бавно с твърдия си език.

— Да! — възкликнах. — Чукай ме.

Устата му беше прекрасна — източник на всички удоволствия и мъки. Гидиън безмилостно ме нападаше с чувствения си език и навлизаше между стегнатите нежни мускули. Продължаваше да ме поглъща, съсредоточен изцяло върху мен. Правеше го толкова лакомо и ненаситно, че започнах да се гърча от непоносимия екстаз, който пулсираше в тялото ми.

Усетих натиск и в следващия миг навлезе с палец в задния ми отвор и започна да ме чука с пръста си. Чувството за пълнота там контрастираше с ритмичните тласъци на езика му. Мускулите на вагината ми се напрегнаха. Бях на ръба на пропастта, наречена оргазъм…

Изкрещях името му, цялата горях, кожата ми беше гореща и влажна. Чувствах се жива от удоволствието. Оргазмът ме разтресе и ме разби на парчета. Но Гидиън не се отказваше, продължаваше да шиба клитора ми с език. Първият оргазъм премина във втори.

Хлипах, докато свършвах мощно и безкрайно дълго, после притиснах юмруци до очите си.

— Стига вече — помолих дрезгаво. Треперех силно, докато ме разтърсваха спазмите на следващия оргазъм. — Не мога повече.

Матракът потъна, щом Гидиън се раздвижи и стисна глезените ми с ръка. Чух ластика на боксерките му, когато ги събу.

— Как го искаш? — попита мрачно. — Бавно и сладко? Или бързо и грубо?

„О, боже…“

Отговорът едва излезе през сухите ми устни:

— Дълбоко. Силно.

Надвеси се над мен и бутна краката ми така, че да се сгъна на две.

— Обичам те — заяви страстно и грубо. Навлезе в отвора ми с плътния ръб на огромния си пенис и погали вече набъбналите ми и болезнено чувствителни тъкани.

Сгъната на две и с бикини, омотани около коленете ми, бях твърде стегната отвътре, а той беше прекалено голям. Имах чувството, че Гидиън ме изпълва до крайност с грамадния си член, чувствителната ми плът се изпъна до болка от силата на проникването му. А той все още имаше какво да ми даде.

Гидиън изпъшка и произнесе името ми. Завъртя бедра, вкарваше и изкарваше члена си и с всеки тласък проникваше все по-дълбоко.

— Усещаш ли го, ангелчето ми? — питаше настойчиво, от страстта гласът му звучеше по— дрезгаво.

— Ти си единственото нещо, което усещам — стенех.

Исках да се движа, да го поема целия. Но той ме държеше неподвижна, чукаше ме с унищожителна вещина.

Усещах го… толкова твърд… Тласъците му бяха безмилостни и бавни…

Сграбчих чаршафа. Притисках широката главичка на пениса му лакомо и ненаситно е мускулите на вагината си. Всяко негово отдръпване оставяше у мен чувство на празнота, всяко дълбоко проникване ме изпълваше с удоволствие, което се разливаше като наркотик по цялото ми тяло.

— Ева. Боже мой.

Гидиън се надвеси над мен и застина. На лунната светлина приличаше на паднал ангел на страстта. Похот бе изострила чертите на красивото му лице, в сведените му към мен очи проблясваха тъмни пламъци. Напрегна ръце от незадоволен копнеж и изопна мускули, тялото му беше като изваяно.

— Ако продължаваш да стискаш така члена ми с тясната си вагина, скоро ще ме накараш да свърша. Това ли искаш, ангелчето ми? Да се изпразня в теб, преди да си го поела целия?

— Не.

Въздъхнах тежко, исках мускулите на вагината ми да се отпуснат. Той завъртя бедра и ме погали отвътре, издиша шумно, когато поех още от члена му.

— Божичко, Ева. Вагината ти обожава члена ми.

Гидиън се протегна, хвана се за таблата на леглото и се надвеси над мен. Хванал бе като в капан краката ми между своите. Извих се назад, за да му доставя удоволствие. Останах напълно разкрита и беззащитна пред него и единственото, което можех да направя, бе да гледам как той изпъва бедра, за да проникне я мен с последните няколко сантиметра от пениса си.

От гърдите ми се изтръгна звук, подобен на неистов вой. Удоволствието бе толкова силно, че ми причини болка. Чух как Гидиън изруга, а после мощно се разтресе.

— Добре ли си? — попита ме през стиснати зъби.

Опитах се да си поема въздух, като напрегнах белите си дробове до краен предел.

— Ева — изръмжа. — ДОБРЕ ЛИ СИ?

Не можех да говоря. Протегнах ръце към бедрата му и стиснах с пръсти боксерките му.

За миг си помислих колко секси беше, че Гидиън не си направи труда да разсъблече нито меи, нито себе си…

И тогава започна да ме чука мощно. Движеше неуморно бедра напред-назад, с бързи отсечени тласъци вкарваше и изкарваше от мен дългия си плътен член от върха чак до корена. Приковаваше ме към матрака с твърдия си пенис.

Свърших така силно, че ми причерня. Обзе ме такова удоволствие, че сякаш една след друга ме заливаха вълни от чувствени преживявания.

Потопи ме мощният изблик на собствения ми оргазъм. Кожата ми пламтеше от главата до петите. Гидиън спря, без да вади члена си, и го разтърка. Даде ми възможност да притисна жадно прекрасния му, твърд като стомана пенис с пулсиращата си вагина.

— По дяволите — изруга, — толкова силно стискаш.

Разтресох се силно, мъчех се да си поема въздух.

В момента, в който се отпуснах на матрака, преситена до краен предел, Гидиън извади члена си и стана от леглото.

Почувствах се съкрушена и вдигнах ръка към него.

— Къде отиваш?

— Чакай малко — каза ми и свали напълно боксерките си. Още беше възбуден, членът му блестеше от оргазма ми, но аз не бях мокра от неговия.

— Не си свършил.

Бях прекалено отпусната, за да му помогна да свали бельото ми. Той пъхна ръка под гърба ми, надигна ме и свали фланелката ми през главата.

Докосна с устни челото ми.

— Ти искаше бързо и грубо. Аз искам бавно и сладко.

Надвеси се отново над мен. В момента, в който усетих тежестта му, топлината му, страстта му, осъзнах колко много желая да ме чука бавно и сладко.

Тогава дойдоха сълзите, освободени от пламъка на страстта и топлотата на любовта му.

— Ти си всичко за мен — промълвих, задавена от сълзи.

— Ева.

Гидиън раздвижи бедра, вкара върха на члена си и бавно и внимателно започна да прониква в мен, като полагаше усилия да ме изпълни цялата. Допрял бе устни до моите и движението на езика му бе по-възбуждащо дори от това на пениса му.

— Прегърни ме — прошепна, докато обгръщаше с ръце раменете ми и обхващаше тила ми.

Притиснах го още по-силно. Стегнах седалищните си мускули, докато проникваше в мен.

Потта полепваше по дланите му, докато го галех по гърба.

— Обичам те — каза тихо и избърса сълзите ми с върха на пръстите си. — Чувстваш ли любовта ми?

— Да.

Видях удоволствието, което се изписа по лицето му, докато се движеше едновременно с мен.

Притисках го до себе си, той стенеше и се гърчеше в оргазъм.

Изтрих с целувки сълзите му, когато се разплака беззвучно заедно с мен.

Освободих се от скръбта си, намерила утеха в обятията му. Знаех, че в радост и мъка с Гидиън се бяхме слели в едно. Бяхме обречени един на друг.

— Никога няма да забравя това място! — Кари постави ръце на парапета, който обграждаше терасата на къщата, и погледна към водата. Слънчевите очила предпазваха очите му, а вятърът си играеше с косата му. — Къщата е невероятна. Имам чувството, че на километри от нас няма жива душа. А гледката… не мога да повярвам, че такова нещо съществува.

— Нали? — съгласих се, подпрях дупе на парапета и се обърнах с лице към къщата.

През плъзгащите се стъклени врати, които заемаха цялата стена, наблюдавах семейство Рейъс, които се суетяха като пчели в кухнята и хола. Гидиън беше пленник на баба ми и двете ми лели.

За мен веселото настроение бе помрачено от горчивини. Майка ми никога не е била част от това семейство, а сега вече никога нямаше да стане. Но животът продължаваше.

Две от по-малките ми братовчедки гонеха Лъки около дивана, а по-големите играеха видеоигри с Крис. Чичо Тони и бащи ми разговаряха в къта за четене, докато татко дундуркаше ни коляно малката си капризна племенничка.

Семейството бе един от най-големите страхове на Гидиън и по красивото му лице се изписваше объркване и смут всеки път, когато погледнеше хаоса наоколо. Долавях известна паника и погледа му дори в този момент, но не можех да направя нищо, зи да го спася. Баба нито за момент не го изпускаше от очи,

Кари погледна към тях, за да провери какво е привлякло вниманието ми.

— Чакам да видя кога мъжът ти ще успее да се измъкне, за ди побегне накъдето му видят очите.

Засмях се.

— Помолих Крис да дойде, за да има Гидиън известна подкрепа.

Нашата група — Гидиън, аз, Кари, татко и Крис — пристигна около десет часа сутринта. Малко след дванайсет от хотела дойде семейството на баща ми заедно с всички необходими продукти, за да може баба да сготви прословутото си посоле[34]. Твърдеше, че то може да успокои дори най-наранената душа. Не знам дали е вярно, но нейният вариант на класическата мексиканска яхния наистина беше изключително вкусен.

— Крие го е оставил да се оправя сам — заяви Кари — също като теб.

— Какво мога да направя? О, боже! — захилих се. — Баба току-що му връчи готварска престилка.

В началото, когато всички се появиха, бях леко нервна. Като малка не прекарвах много време със семейството на баща ми, а след като се записах да следвам в университета в Сан Диего, им ходих на гости в Тексас само няколко пъти. Членовете на семейство Рейъс бяха доста резервирани към мен по време на посещенията ми, а аз се питах дали не приличам твърде много на жената, която, както всички знаеха, бе разбила сърцето на татко. Виждали бяха майка ми само веднъж и не я бяха харесали. Смятаха, че баща ми се е прицелил препалено високо и любовта към нея няма да му донесе нищо добро.

Затова, когато баба ми още с пристигането си се запъти е решителна крачка към Гидиън и обхвана лицето му с две ръце, аз — също като него — затаих дъх.

Баба отметна косата от лицето му, завъртя главата му първо на едната, а после и на другата страна и заяви, че вижда в него много от чертите на баща ми. Гидиън, който владееше испански, ѝ отговори на родния ѝ език. Прие изказването ѝ като изключителен комплимент. Баба изпадна във възторг и продължи да му говори на испански, като изстрелваше думите със скоростта на куршуми.

— Трей ми се обади вчера — подхвърли Кари някак между другото.

Погледнах го.

— Наистина ли? Как мина разговорът?

— Бебчо, ти казала ли си му нещо, за да го накараш да ми се обади?

Опитах се да си придам възможно най-невинен вид и попитах:

— Защо мислиш така?

Погледна ме така, сякаш всичко му беше ясно, и се усмихна кисело.

— Значи си го направила.

— Казах му само, че няма да го чакаш вечно.

— Да… — Кари също се опита да изглежда невинно. Можех само да се надявам, че съм се справила по-добре. — Нали знаеш, че дори да ми предлага секс от съжаление, няма да му откажа. Благодаря, че ме уреди.

Бутнах го лекичко по рамото:

— Ти си пълен глупак.

Нещо се бе променило в Кари през последните седмици. Вече не прибягваше до обичайните си саморазрушителни практики за да се справи с проблемите си. И тъй като успяваше и без тях, започвах все повече да вярвам, че няма да се подхлъзне отново и да се върне назад.

— Така е — съгласи се. Усмихна ми се ослепително и този път усмивката му беше искрена, а не онази самоуверена гримаса, която така добре познавах. — Но мисълта да чукам Трей много ме изкушава. Предполагам, че и той се изкушава от същото, така че би трябвало да се възползвам.

— Ще се видите ли?

Кари кимна.

— Ще дойде с мен у Стантън в понеделник на възпоменателната служба в памет на Моника.

— О! — въздъхнах и ми стана болно.

Тази сутрин Кланси се беше обадил на Гидиън, за да го помоли да разпространи информацията.

Дали не трябваше аз да организирам възпоменанието и да спестя усилието на Стантън? Наистина не знаех. Още се опитвах да приема факта, че мама вече я няма. След като предишната нощ плаках часове наред, сега ме обзе тежко чувство ни вина. Казала бях на майка си ужасно много неща, за които вече съжалявах. Дразнила се бях на постъпките ѝ и твърде често бях мислила за нея без необходимото уважение. Но вече не можех да върна назад думите и действията си.

Осъзнах, че най-голямото ѝ прегрешение бе, че ме е обичали твърде много.

Така, както вторият ми баща бе обичал нея: прекомерно.

— Опитах се да се обадя на Стантън, но се включва само гласовата му поща — признах.

— Аз също. — Кари разтърка наболата си брада. — Надявам се че е добре, но съм сигурен, че не е.

— Според мен ще мине доста време, преди някой от нас да се почувства добре.

За момент настъпи мълчание, после Кари заговори:

— Сутринта, преди да тръгнем към летището, говорих с баща ти за плановете му да се премести в Ню Йорк.

Сбърчих нос.

— Много ми се иска да е близо до мен, но все си мисля, че ще се чувствам неудобно, ако работи за Гидиън.

Кари кимна бавно.

— Имаш право.

— Ти какво мислиш?

Премести се, така че да застане с лице към мен.

— Само бременността на Татяна и мисълта, че очаквам дете, промени живота ми, нали така? Ако умножим това по твоите двайсет и четири години, бих казал, че любящ родител като Виктор е готов на всичко за доброто на детето си.

Да, приятелят ми наистина се бе променил. Понякога е необходим силен тласък, за да влезе човек в правия път. За Кари това бе мисълта, че ще става баща. За мен — срещата с Гидиън. А за Гидиън този тласък бе възможността да ме загуби.

— Както и да е — продължи Кари. — Баща ти ми каза, че Гидиън му е предложил допълнително заплащане за наем и той си помислил, че няма да е лошо да остане в апартамента при мен.

— Леле! Добре.

Тази информация ми даваше доста неща за обмисляне. На първо място, баща ми явно съвсем сериозно приемаше предложението на Гидиън за работа, както и възможността да се премести в Ню Йорк. Второ, най-добрият ми приятел обмисляше да заживее отделно от мен. Не бях сигурна какво точно изпитвам при тази мисъл.

— Безпокоя се, че на татко ще му е трудно да живее в онази стая, след като там… знаеш какво стана между него и мама.

Мисля, че никога не бих могла да живея в мезонета, ако Гидиън не е там. Твърде много неща се бяха случили между нас там. Едва ли бих се справила със спомените за онова, което съм загубила.

— Да, аз също се почудих. — Кари протегна ръка и докосна рамото ми, прост жест на утеха.

— Но, знаеш ли, всъщност единственото, което Виктор някога е имал от Моника, са спомените.

Кимнах. Сигурно през годините баща ми много пъти се е питал дали любовта му е била споделена. След онзи следобед с мама навярно е осъзнал, че е. Това щеше да е прекрасен спомен, който да запази завинаги.

— Значи смяташ да останеш в апартамента? Мама каза, че ти е предложила тази възможност.

Усмихна се леко меланхолично.

— Да, сериозно се замислям над това. И сигурно ще ми е по-лесно, ако баща ти е до мен. Предупредих го, че е възможно от време на време да вземам бебето при мен. Останах с впечатлението, че мисълта му хареса.

Погледнах отново към къщата и видях баща ми да прави смешни физиономии на малката ми братовчедка. От братята и сестрите си само той имаше едно дете, а аз вече бях голяма.

Намръщих се, когато видях, че Гидиън се е запътил към външната врата. Къде беше тръгнал с тази готварска престилка? Отвори входната врата и остана неподвижен известно време. Досетих се, че сигурно някой е почукал, но Гидиън ми пречеше да видя кой. Най-накрая се отдръпна встрани.

Кари погледна, за да види накъде съм се зазяпала, и се намръщи.

— Какво прави този там?

Зададох си същия въпрос, когато видях в къщата да влиза братът на Гидиън. След него се появи Айрланд с плик за подаръци в ръце.

— Какъв е този подарък? — попита Кари. — Сигурно е бил за сватбата и не са могли да го върнат.

— Не. — Пликът бе прекалено шарен и определено не подхождаше за сватбен подарък. — За рожден ден е.

— По дяволите! — изруга Кари. — Съвсем забравих.

След като майка му не се появи и Гидиън затвори вратата, разбрах, че Елизабет няма да дойде на рождения ден на най-голямото си дете. В мен се надигна смесица от болка и съчувствие и стиснах юмруци.

Какво, по дяволите, ѝ имаше на тази жена? Така и не се бе обадила на Гидиън след сблъсъка им в неговия кабинет. Не можех да си представя, че е такава егоистка, особено на днешния ден.

Внезапно осъзнах, че не само аз съм изгубила майка си в последните няколко дни.

Крие се изправи и отиде при децата си, прегърна Кристофър, а Айрланд — Гидиън. Тя се усмихна и подаде подаръка на рожденика. Гидиън го взе, обърна се към терасата и посочи към мен.

Прекрасна и свежа в красивата си лятна рокля, Айрланд дойде при нас навън.

— Леле, Ева, това място е невероятно.

Засмях се.

— Харесва ли ти?

— Кой не би го харесал? — Прегърна Кари и красивото ѝ лице помръкна. — Наистина съжалявам за майка ти, Ева.

Очите ми бяха насълзени през цялото време и сега сълзите отново понечиха да рукнат.

— Благодаря ти.

— Не мога да си го представя — каза Айрланд. — А в момента дори не харесвам майка си.

Протегнах се и докоснах ръката ѝ. Независимо от чувствата ми към Елизабет, не бих

пожелала на никого мъката, която изпитвах в момента, най-малкото на Айрланд.

— Надявам се, че ще се разберете, какъвто и да е проблемът. Ако можех да върна мама обратно, никога не бих казала или направила много от нещата, които съм вършила.

Тези думи отново извикаха сълзи в очите ми, затова се извиних бързо на Айрланд и тръгнах към стълбите. Слязох тичешком по тях, отидох на плажа, а после и до водата. Спрях, когато нагазих до глезени, и позволих на морския бриз да прогони сълзите ми.

Затворих очи и отпратих тъгата обратно в кутията, в която я бях затворила за днес. Исках да отпразнувам рождения ден на Гидиън, защото на тази дата той се бе появил на бял свят, а впоследствие и в живота ми.

Подскочих, когато някой обви кръста ми с топли мускулести ръце и ме притисна до познато стегнато тяло.

Гидиън подпря брадичка на главата ми. Усетих как дълбока въздишка надигна гърдите му, когато го прегърнах.

След малко се отдръпнах леко и казах:

— Учудена съм, че баба те остави да ѝ се изплъзнеш.

Засмя се.

— Каза ми, че ѝ приличам на баща ти. Е, тя пък ми прилича на теб.

Което, предполагам, беше съвсем възможно, тъй като бях кръстена на нея.

— Защото не те пускам от ненаситните си лапи ли?

— Защото, въпреки че ме плаши, не мога да се отделя от нея и да си тръгна.

Думите му ме трогнаха. Обърнах глава и опрях буза на сърцето му, заслушах се в силните му равномерни удари.

— Не знаех, че ще идват брат ти и сестра ти.

— И аз не знаех.

— Как приемаш присъствието на Кристофър?

Сви рамене:

— Не ме интересува, стига да не се държи като задник.

— Правилно.

Щом неочакваната поява на брат му не го дразнеше, значи нямаше за какво да се тревожа.

— Трябва да ти споделя нещо — заяви Гидиън — за Кристофър, Но сега не му е времето.

Отворих уста да възразя, но се спрях. Беше прав. Днес трябваше да подновим клетвите си в присъствието на приятелите и семействата си. Празнувахме истински радостен повод — рож дения му ден, така че нямаше място за тъга и съжаление. И все пак денят бе помрачен от мъката, която трябваше да прикрием, Съвсем излишно беше да си причиняваме още неприятности.

— Имам нещо за теб — казах му.

— Ммм… Изкушавам се, ангелчето ми, но наоколо има прекалено много хора.

Трябваше ми секунда, за да разбера, че нарочно ме дразни.

— О, боже, ти наистина си сексманиак!

Бръкнах в джоба си и стиснах в ръка подаръка, поставен на сигурна място в кадифена торбичка. Към него имаше и красива кутия, но предпочетох да го нося в джоба си. Надявах се спонтанно да намеря най-подходящия момент, в който да му го дам. Не исках да е по същото време, когато всички останали ще поднесат подаръците си.

Обърнах се с лице към Гидиън, извадих подаръка и му го поднесох на отворените си длани.

— Честит рожден ден, шампионе!

Вдигна поглед от ръцете към лицето ми. В очите му видях онзи блясък, който се появяваше само когато му подарявам нещо и ме караше да искам да му дам още, да му дам всичко.

Съпругът ми заслужаваше толкова много да бъде щастлив. Мисията в живота ми щеше да е винаги да го правя щастлив.

Гидиън взе торбичката и я развърза.

— Искам само да знаеш — започнах, за да прикрия нервността си, — че е ужасно трудно да купиш подарък на човек, който притежава всичко, включително и значителна част от Манхатън.

— Не очаквах нищо, но твоите подаръци винаги ми харесват.

Издишах шумно.

— Е, може и да не поискаш да го носиш, но няма значение. Не се чувствай длъжен да…

Гидиън пое нетърпеливо в дланта си платинения джобен часовник „Вашерон Константин“ и лъскавото му покритие заблестя на слънцето. Прехапах долната си устна и зачаках да го отвори.

Гидиън прочете на глас гравираните думи — „Твоя завинаги. Ева“.

— Може да се сложи малка снимка над надписа. Исках тя да е от церемонията, на която подновяваме клетвите си, но… — Прокашлях се, понеже той ме погледна с такава любов, че в стомаха ми запърхаха безброй пеперуди. — Знам, че е старомоден. Просто си помислих, че тъй като носиш елек под сакото, може да го използваш. Макар че ти носиш ръчен часовник и сигурно не е така. И все пак…

Целуна ме и ме накара да млъкна.

— Ще го пазя като очите си. Благодаря ти.

— О! — Облизах устни и усетих вкуса му. — Радвам се. Има и верижка към него в кутийката му.

Гидиън прибра внимателно часовника в торбичката и го сложи в джоба си.

— Аз също имам нещо за теб.

— Внимавай — подразних го на свой ред. — Имаме публика.

Гидиън погледна през рамо и видя, че много от роднините ни са излезли на терасата. От фирмата за кетъринг бяха подредили на открито маси с напитки и храна и хората започваха да си похапват, докато свинското за посолето на баба се готвеше във фурната.

Съпругът ми протегна юмрук, отвори го и ми показа прекрасната брачна халка, която лежеше на дланта му. По целия пръстен имаше големи кръгли диаманти, поставени в жлебмо, които хвърляха разноцветни искри.

Сложих ръка на устата си и отново се просълзих. Вятър с мирис на сол танцуваше около нас и носеше тъжните крясъци на чайките, които кръжаха над водата. Вълните се разбиваха ритмично в брега, докосваха краката ми и не ми позволяваха да се движа.

Протегнах пръсти към халката разтреперана.

Гидиън затвори ръката си и се усмихна.

— Не още.

— Какво? — Бутнах го по рамото. — Не ме дразни!

Погледнах го ядосано.

— Но винаги ти давам това, от което се нуждаеш — измърка Гидиън.

Погледнах го. Палавата усмивка изчезна от лицето му.

Докосна с пръсти бузата ми.

— Толкова се гордея, че съм твой съпруг — изрече тържествено. — Най-голямото постижение в живота ми е, че в твоите очи се оказах достоен за тази чест.

— О, Гидиън! — Как само ме омагьосваше и смайваше. — Аз съм късметлийката.

— Ти промени живота ми, Ева. И направи невъзможното: преобрази ме. Харесвам човека, който съм в момента. Не вярвах, че е възможно това да се случи.

— Ти винаги си бил прекрасен — уверих го пламенно. — Обикнах те, щом те видях. А сега те обичам още повече.

— Не мога да изразя с думи какво означава това за мен. — Гидиън пак отвори ръка. — Но се надявам, че когато виждаш този пръстен на ръката си, ще си спомняш, че ти блестиш в живота ми като диамантите, но си много по-ценна.

Изправих се на пръсти, като се мъчех да не потъвам в мокрия пясък. Потърсих устните му и почти се разридах от щастие, когато Гидиън ме целуна.

— Ти си най-хубавото нещо, което някога ми се е случвало.

Усмихваше се, когато пое ръката ми и сложи халката на пръста ми, точно до красивия диамантен пръстен, който ми даде на сватбата.

Стреснаха ни ръкопляскания и подвиквания. Погледнахме към къщата и видяхме семействата си, застанали на терасата. Всички ни гледаха. Децата тичаха надолу по стълбите и гонеха Лъки, който с нетърпение се втурна към Гидиън.

Познавах това чувство много добре. До края на живота ни винаги щях да тичам към него.

Поех си дълбоко въздух. Позволих на надеждата и радостта да изместят тъгата и чувството за вина поне за миг.

— Това е идеалният момент — промълвих, но вятърът отнесе думите ми.

Нямаше сватбена рокля, нямаше цветя, нямаше формалности и ритуали. Само Гидиън и аз, обречени един на друг, а до нас — хората, които ни обичат.

Съпругът ми ме стисна през кръста и ме завъртя, аз се разсмях щастливо.

— Обичам те! — извиках така, че целият свят да ме чуе.

Гидиън ме остави на земята и ме целуна, докато останах без дъх. После допря устни до ухото ми и прошепна:

— Кросфайър.

Глава 16

Трудно ми беше да гледам как Ева се опитва да успокои Ричард Стантън, който бе бледа сянка на мъжа, с когото прекарахме уикенда в Уестпорт. Тогава той бе изключително жизнен и изглеждаше млад за годините си. Сега изглеждаше немощен и прегърбен, с превити от мъка рамене.

В огромния хол на Стантън всяка свободна повърхност бе покрита с букети от бели цветя, които насищаха помещението е аромата си. До тях бяха поставени множество снимки на Моника, запечатали най-добрите моменти от живота ѝ със Стантън.

Виктор седеше с Кари и Трей в друг кът на хола, встрани от централното пространство. Когато пристигнахме, за момент Стантън и бащата на Ева спряха и се вторачиха един в друг, Навярно всеки от тях се чувстваше засегнат, защото другият бе притежавал различна част от Моника. Виктор имаше любовта ѝ, а Стантън — самата нея.

Звънецът на входната врата иззвъня. Проследих с поглед Ева и Мартин, които отидоха заедно да отворят. Стантън не помръдна от дълбокото си кресло — беше изцяло погълнат от мислите си. Усетих болката му по-рано, когато ни отвори вратата, видимо се разтресе при вида на Ева.

Хубавото беше, че с жена ми отивахме на летището веднага след възпоменанието. В продължение на месец щяхме да сме далеч от града и от светлините на прожекторите. Надявах се, когато се върнем, Стантън вече да може да погледне дъщерята, която толкова много прилича на жената, която бе обичал.

— Крос.

Извърнах глава и видях Бенджамин Кланси. Погледът на Кланси — също като този на детектив Грейвс — показваше, че знае какво сторих, за да спася жена си от Нейтън Баркър. Но за разлика от Грейвс, Кланси ми беше помогнал да прикрия следите си. Манипулирал бе местопроизшествието така, че да изглежда, сякаш има връзка с друго престъпление, а вината да падне върху мъртъв човек, който бе заплатил с живота си за собствените си престъпления и не се налагаше да плаща за моето.

Вдигнах вежди в мълчалив въпрос.

— Трябва да поговорим — заяви Кланси и направи знак към коридора зад гърба ми, без да чака съгласие.

— Добре, ти води.

Последвах го в библиотеката и огледах полиците с книги, които покриваха стените.

Това беше мъжко помещение. Миришеше на кожа и хартия, а преобладаващите цветове бяха кафяво и тъмнозелено. Оформени бяха четири къта за сядане, барът бе добре зареден и подканваше гостите да се настанят удобно и да не бързат да си тръгват.

Кланси затвори вратата след нас и се настани в едно от двете кресла срещу незапалената камина. Аз седнах в другото.

Заговори без заобикалки:

— Госпожа Стантън ми остави изписани на ръка дневници, в които е описала живота си през последните двайсет и пет години, както и компютърни файлове със записки. Помоли ме да ги предам на Ева след смъртта ѝ.

Опитвах се да сдържа любопитството си и казах:

— Ще се погрижа да ги получи.

Кланси се наведе и подпря лакти на коленете си. Беше едър мъж с мускулести ръце и бедра. Носеше тъмнорусата си коса къса като военен, а в очите му проблясваше хладният смъртоносен поглед на голяма бяла акула. Но погледнеше ли към Ева, омекваше, а погледът му ставаше като на любящ по-голям брат, който иска да я предпази на всяка цена.

— Подбери най-подходящия момент, в който да ѝ ги дадеш — заяви. — А може и да решиш, че изобщо не е необходимо да ги вижда.

— Разбирам.

Значи трябваше да ги прегледам. Стана ми неудобно, като си представих какво предстои да направя.

— Освен това — продължи Кланси — вече имаш и нов финансов ангажимент, който ще трябва да поемеш от името на Лорън. Не е съвсем незначителен, но няма да ти е трудно да се справиш с него.

Изтръпнах, когато чух името, и продължих да го слушам още по-голямо внимание.

Кланси кимна и каза:

— Започнал си да се ровиш в историята ѝ, когато семейство Трамел почина.

— Но ти беше разчистил голяма част от информацията.

Това беше единственото, което със сигурност разбирах от разговора.

— Онова, което успях. Разрових се в миналото ѝ, когато връзката ѝ с господин Стантън стана сериозна. Попитах я директно и тя ми разкри това, което ще ти разкажа и аз и за което господин Стантън няма представа. Бих искал всичко да си остане така. Той беше щастлив. Нейната самоличност по никакъв на чин не го засяга, затова не е необходимо да узнава нищо.

Каквато и да е историята ѝ, явно бе разколебала Кланси. Оставаше да видим дали ще разколебае и мен.

Замълча за момент.

— Ще разбереш подробности от дневниците. Не съм ги чел, но разказана от самата Лорън, историята със сигурност е по-покъртителна от сухите факти, които ще ти изложа аз.

— Разбирам. Продължавай.

— Лорън Китри е израснала в малко градче в покрайнините на Остин, Тексас.

Семейството ѝ е било бедно. Майка ѝ изоставила нея, близначката ѝ и баща им, който работел като ратай в близко ранчо. Той бил зает човек, нито имал време, нито знаел как да отгледа две красиви вироглави момичета.

Облегнах се назад, извиках в съзнанието си образа на Ева и се опитах да си представя две еднакви Моники в тийнейджърска възраст. Резултатът бе повече от поразяващ.

— Както можеш да предположиш — продължи Кланси, — те не останали незабелязани. Малко преди да завършат гимназия, привлекли вниманието на група богати колежанчета от Остин. Грубияни, които си въобразявали, че всичко им е позволено. Лидер им бил Джаксън Трамел.

Кимнах.

— И тя се е омъжила за него.

— Това е станало по-късно — отвърна сухо. — Лорън знаела как да се оправя с мъжете от самото начало. Искала да живее различно от родителите си, но разпознавала негодниците отдалече. Отблъсквала Джаксън Трамел много пъти. Сестра ѝ Катрин обаче не била толкова умна. Решила, че Трамел ще ѝ даде по-добър живот.

Отпуснах се назад, обзет от неприятно предчувствие.

— Дали искам да чуя цялата история?

— Въпреки съветите на Лорън Катрин излязла с него. Когато не се прибрала у дома нито вечерта, нито на следващия ден, Лорън извикала полицията. Местен фермер открил Катрин в нивата си, изпаднала почти в безсъзнание от опасна доза наркотици и алкохол. Била жестоко изнасилена. Така и не било доказано, но се предполага, че са участвали няколко души.

— Боже!

— Катрин била в тежко състояние — продължи Кланси. — Халюциногенните наркотици и физическата травма от груповото изнасилване причинили нелечимо увреждане на мозъка ѝ. Нуждаела се от денонощни грижи за неопределен период, а баща им не можел да плати лечението ѝ.

Вече не ме свърташе на едно място, отидох до бара и установих, че последното, от което се нуждая в момента, е питие.

— Лорън отишла при семейство Трамел и направо им заявила какво е направил синът им. Той отрекъл, а и никой не можел да докаже връзката му с престъплението, тъй като нямало физически доказателства. Но той съзрял възможност и се възползвал от нея. Всъщност през цялото време желаел Лорън, затова накарал родителите си да покрият разходите по лечението на Катрин. В замяна поискал самата Лорън и мълчанието ѝ за случилото се.

Обърнах се към него и се замислих. Парите можеха да прикрият множество грехове. Доказваше го и фактът, че Стантън успешно бе прикрил миналото на Ева. Забранил бе достъпа до съдебните протоколи и бе изискал споразумения за конфиденциалност. Но бащата на Нейтън Баркър бе оставил сина си да плати за престъпленията си. А семейство Трамел бе направило всичко възможно да прикрие сина си.

Кланси се надигна в креслото.

— Джаксън искал секс. Лорън преговаряла с родителите му, докато постигнала споразумение за брак. Смятала, че така ще осигури завинаги лечението на Катерин.

Промених решението си за питието и си налях уиски.

— В продължение на няколко месеца отношенията между Лорън и Джаксън били стабилни. Живеели…

— Стабилни ли? — От гърдите ми се изтръгна дрезгав смях. Та тя се е продала на мъжа, който организирал груповото изна силване на близначката ѝ. Господи…

Изпих уискито на една глътка.

Моника, или Лорън, е била много по-силна, отколкото някой от нас си е представял. Но дали си заслужаваше Ева да го научи, след като цялата история бе толкова ужасна?

— Отношенията им били стабилни — повтори Кланси, — докато тя се запознала с Виктор.

Улових погледа му. Точно когато си помислиш, че положението не може да стане по-лошо, се случва нещо още по-ужасно.

Стисна зъби и продължи:

— Тя забременяла с Ева. Джаксън разбрал, че бебето не е негово, и се опитал да се отърве от него, като използвал юмруците си. Макар да живеели в къщата на родителите му, те никога не се намесвали в скандалите на младото семейство Трамел. Лорън се страхувала за живота на детето си.

— Застреляла е Джаксън. — Прокарах пръсти през косата си. Исках да изтрия този образ от съзнанието си. — Причината за смъртта му е неясна, но тя го е убила.

Кланси замълча, остави ме да осмисля казаното. Не само аз бях извършил убийство, за да защитя Ева.

Закрачих напред-назад.

— Семейство Трамел сигурно са помогнали на Лорън да се измъкне. Но защо?

— Докато живяла с Джаксън, Лорън тайно документирала всичко, което би могла да използва срещу него по-късно. Родителите му много държали на доброто си име — и на репутацията на дъщеря си Моника, която по онова време била дебютантка — и просто искали Лорън и всички проблеми, които им причинила, да изчезнат от живота им. Тя ги напуснала само с дрехите на гърба си и със съзнанието, че грижите за Катрин вече са изцяло нейна отговорност.

— Значи всичко е било напразно — прошепнах. — Върнала се е в изходна позиция.

Изведнъж цялата информация си дойде на мястото.

— Катрин все още е жива.

Което обясняваше браковете на Моника за богати мъже и натрапчивата ѝ мисъл за пари. През всичките тези години е знаела, че дъщеря ѝ я смята за повърхностна, но е предпочела да го приеме, вместо да ѝ каже истината.

Някога самият аз се бях надявал, че Ева никога няма да научи как съм постъпил с Нейтън. Страхувах се, че ще ме помисли за чудовище.

Въпреки едрото си тяло Кланси се изправи бързо.

— Както вече споменах, сега разходите по лечението на Катрин са твоя отговорност. Сам трябва да прецениш дали да разкажеш всичко това на Ева.

Погледнах го внимателно.

— Защо ми доверяваш това?

Кланси опъна сакото си.

— Видях как се хвърли върху Ева, когато Хол откри стрелба, а също и начина, по който се справи с Баркър. Действията ти в тези две ситуации ми показаха, че си готов на всичко, за да я защитиш. Ако прецениш, че за нея е най-добре да узнае истината, ще намериш подходящ момент да ѝ го кажеш.

Кимна отсечено и излезе от стаята.

Останах там още малко, за да събера мислите си.

— Здрасти.

Завъртях се на пета, когато чух гласа на Ева. Обърнах се към вратата и я видях да идва към мен.

— Какво правиш тук? — попита. Беше невероятно красива в семплата си черна рокля. — Търсих те навсякъде. Кланси ми каза къде да те намеря.

— Изпих чаша уиски — казах ѝ част от истината.

— Колко чаши? — Блясъкът в очите ѝ показваше, че не ми се сърди за изчезването. — Тук си от доста време, шампионе. Трябва да закараме татко до летището.

Стреснах се, погледнах часовника си и установих, че доста дълго съм стоял тук, потънал в мисли. Оказа се трудно да се върна обратно в настоящето и да спра да разсъждавам върху трагичната история на Лорън. Не можех да променя миналото.

Но ми беше ясно какво трябва да направя от тук нататък. Щях да се погрижа за лечението на сестра ѝ. Както и за обичната ѝ дъщеря. По този начин щях да отдам почит на някогашната Моника. И един ден, когато преценя, че е настъпил подходящ момент, щях да запозная Ева с истинското ѝ лице.

— Обичам те — казах на жена си и я хванах за ръка.

— Добре ли си? — попита ме Ева, познаваше настроенията ми толкова добре.

— Да. — Докоснах бузата ѝ и се усмихнах леко. — Да вървим.

ЕПИЛОГ

— Много странен избор на хотел за меден месец.

Извръщам глава и виждам, че майка ми се е излегнала в шезлонга домен на терасата. Носи лилав бански, кожата ѝ е стегната и леко загоряла от слънцето, а ноктите ù са лакирани в елегантно бежово.

Щастлива съм. Толкова се радвам да я видя отново.

— Това е интимна шега между мен и Гидиън — обяснявам ù и поглеждам към Тихия океан, който блести отвъд изумрудено-зелената гора пред нас. — Казах му, че си фантазирам за Тарзан, и той ни намери тази луксозна къща на дърво.

Останах очарована, когато видях за първи път къщичката (която всъщност бе част от хотел), качена високо в прегръдките на древна индийска смокиня. Панорамната гледка, която се разкрива от терасата ѝ, е невероятно красива и с Гидиън ѝ се наслаждаваме всеки път, когато излезем от покритото си с листа убежище.

— Значи ти си Джейн… — Мама поклаща глава. — Дори не искам да го коментирам.

Ухилвам се. Радвам се, че все още мога да я шокирам толкова, че да я оставя без думи.

Въздъхва, отпуска глава назад и затваря очи, за да се попече на слънце.

— Много е хубаво, че баща ти реши да се премести в Ню Йорк. Далеч по-спокойна съм, като знам, че ще е близо до теб.

— А, да… Започвам да свиквам с тази мисъл.

Трудно ми е да приема, че мама е била съвсем различен човек от жената, за която я смятах. Чудя се дали да повдигна въпроса. Имах малко време с нея и не исках да развалям удоволствието от срещата. Но тя бе писала дневника си под формата на писма домен и не можех да устоя на желанието да им отговоря.

— Прочетох дневниците ти — казвам.

— Знам — отговаря ми съвсем небрежно.

Изпитвам гняв и озлобление, но ги избутвам встрани.

— Защо неми сподели миналото си по-рано?

— Исках да го направя — изрича и се обръща към мен. — Когато беше малка, възнамерявах да го направя някой ден. След това се случи… онова с Нейтън и ти трябваше време да се възстановиш от травмата. После срещна Гидиън. Все си мислех, че имам още време.

Знам, че не е съвсем вярно. Животът продължава. Човек винаги си намира извинение, за да почака още малко. Майка ми не е чакала момент, когато ще съм в състояние да приема постъпките от миналото ѝ, просто е чакала, докато може.

Само една силна жена би могла да направи подобен избор и да предприеме такива действия, за да защити сестра си. Почувствах се добре, след като научих, че е била такава, но най-хубавото беше, че разбрах причината да проявява слабост. Майка ми се е измъчвала заради миналото си.

Мисълта, че е убила Джаксън, я е преследвала, защото го е мразела до дъното на душата си и сее зарадвала, когато го е видяла мъртъв, макар да е изпитвала ужас от самото убийство.

Раздялата с баща ми, както и необходимостта да живее така, сякаш сестра ѝ не съществува, почти я бяха унищожили. Майка ми се бе разделила с две късчета от сърцето си и все пак бе успяла да продължи напред. Сега вече разбирах прекомерното ѝ желание да ме предпазва от всичко — не е можела да си представи, че ще оцелее, ако загуби и мен.

— Гидиън предложи да посетим Катрин, като се върнем — казвам ѝ. — Обмисляме да я преместим по-близо до нас, за да бъде част от живота ни.

Опитвам се да събера сили за тази среща, защото знам, че леля ми и майка ми са били близначки.

Майка ми ме поглежда и се усмихва тъжно.

— Ще се радва да те види. Години наред съм ѝ разказвала за теб.

— Наистина ли?

От дневниците научих, че мама рядко е успявала да посети Катрин, тъй като съпрузите ѝ са предпочитали да я държат близо до себе си. Можела е дай изпраща само писма и картички, тъй като имейлите и телефонните разговори оставят следи.

— Разбира се. Не можех да не се похваля с момичето си. Толкова се гордея с теб.

Очите ми се изпълват със сълзи.

Мама вдига лице към слънцето.

— Дълго време се гневях заради увреждането, което причиниха на Кати. Така и не получих обратно сестра си такава, каквато беше някога. Но после осъзнах, че собственият ѝ мозък я предпазва от спомена за онази страшна нощ. Тя не си спомня какво е преживяла. Сега мислите ù са много простички и се радва на всичко като дете.

— Ще се грижим за нея — обещавам ѝ.

Мама ми подава ръка и азя хващам.

— В къщите, построени на дърво, има ли шампанско? — пита ме.

Разсмивам се и стискам пръстите ѝ.

— Разбира се.

*  *  *

Събудих се постепенно, бавно се измъкнах от дълбините на съня и се върнах към действителността. Слънчевата светлина се процеждаше на петна през мрежата за комари, която обгръщаше леглото. Протегнах се и затърсих с ръка съпруга си, но той не беше до мен.

Открих Гидиън до прозореца на нишата, която използваше за кабинет, и видях, че говори по телефона. За момент просто го съзерцавах. Отиваше му да е рошав и небръснат — беше толкова невероятно секси, че не можех да го понеса. Освен това Лъки се беше изтегнал в краката му, което го правеше още по-сладък.

Гидиън не носеше нищо освен шорти, ципът им беше вдигнат, а копчето — разкопчано. Виждаше се, че под тях няма нищо. Откакто бяхме дошли тук на меден месец, май не беше слагал други дрехи. Имаше дни, когато единственото, което покриваше тялото му, беше собствената му пот. Тя изглеждаше и миришеше толкова секси, че правех всичко възможно да го изпотя още повече.

Що се отнася до мен, с изненада установих, че в багажа ми има значителен брой прави рокли без презрамки и почти никакво бельо. Във всеки един момент можех да се окажа наведена напред с вдигната нагоре рокля и да усетя, че съпругът ми прониква в мен с някаква част от анатомията си. От две седмици бяхме на меден месец и Гидиън вече бе обучил тялото ми да предусеща желанието му за секс. Можеше да ме възбуди за секунди и да задоволи и двама ни почти толкова бързо.

Усещането беше прекрасно, неутолимо сластолюбиво.

Между сеансите див маймунски секс прекарвахме времето си, като разговаряхме и правехме планове за живота след завръщането ни към цивилизацията. Гледахме филми и играехме карти, Гидиън ми помагаше да подобря уменията си. От време на време той все пак работеше, но тогава четях дневниците на майка ми. Необходими му бяха няколко дни, преди да се реши да ми каже за тях, но го направи в подходящ момент.

Разговаряхме много и за тях.

— Това искане е несъстоятелно — отсече по телефона и ме огледа в късия ми копринен халат. — Могат да се вземат алтернативни решения. Да насочат вниманието си към онези аспекти, които търпят промени.

Изпратих му въздушна целувка и се запътих към кухнята.

Докато приготвях кафето, се загледах към терасата, горичката и океана отвъд. Може би днес щяхме да отидем на плаж. Една част от него бе отделена само за нас. Засега единственото, което искахме, бе да бъдем заедно.

Тръпки ме полазиха по гърба, когато чух лапите на Лъки, който се движеше бързо по

дървения под. Сигурно следваше по петите Гидиън, защото го боготвореше. Съпругът ми също бе силно привързан към кутрето. Кошмарите му се появяваха все по-рядко, но когато се върнеха, присъствието на Лъки бе много полезно.

— Добро утро — прошепна Гидиън и ме прегърна.

Облегнах се на него.

— Мисля, че всъщност е следобед.

— Можем да се върнем обратно в леглото и да останем там до вечерта — измърка и зарови лице във врата ми.

— Не мога да повярвам, че още не си се отегчил от мен.

— Ангелчето ми, ако ти си отегчена, ще трябва да се постарая повече.

Потреперих, като си представих какво се крие зад думите му. Гидиън поначало беше

много енергичен любовник. Но откакто бяхме на меден месец, направо надминаваше себе си. Можех да се закълна, че отслабна и тялото му стана по-мускулесто само благодарение на физическите усилия, които влагаше в секса. А аз самата от години не бях харесвала тялото си толкова.

— С кого говори по телефона? — попитах.

Пое си дълбоко въздух.

— С брат ми.

— Наистина? Това не е ли третият ви разговор за последните три седмици?

— Не ревнувай. Ти си много по-секси от него.

Сръчках го с лакът.

Гидиън ми беше разказал за записките на Хю, както и че Крис е говорил с Кристофър. Не знаехме какво са си казали тогава. Споделеното по време на разговора щеше да си остане само между баща и син. Но каквото и да беше, Кристофър бе изпратил два имейла на Гидиън и вече трети път го молеше за съвет.

— Само по делови въпроси ли говорите?

— Да, но знаеш ли какви въпроси ми задава? Такива, на които вече знае отговора.

— А нещо лично?

Крис бе уверил Гидиън, че не е разказал на брат му нищо за изнасилванията, и съпругът ми нямаше желание да промени това. През годините Кристофър му беше нанесъл доста удари и Гидиън нямаше намерение да му прости просто така, освен ако той не му се извини.

Мъжът ми сви рамене:

— Пита дали се забавляваме… какво е времето… такива неща.

— Струва ми се, че по свой начин се опитва да ти подаде ръка — казах и смених темата: — Искаш ли да отидем на плажа?

— Бихме могли…

Обърнах се и го погледнах.

— Нещо друго ли имаш наум?

— Бих искал да чуя мнението ти по някои въпроси, преди да свърша с работата за днес.

— Добре. Само да си изпия кафето.

Усмихвах се, докато си приготвяхме кафе. После отидохме в кабинета на Гидиън и той включи лаптопа.

Образът на екрана казваше достатъчно. Придърпах си стол и седнах.

— Пак ли ще работим върху „Джен тен“?

Досега бях видяла десетина различни концепции за реклама. Някои от посланията бяха умни, други — твърде умни, а някои бяха съвсем обикновени.

— Изглаждаме нещата до последния момент — обясни Гидиън. Постави едната си ръка на облегалката на стола, а другата на бюрото, така че да ме обгърне с топлата си кожа и прекрасния си мъжествен аромат. — А имаме и съвсем нови идеи.

Прегледах ги и кимнах одобрително на повечето, но поклатих глава при една от тях:

— Тази не става.

— На мен също не ми харесва — съгласи се Гидиън. — Какво по-точно не ти допада?

— Мисля, че изпраща грешно послание. Сякаш прекалено заетата съпруга, майка и бизнесдама може да получи малко спокойствие само ако отвлече вниманието на семейството си с „Джен тен“ — казах и го погледнах. — Жените лесно се справят с различните роли в живота си. Да я покажем как се забавлява заедно със семейството си, как на нея самата ѝ е приятно да играе с „Джен тен“.

Гидиън кимна.

— Казах, че няма да повдигам въпроса отново, но като стана дума за различните роли на жената… още ли не съжаляваш, че напусна работа?

— Не, не съжалявам — отвърнах без колебание. — Но все пак искам да работя — поясних — и няма да се задоволя дълго да ти помагам за неща, за които не ти трябва помощ. Ще открием къде ми е мястото.

Изкриви устни и се усмихна кисело:

— Ценя мнението ти, иначе нямаше да те питам за него.

— Знаеш какво искам да кажа.

— Знам. — Чукна по тъчпада и на екрана се появи презентация. — Ето някои от проектите, които в момента са ни приоритет. Погледни ги, когато имаш време, и ми кажи кой от тях ти се струва най-интересен.

— За теб всичките са интересни, нали?

— Разбира се.

— Добре.

Щях да направя няколко списъка, за да подредя проектите според това колко са ми интересни, но и според познанията и уменията ми в съответната сфера. После щях да направя необходимите препратки. Но най-важното — щях да обсъдя всичко с Гидиън. Когато работех с него, най-голямо удоволствие ми доставяше да наблюдавам как работи острият му като бръснач ум.

— Не искам да те ограничавам — каза тихо, прокара ръка по рамото ми, а после я плъзна надолу. — Искам да полетиш нависоко.

— Знам, миличък.

Взех ръката, с която ме галеше, и я целунах.

Когато имаш такъв любящ съпруг, ограниченията не съществуват.

Слънцето се скри зад хоризонта и океанът сякаш пламна.

Гидиън напълни отново чашите ни с шампанско и няколко капки от златистата течност преляха, докато яхтата се носеше плавно по вълните.

— Толкова е приятно — изрече и ми се усмихна спокойно.

— Радвам се, че ти харесва.

Удивлявах се, като го виждах толкова щастлив и безгрижен. Винаги ми бе напомнял за буря. Светкавици и гръмотевици, сурова красота и сила, които могат да са едновременно опасни и завладяващи. Беше почти неудържим като вихъра на торнадо.

Сега бих го описала като спокойствието, настъпило след буря, което бе още по-могъща природна сила. Вече и двамата… бяхме стабилни. Чувствахме се самоуверени и отдадени. И след като се бяхме открили един друг, всичко ни изглеждаше постижимо.

Ето защо предложих да вечеряме на яхтата.

— Ела тук, ангелчето ми. — Надигна се и ми подаде ръка. Взехме чашите с шампанско, станахме от масата, осветена от свещи, и отидохме на луксозния шезлонг за двама. Настанихме се в него, преплели тела едно в друго.

Гидиън галеше гърба ми с ръка.

— Мисля си за сини небеса и спокойно плаване.

Усмихнах се. Толкова често мислите ни следваха една и съща посока.

Протегнах ръка, обхванах тила му и прокарах пръсти през копринената му коса.

— Май вече започваме да схващаме какво означава това. Гидиън наведе глава, за да ме целуне, раздвижи нежно устни и бавно ме докосна с език — затвърждаваше връзката между нас, която с всеки изминал ден ставаше по-силна. Сега призраците от миналото ни приличаха на бледи сенки, започнали бяха да се стопяват още преди да подновим клетвите си.

Един ден щяха да изчезнат завинаги. А дотогава имахме един друг. И това ни беше достатъчно.

Бележка на автора

Скъпи приятели,

В края на пътешествие винаги е трудно да се сбогуваш и да се разделиш със своите спътници, които си заобичал. Раздялата с Гидиън и Ева е горчиво-сладка. Прекарах години наред с тях и изписах стотици хиляди думи („Обречена на теб“ е най-дългият роман, който съм писала в над десетгодишната си кариера!) и сега, когато„Кросфайър“ приключи, знам, че Ева и Гидиън са готови да продължат напред сами. Вече не се нуждаят от помощта ми.

Време е да ви представя Кейн Блек, чиято епична и всепоглъщаща любов към Лили дълбоко ме трогна. За разлика от поредицата „Кросфайър“, където действието се развива в рамките на няколко месеца, поредицата Blacklist покрива период от години. Онзи Кейн, който в началото се влюбва в Лили, не е същият човек, който се бори, за да я спечели отново, но аз харесвам еднакво както по-младия, така и по-мъдрия герой. Знам, че и вие ще го харесате.

Насладете се на Кейн. Неговата история едва сега започва…

С обич,

Силвия

1

Омакасе е термин, който идва от японски и означава „по избор на готвача“. — Б.пр.

2

Cross на английски означава кръст. — Б.пр.

3

Armand de Brignac — известна марка скъпо шампанско. — Б.ред.

4

енчилада — мексиканско ястие, приготвено от царевични питки с пълнеж и лют сос. — Б.пр.

5

„Duane Reade“ — емблематична за Ню Йорк верига аптеки, в които освен лекарства се предлагат козметика, пакетирани храни и според мотото на компанията „Всичко, от което имате нужда в момента“. — Б.пр.

6

Primal (англ.) — Основен, първобитен. — Б.пр.

7

От японски — наздраве. — Б.пр.

8

расти — традиционна прическа на последователите на растафари в Ямайка. Растите представляват кичури коса, които са сплъстени и усукани. — Б.ред.

9

деним — груба, плътна памучна тъкан, от която Леви Щраус ушил първите класически джинси. — Б.ред.

10

Ben and Jerrys — популярна марка американски сладолед. — Б.пр.

11

Windward Islands (англ.) — Нихоа, Лайсан, Некер и други — група малки острови и рифове, известни и като Северозападни Хавайски острови. — Б.пр.

12

сира — известно в Австралия и страните от Новия свят и като Шираз е червен винен сорт грозде, с произход от Франция. От Сира се правят висококачествени червени сортови вина, както и купажни вина и розета. — Б.ред.

13

Английското съкращение BDSM се появява в края на 90-те години на XX век и се състои от названията на три опозиционни двойки: BD – bondage and discipline, връзване и дисциплина; DS – dominance and submission, доминиране и подчинение; SM – sadism and masochism, садизъм и мазохизъм. – Б. Пр.

14

Представител на младежко движение в САЩ и Западна Европа от 50-те години на XX век, което изразява протеста на младите срещу установените норми на живот, морал, поведение и облекло. – Б. Ред.

15

Ordinary People – американски игрален филм от 1980 г., режисиран от Робърт Редфорд, спечелил четири награди "Оскар". – Б. Ред.

16

Доналд Съдърланд – известен канадски актьор, роден през 1935 г. – Б. Ред.

17

Cinco de Mayo, пети май (от испански) — празник в чест на победата на мексиканската армия над французите в битката при Пуебла на пети май 1862 година. — б. пр.

18

Английски певец и композитор. — б. пр.

19

Песен на алтернативната рок група Lifehouse. — б. пр.

20

На английски brunch е комбинация от думите breakfast — закуска, и lunch — обяд, и означава хранене, по-късно от закуската, но по-ранно от обяда. — б. пр.

21

Коктейл от шампанско и сок от цитрусов плод. — б. пр.

22

Lucky (англ. ез.) — щастливец, късметлия. — б. пр.

23

Ревността; препратка към шекспировата пиеса „Отело“. — б. пр.

24

Journey — рок банда, основана в Сан Франциско през 1973 г. — б. пр.

25

Типичен бразилски коктейл; приготвя се от кашаса, тръстикова захар, лед и лайм. — б. пр.

26

Силна алкохолна напитка от захарна тръстика, която е много популярна в Бразилия. — б. пр.

27

По стара английска традиция в някои страни се счита, че булката трябва да носи на сватбата си нещо старо, нещо ново, нещо назаем и нещо синьо. — б. р.

28

Коктейл, популярен в испанската автономна област Андалусия. За получаването му се смесват шери и безалкохолни напитки. — б. р.

29

Гъстонаселен и хаотично застроен бедняшки квартал в покрайнините на бразилските градове. — б. пр.

30

Нина Симон (1933–2003) американска певица, пианистка, активистка и автор на песни, творила в различни музикални жанрове като джаз, блус, госпел, ритъм енд блус и поп. — б. р.

31

Рок Хъдсън (1925–1985) — американски филмов и телевизионен актьор; сред най-популярните звезди на Холивуд през 50-те и 60-те години на XX век. — б. р.

32

Кари Грант (1904–1986) — британски актьор, считан за една от най-големите звезди в историята на киното. — б. р.

33

University of California, San Diego — Калифорнийски университет, Сан Диего. — б. пр.

34

Традиционно мексиканско ястие, приготвено от царевица, свинско месо, люти чушки, лук, чесън и други подправки. — б. пр.

Content

СИЛВИЯ ДЕЙ
КРОСФАЙЪР
(цялата поредица)

ОТКРИТА ПРЕД ТЕБ (книга 1 от "Кросфайър")

Благодарности

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

ОТРАЗЕНА В ТЕБ (книга 2 от "Кросфайър")

Благодарности

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

ОПИЯНЕНА ОТ ТЕБ (книга 3 от "Кросфайър")

Благодарности

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

Бележка на автора

ОБСЕБЕНА ОТ ТЕБ (книга 4 от "Кросфайър")

Благодарности

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

ОБРЕЧЕНА НА ТЕБ (книга 5 от "Кросфайър")

Глава 1

Глава 2

Глава 3

Глава 4

Глава 5

Глава 6

Глава 7

Глава 8

Глава 9

Глава 10

Глава 11

Глава 12

Глава 13

Глава 14

Глава 15

Глава 16

ЕПИЛОГ

Бележка на автора

1