ДЖОН БРОСНАН

НЕБЕСНИТЕ ГОСПОДАРИ

(цялата поредица в една книга)

Джон Броснан

Небесните господари

(книга 1 от "Небесните господари")

ЧАСТ ПЪРВА

ГОСПОДАРЯТ ПАНГЛОТ

Глава първа

Не много далеч нещо започна да крещи пронизително като в ужасна агония. Джан погледна към стражарката. Тя сви загорелите си рамене и каза:

— По звука изглежда, че някое камшично дърво е уловило голямо влечуго.

Като се опитваше да не обръща внимание на опъващите нервите викове, Джан отново погледна към пантерата.

— Казах ти вече — извика й тя. — Нямаме нужда от котки, но ти благодаря все пак.

Пантерата с нищо не показа, че има намерение да си тръгне и остана седнала на задните си лапи с поглед, отправен нагоре към Джан.

— Аз работи добре за вас, хваща вредни животни, обикаля и пази ваши стени през нощ — каза тя с високия си съскащ глас.

Джан се вгледа по-внимателно в животното. Беше могъщ звяр и поне наглед в добро здраве. Условията в пустошта трябва да са станали наистина лоши, щом такова животно бе готово да преглътне унижението и да предложи силите си на хората. Забеляза дълъг белег на десния му хълбок. Изглеждаше пресен.

До нея Марта каза нервно:

— Не харесва. Кажи да ходи. Марта не харесва…

Джан потупа шимпанзето по главата.

— Не се тревожи. Не може да ти направи нищо лошо.

Стражарката повдигна арбалета си.

— Да му пратя ли една в рамото, за да си тръгне? — попита тя.

Преди Джан да отговори, пантерата обърна глава към стражарката и каза:

— Стреля оръжие и аз качва стена много бързо. Взима твой гръклян с мен. Тази мрежа като трева за мои нокти.

С явно безразличие се опъна на хълбок и им показа корема си. Джан видя, че това е мъжкар. Тя спря с ръка почервенялата от заплахата стражарка, която май се канеше да стори нещо глупаво.

— Остави, Карла. Аз ще се оправя.

Марта беше започнала да скимти. Пантерата разглеждаше Джан с изражение, приличащо на нещо като весело котешко учудване.

— Ти много млада за шеф.

— Не съм шеф — каза Джан. — Дъщеря съм на началничката Мелиса и тази седмица е мой ред да отговарям за защитната стена.

Пантерата сви силните си рамене почти като човек и каза:

— Нали казвам, ти шеф. Защо не пусне бедна котка в селище?

Преди думата „селище“ тя изсъска продължително.

— Имаме строги правила кои животни могат да живеят с нас — каза Джан. — Би трябвало да знаеш това.

— Времена трудни. Стават по-трудни. Трябва работи заедно. Както отдавна мои прадеди служили твои прадеди.

— Прамайки — поправи я Джан възмутено. — И това е било преди много време. Когато все още са вярвали на вас, големите котки.

— Ти не ми вярва? — пантерата се опита да си придаде невинно изражение.

— Разбира се. Би било глупаво. Колкото един морков може да ми вярва, че няма да го изям.

— Така — каза пантерата и стана внезапно. — Ти прави грешка.

Звярът се обърна и като размахваше раздразнено опашката си, се запромъква по остатъците от пътеката, водеща някога към житните полета, преди да ги глътне пустошта. Пантерата скоро изчезна от погледите им. Марта заподскача нагоре-надолу с облекчение.

— Гадна котка. Гадна. Марта не харесва…

Джан въздъхна и изтри потта от челото си с обратната страна на дланта си. Погледна към слънцето и прецени, че до края на дежурството й остава поне още час. Обърна се към Карла, която се мръщеше.

— Трябваше да ми разрешите да я застрелям, госпожо — каза тя на Джан. — Нагло животно. Нагъл мъжкар.

— Според теб ще дойде ли пак? — попита я Джан.

— По-добре да не го прави. Ще му забия стрела между очите, а не в рамото.

Джан помисли, че Карла едва ли би се разправила толкова лесно с коварния хищник, но не изказа на глас съмненията си. Стражарките по стените имаха нужда от подобно самохвалство. Джан знаеше, че така поддържат духа си, защото задачата им ставаше все по-неизпълнима.

— Ако се върне, вдигни тревога. Аз ще бъда на източната стена — каза й Джан.

Карла небрежно отдаде чест и Джан, съпроводена от все още развълнуваната Марта, пое на изток покрай дървения парапет.

Едва сега Джан осъзна, че влечугото или каквото и да беше там е престанало да крещи. Тя се запита защо срещата с пантерата я бе разтревожила толкова силно. „Това е лоша поличба“, каза си тя и бързо прошепна молитва към Майката богиня. През последния час от дежурството на Джан имаше само още един инцидент. Слонска лоза беше проникнала през мрежата и заплашваше да събори част от стената. Джан ръководи групата от петнайсетина стражарки, които унищожиха с огнехвъргачки и брадви бавно гърчещото се пипало. В най-широката си част то надхвърляше четири фута. После наблюдава Марта и другите шимпанзета, които се покатериха на рамката на мрежата и с обичайната си бързина поправиха повреденото от лозата. Вече привършваха, когато Алза дойде да смени Джан. С искрена радост Джан й даде позлатения жезъл на властта, затъкнат дотогава под колана й.

— Все за теб да си е — каза тя на Алза с благодарност. — Изтощена съм.

Алза огледа ремонта на оградата.

— Много ли ти се събра?

— Както винаги, нищо повече.

Джан кимна на Марта, която се втурна надолу по мрежата и докато приближаваше прибра клещите в чантата си за инструменти, окачена на кръста й.

— Отиваме вкъщи? — попита тя.

— Да — Джан я погали по главата. Обърна се към Алза и каза: — Може да те посети красноречива пантера. Иска убежище срещу работа за нас. Внимавай. Този котарак е превъзбуден и може да направи нещо от отчаяние.

Алза й се усмихна.

— Не се тревожи. Нали ме познаваш. Никога не поемам рискове. Страхлива съм до мозъка на костите.

Тя се наведе, прегърна Джан и я целуна по устните.

— Пази се, мъничката ми.

Джан тръгна надолу по стълбата, без да сдържа негодуванието си от дразнещата дума, с която я наричаше Алза. Макар да знаеше, че е израз на нежност, напомняше й за чувствителната тема — за нейния ръст. Когато беше по-малка, не се притесняваше толкова. Вярваше на майка си, че с времето ще настигне връстничките си, но сега, на осемнайсет, вече знаеше — няма да порасне повече. Алза и другите й приятелки се извисяваха над нея с четири-пет пръста. Никак не й харесваше да бъде висока колкото един мъж.

Облаците изчезнаха от небето и слънцето вече припичаше силно, докато Джан и Марта пресичаха зеленчуковите градини. Те покриваха всяка педя подходяща земя между стените и крайните сгради на Минерва. Джан забеляза как Марта нервно поглежда нагоре.

— Отпусни се, би трябвало да се появи след поне две седмици — каза Джан.

— Не мога. Небесен господар плаши Марта. Аз не го харесва.

— Не си само ти — каза мрачно Джан.

Вече почти всяка нощ сънуваше Небесния господар. В съня преживяваше първия си детски спомен за Небесния господар „Панглот“. Той сякаш бе запълнил цялото небе над Минерва и докато се спускаше надолу, големите му очи бяха втренчени в петгодишната Джан, която се беше сгушила в майка си на терасата над Площада на данъците. Тя не спираше да пищи и се опитваше да се скрие под полата на майка си… но в съня майка й изчезваше и я оставяше сама.

Джан усети, че по навик оглежда празното синьо небе. „Държа се глупашки като Марта“, каза си тя виновно. „Панглот“ винаги се беше отличавал с точността си. Според майка й това влизаше в налагането на мистичен страх.

Ругатня, извикана от писклив глас, отвлече вниманието й. Минаваха покрай клетките на мъжките шимпанзета и някои от тях се бяха залепили за прътите, за да крещят обидни думи. Повечето бяха предназначени за Марта, но неколцина по-безразсъдни оскърбяваха и Джан. Марта им отговаряше ядосано, като подскачаше и размахваше ръцете си. Джан каза:

— Я не си губи времето с тях. Хайде, че бързам. Имам страшна нужда от измиване и студено питие.

Тя продължи напред. Марта я последва, като изстреля последната ядна фраза, съпроводена с жестове. Колко жалко, разсъждаваше Джан, за разлика от женските, мъжките шимпанзета стават направо непредсказуеми след определена възраст. Разбира се, не всички, но достатъчно много на брой, за да ги затварят от предпазливост. Знаеше, че не винаги е било така, някога и на мъжкарите е могло да се разчита напълно. Но от четиридесет-петдесет години нещата започнали да се променят и се появили първите признаци на несигурност в поведението на мъжките шимпанзета.

„За разлика от мъжете, помисли си тя, чието поведение можеш да предскажеш през целия им живот“. Всеки мъж, когото познаваше, не се отклоняваше от благото и весело настроение и си оставаше завинаги неуморим оптимист. Даже и наближаващата криза с Небесния господар не ги тревожеше прекалено. Защо ли, чудеше се Джан (и не за първи път), Майката богиня е създала мъжете от Минерва толкова обикновени в сравнение с жените? Когато Тя е премахнала злото от душите им, сигурно би могла в същото време да ги направи малко по-интересни.

Като че за да потвърди разсъждението й, пред нея се появи Саймън. Беше между шестимата мъже, обработващи няколко лехи с картофи. Щом я видя, той захвърли мотиката си и се завтече към нея с широка усмивка на красивото и открито лице.

— Джан! Колко се радвам да те видя! Как си?

Тя усети, че по шията й плъзва червенина. Саймън беше единственият мъж, с когото беше имала сексуален контакт. Преживяването беше интересно, но не особено вълнуващо. Все пак споменът за интимността с него я караше да се чувства неудобно.

— Здравей, Саймън — каза тя рязко. — Извинявай, не мога да се спирам за приказки. Идвам от стената и съм уморена до смърт.

— Да, разбирам. Може би ще се видим в кръчмата довечера?

Той я гледаше с такова откровено удоволствие, че на Джан й стана още по-неудобно. Тя се намръщи.

— Забрави ли, че довечера се събира Съветът? — попита тя с раздразнение. — Няма да остане никакво време между края на заседанието и вашия комендантски час.

За момент той изглеждаше потиснат, после усмивката се върна на лицето му.

— Може би утре?

— Кой знае — отвърна тя и мина покрай него.

След две седмици Минерва може би ще загине, а той си мисли само за срещи. Мъже…

Тя и Марта влязоха в града и се забързаха по тесните, подобни на проходи улици. Имаше много повече място допреди четири-пет години, когато жителите на околните ферми най-накрая трябваше да се преместят в града, след като загубиха битката с настъпващата пустош.

Сега нови, по-малки дървени жилища се притискаха до по-старите каменни сгради и нарушаваха внимателно обмислената архитектурна хармония на първоначалния град. Иначе всичко изглеждаше измамно нормално. Нямаше видими признаци за трескавите приготовления, обхванали целия град.

Джан и Марта се разделиха, щом стигнаха до дълго ниско здание без нито едно стъкло по многото му прозорци. Това беше спалнята на женските шимпанзета, приютила над четиридесет от тях, както и няколко малки от двата пола. Казаха си довиждане и Джан се запъти към дома си, близо до центъра на Минерва.

Майка й беше там, когато влезе. Седеше прегърбена над карта на града, разтворена върху кухненската маса. Тя вдигна очи към Джан, прибра от лицето си боядисаната в сребристо коса и се усмихна уморено.

— Здравей, мила. Как беше на стената днес? Имахте ли проблеми?

— Нищо особено — Джан се наведе към майка си и я целуна по бузата. — После ще ти кажа. Първо да махна тези миризливи дрехи.

Тя си наля чаша вода, изпи я набързо, после напълни един леген и го отнесе в спалнята си. Много й се искаше както доскоро още да има достатъчно вода за ваните и душовете, но сега Минерва разчиташе само на три кладенеца и за подобни луксове никой дори не споменаваше.

Тя бързешком махна дебелите ръкавици и с облекчение развърза и смъкна тежката стоманена броня. Освободи се и от пояса с оръжията — късата сабя, кинжала и брадвичката. Дойде ред на високите до коленете ботуши, блузата, полата и бельото. После се изми с помощта на мокър парцал и едно от малкото останали парчета скъпоценен сапун.

Нямаше нужда да се изсушава с кърпа. Все още бе толкова горещо, че влагата бързо се изпари от кожата й, но докато нахлузваше любимата си синя памучна роба, се почувства напълно освежена.

Когато се върна в кухнята, майка й бе прибрала картата, но напрегнатото изражение не беше изчезнало от лицето й. Приготвяйки яденето — картофени питки и салата, Джан разказа случилото се на стената. Описа подробно разговора с пантерата и майка й забеляза нейната неувереност.

— С какво пък толкова те разтревожи това животно?

Джан се намръщи.

— Не зная. Като че ли беше…

Тя не продължи. Не искаше да разказва на майка си, че черната пантера й се струваше предвестник на нещастие. Само би я разтревожила. И ядосала. Щеше отново да обвини Джан, че е слаба и несигурна, че не я подкрепя в тези времена на криза. Вместо това попита Мелиса как върви подготовката.

— По график. Точно — тя потри челото си с върховете на пръстите. — Единственият проблем е да получим окончателно решение от Съвета. Ако се обърнат срещу нас довечера, значи само сме си губили времето. И Минерва ще бъде обречена.

Запъвайки се, Джан каза:

— Майко, зная, че ти си правата, но ми се иска да има и друг начин. Щом си помисля какво би станало и направо ми…

Тя спря, но вече беше късно. Мелиса я доближи и хвана лицето й между дланите си.

— Джан, ти си моя дъщеря. Трябва да се държиш според положението си в Минерва. Не можеш да си позволиш страх. Не можеш. И трябва да получа от теб пълна и силна подкрепа!

— Но, разбира се, ще те подкрепям, майко. Знаеш, че ще гласувам на твоя страна довечера…

Очите на майка й излъчваха свирепост.

— Не за това ти говоря. Трябва да си зад мен през цялото време. Само две-три думи да кажеш на някоя от приятелките си и с тези думи ще ме смажат в залата на Съвета.

— На никой нищо не съм казвала, майко — протестира Джан. Тя се опита да се измъкне от здраво стискащите я ръце. — Майко, боли…

Майка й я пусна, но свирепостта в очите й остана.

— Ако не спечеля довечера гласуването, край на всичко. Не разбираш ли?

Джан кимна уплашено.

— Ами да, разбира се. Не се тревожи, ще спечелиш. Наистина.

— Ако не стане, ще се върнем тук след събранието и заедно ще паднем върху сабите си. По-добре чиста смърт, отколкото онова, което ще ни се случи, ако Минерва се подчини на „Господаря Панглот“.

Джан зяпна срещу майка си. Тя сериозно ли говореше за самоубийство? Не може да бъде!… Но погледът, срещнал очите й, увери Джан — може.

Обядът премина в напрегнато мълчание и Джан се прибра в стаята си. Искаше да поспи няколко часа, но не можа. Накрая стана, избра си лека туника и излезе. Вече се здрачаваше. След два часа трябваше да започне събранието на Съвета, но поне сега Джан не искаше да мисли нито за него, нито за последствията.

Отиде в квартала на мъжете. Намери баща си в работилницата. Той запояваше метална тръба, дълга шест фута и широка четири инча. Щом Джан доближи работната маса, той остави поялника и се усмихна сърдечно. Беше красив мъж с широка, изразителна уста, привлекателни сиво-сини очи и гъста черна коса. Джан знаеше, че поне външно прилича на него повече отколкото на Мелиса. Под сребристата боя, показваща положението й, нейната майка беше руса, тялото й беше високо и стройно, а Джан беше ниска и мургава като баща си, със същите очи и коса като него.

— Здравей, Джан — каза той щастливо и протегна ръце към нея.

Тя не се противи на кратката прегръдка, макар че общността не гледаше с добро око на физическия допир между бащи и дъщери. Всъщност не се гледаше с добро око и на всякакви връзки между тях. Разбира се, никой не протестираше гласно, това би било нарушение на конституцията на Минерва. Но винаги имаше внимателни, полускрити влияния, които Джан осъзнаваше от ранното си детство. Знаеше, че нейната майка не одобрява отношенията с баща й, макар и Мелиса да не казваше това ясно.

Баща й се вгледа в нея отблизо.

— Уморена си — каза той с мек укор. — Не се ли наспиваш?

— Имам дежурства на стената. После все ми е трудно да се отпусна. И това събрание довечера…

За момент баща й изглеждаше необичайно разтревожен. След това се усмихна окуражително и каза:

— Сигурен съм, че всичко ще бъде за добро. Ще видиш, че Мелиса и поддръжниците й ще спечелят.

Джан кимна. Искаше й се да му каже за заплахата на Мелиса, че и двете трябва да се самоубият, ако загуби гласуването, но се спря. Той не би могъл да се справи с такава новина.

— И аз това очаквам. А после какво? — Джан прокара ръката си по металната тръба. — Наистина ли мислиш, че тези неща ще свършат работа?

Той пак прояви тревогата си за момент. После каза твърдо:

— Вярвам напълно на Мелиса. Тя знае какво прави. Щом според нея можем да унищожим Небесния господар, значи ще го направим. И не забравяй, Майката богиня е на наша страна. Тя ще ни спаси.

— Тя ще ни спаси, разбира се — каза Джан неуверено.

Знаеше какво богохулство е мисълта й, но не можеше да възпре учудването си — защо ли Майката богиня бе чакала толкова дълго, за да спаси Минерва от гнета на Небесния господар? Траеше вече над три века.

Нейният баща сложи ръка на рамото й.

— Горкичката ми Джан. Толкова си млада, а като че носиш на гърба си тревогите на целия свят.

Тя успя да му отвърне с усмивка, с която се надяваше да изрази смелост. Бедничкият ми татко, каза му тя мислено. Вярно, аз съм само на осемнадесет, а ти си на повече от осемдесет, но детето си ти. И винаги ще си останеш. Тя му завиждаше за сигурността на доверчив наивник и й се прииска да се беше родила мъж.

Джан обясни на баща си, че трябва да се върне вкъщи и да се приготви за събранието. Той я прегърна пак и отново изрази увереността си в щастливия край на всичко.

Навън се смрачаваше. Докато бързаше към дома си, тя не можа да се въздържи да не поглежда към нощното небе. Все очакваше да види как туловището на Небесния господар закрива звездите, защото той някак е научил за бунтовните им планове и е пристигнал по-рано от обичайното, за да ги накаже.

Някъде в пустошта нещо изкрещя. Дали от болка или от ярост, не можеше да се каже.

Глава втора

Гъбичката, която бавно убиваше Началничката Аведон, беше измамно красива. Яркочервеното петно, покриващо лявата страна на лицето й, приличаше на мъха върху праскова. Джан не можеше да откъсне очите си от него, докато Аведон, като най-възрастна от Началничките и затова председателка на Съвета, обобщаваше плана на Мелиса и възраженията на групата негови противници. Джан се насили да гледа другаде и насочи погледа си към галерията за зрители, заобикаляща залата на Съвета. Забеляза Саймън в сектора на мъжете. Той се беше вторачил в нея с вечната си усмивка на пале, застинала на лицето му. Тя въздъхна беззвучно.

Аведон свърши и предаде жезъла на Речта на Началничката Ана, главната противничка на Мелиса. Стомахът на Джан едва не се обърна, щом Ана заговори. Ако успееше да убеди Съвета, че трябва да отхвърли плана на Мелиса… Джан не искаше да мисли за последствията, но в същото време споделяше съмненията на Ана за предложения бунт срещу Небесния господар.

Все пак Джан се безпокоеше в момента само за собствения си живот. Колкото и невероятно да изглеждаше в привичната обстановка на залата с древните й стенописи, тя знаеше — майка й наистина искаше да се самоубият тази нощ, ако загуби. Джан си представи как се опитва да забие острието на сабята, която сега висеше на колана й, в себе си… Не, не би могла да го направи. Невъзможно е! Ако откаже, какво ли би направила Мелиса? Сигурно нейната майка не би могла да я убие? Та това е немислимо! Но и времената не бяха нормални. Всичко би могло да се случи…

Тя потисна треперенето си и се опита да се съсредоточи върху думите на Ана. Ана стоеше насред кръглия подиум на залата и обвиняващо сочеше с пръст Мелиса, която й отвръщаше с гневен и мрачен поглед.

— …И пак ви казвам — планът на Началничката Мелиса ще доведе до гибелта на Минерва — казваше Ана със звънтящ глас. — Крайно безразсъдно е да си въобразяваме, че можем да свалим Небесен господар, или дори само да го прогоним. Ако беше възможно, отдавна да е било сторено от нашите прамайки или от някоя друга общност. Но не. Небесните господари управляват света вече почти три века и половина и е нужно нещо повече от фойерверките на Началничката Мелиса, за да променим този факт. Казвам ви, трябва веднага да се откажем от нейния план, да спрем подготовката и да унищожим ракетите, преди да е станало твърде късно!

Чу се одобрително мърморене и от вътрешния кръг кресла, където седяха Началничките, и от външните, заети от техните дъщери. Изражението на Мелиса стана още по-мрачно и за секунда погледът и се впи в очите на Джан, която седеше почти точно срещу нея. Джан откри, че се взира в очите на непознат. Нейната майка беше изчезнала и на мястото й се беше появила някоя друга. Някоя, която ужасяваше.

Мелиса вдигна ръка и Аведон й разреши да говори. Тя стана и каза:

— Нямаме друг избор, освен да следваме моя план. Ако не искаме да умрем от глад през идващата зима. Всички знаете, че ако дадем на Небесния господар обичайното, в хамбарите ни няма да остане зърно. Колкото до така наречената неуязвимост на Небесните господари, това е мит. Всички знаем, че преди петдесет-шестдесет години един Небесен господар се разби в северните земи по време на буря. Удари го мълния. Е добре, ние ще ударим „Господаря Панглот“ с нашата мълния!

И Мелиса получи своя дял одобрителен шум. Джан видя в залата няколко глави да кимат в знак на съгласие. Но Ана размаха жезъла на Речта, даващ й правото да се намесва, когато пожелае.

— Изобщо не сме сигурни какво се е случило. Просто един слух, пуснат от скитници. А даже и така да е било, станало е по волята на Майката богиня, която с природните си сили е поразила Небесния господар. Как можеш да знаеш, че твоите ракети ще причинят някаква вреда на „Господаря Панглот“?

Мелиса се обърна към Аведон.

— Ще разрешиш ли на Сестра Хелън да говори пред събранието?

Аведон кимна и Мелиса махна на Хелън, която седеше на предния ред в галерията. Хелън стана, явно се чувстваше неудобно. Ниска, макар и не колкото Джан, и жилава, тя отговаряше за леярната и имаше особена роля за превръщането на Мелисиния план в действителност. Беше навлязла доста в скритото знание, подозираха я, че е твърде добре запозната и със забранените и зли науки на Мъжа. Затова и не я обичаха кой знае колко, но това изглежда не я притесняваше.

— Кажи отново пред Съвета това, което и аз преди се опитвах да им кажа — заповяда Мелиса. — Може би, ако го чуят от тебе, специалистката, и съмняващите се най-после ще се убедят.

Хелън преглътна нервно и каза с тънкия си глас:

— Както знаете, Небесните господари се държат над земята с помощта на газове, по-леки от въздуха. Има два такива — водород и хелий. Някога Небесните господари са били запълнени само с хелий, защото е най-сигурен. Това е инертен газ, а водородът може да се запали. С годините Небесните господари са загубили доста от своя хелий — от естественото пропускане, от злополуки и от какво ли не, а не са могли да го възстановят. Принудени са били да го заменят с водород в много от секциите. За разлика от хелия водородът се произвежда лесно чрез процес, наречен „електролиза“, който…

Мелиса я прекъсна с рязко движение на ръката си.

— Спести ни подробностите — каза тя. — Искаме да знаем дали Небесните господари носят големи количества от този опасен газ.

Лицето на Хелън се покри с ярка червенина.

— Ъ-ъ, да, Началничко Мелиса. Бих казала, че всички Небесни господари вече носят много повече водород, отколкото хелий.

— И това ги прави твърде уязвими спрямо огън?

— Да, твърде уязвими.

— И нашите ракети, носещи запалителни бомби, ще причинят сериозни повреди?

Хелън се прокашля и каза гръмко:

— Сигурна съм, че имаме много голям шанс да разрушим напълно „Господаря Панглот“.

Развълнувани реплики запълниха цялата зала. Но веднага затихнаха, когато Ана се намеси:

— Откъде знаеш, че не са намерили начин да получават по-сигурния газ? Хелий ли беше? Щом произвеждат другия газ, защо да не успеят и с хелия? Ами ако са открили съвсем нов газ?

— Не — твърдо каза Хелън, клатейки глава. — Това е невъзможно. Невъзможно е от научна гледна точка. Ако ми позволите да обясня…

Този път Аведон я прекъсна:

— Стига приказки за науката на Мъжа в тази зала. Ще се задоволим и с твоите уверения. Седни, Сестро Хелън.

Тя седна с още по-изчервено лице. Ана се възползва от момента и заяви на висок глас:

— Науката на Мъжа… ето това ни е проблемът. Планът на Мелиса прелива от тази наука. Ракети! — тя направо изплю думата с отвращение. — Тези оръжия не само нарушават конституцията, те са светотатство. Майката богиня ще отвърне лика си от нас, ако прибегнем до оръжията на Мъжа.

— Същото слушахме и когато започнахме да си служим с огнехвъргачките, а още не сме видели знак, че противоречим на Майката богиня — каза Мелиса.

— Така ли? Ами какво ще кажеш за нашите ниви, дето ги погълна пустошта? — попита Ана.

— Ако не ги използвахме, гъбичките щяха вече да покрият целия град. Огнехвъргачките са единственото действено оръжие срещу спорите. Да не споменавам и за повечето от големите животни, а те все по-често застрашават границите.

— И все пак Минерва е заплашена от гибел — настоя Ана.

Мелиса въздъхна.

— Ако успеем да победим Небесния господар, ще имаме достатъчно зърно да изкараме зимата. Да се надяваме, че дотогава ще си възвърнем поне част от земята. Но ако отстъпим, съдбата ни е предрешена.

— Можем да опитаме преговори с Небесния господар. Можем да му обясним положението си. Та то е толкова очевидно отгоре! — извика Ана. — Да речем, ще му предложим една трета от дължимия данък и ще обещаем останалото за по-късно. Нека разчитаме на милосърдието му.

Мелиса се изсмя горчиво.

— Кога ли някой от Небесните господари е имал милост? Сякаш не знаеш за какво ни смятат нас — земните жители. За земна сган. Ние не сме хора за тях. Нищо повече от част от пустошта, останала след Генетичните войни. По-добре искай милост от някой огромен гущер. Не, единственият ни шанс е да свалим „Господаря Панглот“ с огън. Време е ние, сестрите от Минерва, да се освободим от гнета на Мъжете!

Това реши спора. Джан физически усети, как вълната от чувства в залата се обърна безпрекословно в полза на Мелиса. Тя спечели. След малко и гласуването го потвърди. Преброяването на вдигнатите ръце й даде предимство от 23 гласа. Джан си отдъхна. Не се налагаше да умира. Все още не. Оставаха й поне две седмици.

Но двете седмици отминаха с плашеща бързина. Джан искаше да им се наслади, но не й остана време.

Мелиса я принуждаваше, както и всеки друг от останалите, да работи до изнемощяване, за да успеят с подготовката. Джан отговаряше за една от многото групи от по три жени, които трябваше да изстрелят ракетите. Те безкрайно повтаряха процедурата на изстрелването, монтираха ракетите в стартова позиция, махаха маскировъчната мрежа, закриваща устройството, преструваха се, че палят заряда и хлътваха зад набързо изградената защитна стена.

Според Хелън, ракетите бяха съвсем просто нещо. Задвижваха ги взривове на барутни заряди и, както показаха изпитанията, можеха да стигнат височина около хиляда фута. При удара взривател задействаше химически заряд. А той възпламеняваше спирта в носовия резервоар и го разпръскваше на широка площ. Никой не задаваше въпроса, поне официално, как Хелън се е добрала до начина за приготвяне на барут, който заемаше почетно място в списъка на забранените вещества. Джан подозираше, че Хелън сама бе стигнала до всичко, помагайки си само с оскъдни познания.

Макар и да се предполагаше, че сега Мелиса управлява Минерва, Ана не се отказа от противопоставянето почти до самия край. Най-сериозният им сблъсък се случи в началото на втората седмица. Ана, нейната дъщеря Тасма, Началничката Джийн и Адам — говорителят на мъжете, дойдоха онази вечер в дома на Мелиса. Тя ги прие с пресилена вежливост и каза на Джан да поднесе питиета. Ана обаче я посъветва да не си създава грижи, защото това съвсем не е светско посещение и Джан остана в преддверието.

— Вярно ли е — попита Ана обвиняващо, — казала си на Аведон, че искаш мъжете да бъдат въоръжени?

— Вярно е — каза Мелиса и млъкна очаквателно.

— Нямат ли край твоите светотатства? — изкрещя Ана. — Против всичко свято за нас е мъж да носи оръжие в пределите на Минерва. Сигурно вече сестрите, създали Минерва, ридаят от срам в небесата!

— Сестрите, създали Минерва, са били реалистки — отговори Мелиса. — Аз също. Следващият понеделник ще се нуждаем от всеки, способен да защити Минерва. Даже и да запалим „Господаря Панглот“, може би някои групи войници ще имат време да връхлетят върху ни.

— По-добре това да стане, отколкото да оскърбим Майката богиня по този начин! — извика Ана. Тя се обърна към Адам, който се опитваше да се затули зад Джийн и Тасма. — Кажи на Началничката Мелиса, че ти като говорител на всички мъже отказваш да носите оръжие.

Адам с нежелание застана между Джийн и Тасма. Гледаше Мелиса с тревога.

— Не се отказваме, началничко Мелиса, само дето ще е загуба на време да ни въоръжавате. Нали и вие знаете, мъжете от Минерва не са бойци. Майката богиня се е погрижила за това. Каква полза от нас в битка с Небесните войни?

— Ще ви се наложи да научите каква може да бъде — каза му Мелиса грубо. — Когато те доближи Небесен войн с намерението да ти разцепи черепа с брадва или да те изкорми със сабя, ще имаш избор — или ще го спреш с твоето оръжие, или ще му позволиш да прави с тебе каквото пожелае. Не очаквайте сестрите да ви защитават. Ще бъдем твърде заети със собственото оцеляване. Тъй че решавайте сами.

Адам пребледня.

— Но… през целия ни живот ни е внушавана абсолютната забрана да докосваме оръжие или да използуваме сечиво за заплаха. Нима очаквате от нас изведнъж да прекрачим през основните правила?

— Прав е — каза Ана.

Другите две жени кимнаха в съгласие. Мелиса сви рамене.

— Само това ще ви кажа — според конституцията имам правата в тези обстоятелства да предприема всички извънредни мерки, които според мен спомагат за оцеляването на Минерва. Затова наредих да се даде оръжие на всяко лице от мъжки пол на възраст над дванадесет години. Дали ще го използва или не, нека решава всеки поотделно. Това е.

Ана се озъби, с намерение да спори, но веднага премисли. Тя гневно се завъртя в робата си и тръгна към вратата. Другите я последваха, само Адам промърмори „Лека нощ“ на излизане.

Когато си отидоха, Джан попита майка си:

— Наистина ли вярваш в това — някой от мъжете да се сражава?

Мелиса отново сви рамене.

— Някои може и да се бият. Желанието за оцеляване е доста силен мотив. Ще видим. Но се надявам да не се налага. Ако имаме късмет, ще унищожим „Господаря Панглот“, преди Небесните войни да слязат.

— Ако някои от тях наистина се бият — каза бавно Джан, — току виж им харесало, а? После никога няма да можем да им се доверим напълно.

— Предразсъдъци — каза Мелиса. Тя влезе от преддверието в дневната и седна уморено в едно надуваемо кресло. Джан я последва в стаята.

— Но нали точно тази бе причината винаги да им се забранява да опознават оръжията? — попита тя. — Страхът, че у тях ще се събудят пороците на Древните Мъже, които още се крият в душите им?

Мелиса каза, без да я погледне:

— Майката богиня ги е променила завинаги. Не могат да се върнат към старото.

— Тогава за какво е законът за оръжията? Защо живеят в лагер? Защо им налагаме комендантски час? Защо се страхуваме от тях и досега?

— Това е традиция. И така трябва да бъде. Даже мъжете от Минерва, колкото и да са променени, не могат да изкупят греховете на своите предшественици спрямо нашите прамайки, защото тези грехове са продължили безбройни хилядолетия. Нито пък греховете, които Небесният господар „Панглот“ извършва спрямо нас. Затова всяка неделя мъжете трябва да се молят в Залата за изкупление на катедралата. Те отдавна са загубили правото да бъдат равни с нас и никога няма да си го възвърнат. Сега си отивай в стаята и ме остави на спокойствие. Имам да мисля за много неща.

Джан се подчини. Докато седеше и чистеше сабята си за трети път през този ден, тя размишляваше какво би станало с мъжете след понеделник, ако успее планът на Мелиса за унищожаване на Небесния господар. Дали пък у сестрите няма да се появи желанието за окончателното прогонване на мъжете от Минерва? Изглеждаше твърде вероятно. Вероятно и тя самата би подкрепила такова искане, но не й се искаше дори да си представи как изгонват и нейния баща. Или Саймън. И какво ли бъдеще очакваше Минерва без мъже? Следващият период за зачеване трябваше да настъпи след по-малко от три години…

В неделя, деня преди пристигането на Небесния господар, катедралата едва събра всички молещи се. Никой не се молеше по-горещо от Джан пред символа на Майката богиня, изваяна от дънера на древен свещен дъб. Молеше се да се събуди на другата сутрин и да открие, че всичко си е както в предишни години, че нивите не са погълнати от пустош, че под покривите на града не са скрити оръжия, насочени към Небесния господар… Но най-много се молеше да изчезне студената и жестока жена, в която Мелиса се беше превърнала, и майка й да се върне.

Джан не можа да спи през тази нощ. Отначало кръстосваше неспокойно из празната къща (Мелиса проверяваше за последен път разположените ракети), разглеждаше и докосваше познати домашни вещи и се стараеше да се убеди, че всичко е нормално и ще бъде нормално, дори след утрешния ден. Към два часа сутринта тя чу далечен рев, последван от гръмовен трясък. Викове, писъци, накрая и резкия звън на тревогата от една от стените. Тя набързо си сложи бронята и колана с оръжията, взе студеносветеща лампа и изтича навън.

Тясната улица вече бе запълнена от други сестри, излизащи тичешком от домовете си към мястото на тревогата. Джан също се втурна натам. Ако съдеше по звука, случило се беше нещо сериозно, може би нападение на голямо влечуго. Тя се надяваше стената да не е пробита. След последното си дежурство не се бе сещала често за опасностите извън защитения периметър, твърде много я занимаваха други грижи. Каква ирония — ами ако Минерва бъде смазана от обитателите на пустошта точно преди пристигането на Небесния господар?

Тя се стресна, когато нещо докосна голото й бедро. Оказа се Марта. Шимпанзето успяваше да тича заедно с нея, беше вързало здраво на кръста си чантата с инструменти.

— Марта, уплаши ме.

— Съжалява… Господарке… — задъхваше се то, препускайки на четирите си крайника. — Ти знаеш защо… Тревога?

— Не. Но сигурно е гущер. Много голям.

Оказа се, че Джан е познала. Когато стигнаха стената, видяха, че масивната западна порта е съборена и сред пръснатите парчета лежи чудовищното тяло на едно от гигантските влечуги. Беше се омотало в стоманената мрежа над стената и очевидно само това му беше попречило да влезе в Минерва. От тялото стърчаха арбалетни стрели, но то още се гърчеше и потреперваше. Джан забеляза, че е от вида, който ходи на два крака като хората. И се отличава със свирепостта си.

Тя си пробиваше път през нарастващата тълпа, като търсеше Алза, знаеше че е дежурна на стената тази нощ. Видя я между няколко стражарки. Бяха наобиколили нещо, лежащо на земята. Когато наближи, Джан видя тяло, покрито с окървавена роба.

— Коя е? — попита тя уплашено Алза.

Алза се обърна и я погледна потресено. Отначало като че не позна Джан, после погледът й се изясни и тя каза:

— О, това си ти, мъничката ми.

Отново се обърна към тялото на земята.

Умиращото влечуго удари оглушително с опашката си и Джан подскочи уплашено. Докато се обръщаше, видя как стражарка се доближи опасно до звяра и заби стрела в едно от очите му. Той трепна конвулсивно и затихна, макар че гръдният му кош още се повдигаше и отпускаше. Джан погледна към Алза.

— Коя е? — попита пак.

— Карла — каза Алза.

Тя се наведе и леко дръпна надолу напоената с кръв роба. Щом видя какво имаше под робата, Джан усети, че й се гади. Едното око на Карла сякаш я гледаше от смазаното лице. Изведнъж, съвсем нелогично, на Джан й хрумна, че Карла е още жива, даже в този ужасен вид, и усеща всичко, случило се с тялото й. Джан поиска да се втурне с писък към дома си и да се скрие под завивките на леглото, докато светът не стане отново нормален. Докато не стане какъвто беше в детството, когато не беше принудена да вижда такива неща… даже не знаеше, че се случват такива неща. И дори отстъпи крачка назад, преди да се овладее. „Дъщеря си на Мелиса, каза си тя, не бива да се излагаш!“

— Бяхме заедно при портата — обясни Алза, докато покриваше за облекчение на Джан нещото, което преди беше на Карла. — Аз успях да отскоча, но тя остана на поста си. Портата падна и я смаза, когато гущерът нахълта.

— Но какво се случи? — попита Джан. — Защо е връхлетял върху портата? Големите влечуги понякога блъскат стената, но никое не се е държало така преди.

Алза потърка бузата си и Джан видя на нея голям лилав оток.

— Не съм сигурна… но като че преследваше нещо.

— Какво преследваше?

— Видях само за миг, но май беше котка. Черна котка. Голяма. Тичаше точно пред гущера, после отскочи встрани и изчезна.

— Голяма котка ли? — попита Джан. — Пантера ли беше?

— Може и пантера да е била. Нали ти казвам, едва я видях.

Джан си спомни деня, когато пантерата поиска убежище. На същата тази порта. И Карла беше с нея.

Заобикаляйки отдалеч влечугото, Джан отиде до дупката, останала от разбитата порта. Вгледа се в тъмнината оттатък.

— Внимавай — предупреди я стояща наблизо стражарка. — Не знаем какво има наоколо заради шума, да не говорим пък за миризмата на кръв.

Джан не й обърна внимание. Оглеждаше напрегнато дърветата и търсеше някакво движение. Тогава видя очите. Гледаха в нея от висок клон, горящо зелени в отразената светлина на многото лампи, но тялото на пантерата изобщо не се виждаше.

— Дай ми това! — изръмжа Джан, изтръгвайки арбалета от ръцете на учудената стражарка.

Тя вдигна оръжието към клона, където видя очите, но вече ги нямаше.

— Какво стана? Какво има там? — попита я стражарката.

Джан не отговори. Тя се ослушваше за звук, какъвто и да е звук, който да й посочи мястото на пантерата. Но чу само екота на далечна гръмотевица. После и светкавицата проблясна на хоризонта.

След дълга пауза тя върна арбалета на стражарката и промърмори:

— Наближава буря.

Глава трета

Бурята както връхлетя, така затихна, но небето все още сивееше от ниските облаци. Беше студено и Джан се уви по-стегнато в наметката, докато гледаше неспокойно от покрива надолу към градския площад. По традиция Небесният господар взимаше данъка си от това място и сега, час преди обяд, покрай стените бяха натрупани високи купчини от чували. Но Джан знаеше, че този път в тях нямаше зърно, а пясък и слама.

Мелиса и другите Началнички се бяха скупчили пред платформата, където преди сядаха, за да отдадат колективно дължимата почит към представителите на Небесния господар. Сега от платформата трябваше да дойде сигналът за началото на атаката. Мелиса щеше да изстреля червена сигнална ракета.

Джан огледа наоколо. По много покриви се виждаха хора, но това беше нормално. Посещението на Небесния господар винаги привличаше множество зяпачи. „Господарят Панглот“ отвращаваше и плашеше сестрите от Минерва, но на гледката, която представляваше, не можеха да устоят.

Тя погледна часовника си. Небесният господар щеше да пристигне по обяд. Оставаше по-малко от час. До нея Марта се суетеше нервно и си играеше с чантата за инструменти. Нямаше причина шимпанзето да бъде на покрива, но тя се примоли на Джан да остане с нея. И Джан отстъпи. Мократа от дъжда Марта наистина изглеждаше твърде нещастна и Джан я погали ободрително зад ушите. Марта прояви удоволствието си с доста обезсърчено сумтене и каза:

— Марта страхува, Господарке. Много страхува.

— Не се тревожи — каза Джан по навик. — Няма за какво. Всичко ще бъде наред.

— Мъжкари шимпанзета казват няма. Те казват Небесен господар прави да няма Минерва. Казват Небесни войни слизат долу, убиват сестри… изнасилват сестри…

— Млък! — изкрещя потресената Джан. За втори път от сутринта чуваше богохулната дума. — Знаеш, че не е позволено да се произнася тази дума, Марта!

Марта наведе глава.

— Съжалява, Господарке.

Джан въздъхна.

— Добре, но не го прави повече.

Тя още не можеше да се опомни от първата случка, когато чу богохулството, нито от разтърсващите обстоятелства, съпроводили произнасянето му.

Мелиса се върна в дома им преди зазоряване. Джан се мъчеше със закуската си в кухнята и се опитваше да изтрие от въображението си страшните останки на Карла. Колкото и да не й се ядеше, апетитът й съвсем изчезна, щом видя лицето на майка си. Мелиса изглеждаше по-изтощена от когато и да било през целия живот на Джан досега, но в изражението й имаше страховита решителност. Джан уплашено помисли, че така би изглеждал труп, върнат към живота с някаква нечестива цел.

Мелиса се загледа в Джан мълчаливо, после сложи на масата малко метално цилиндърче. Беше към три пръста дълго и един пръст широко. Джан погледна най-напред към него, после към тревожещото я лице на майка си.

— Какво е това?

— Запалителна бомба. Хелън я направи. Няколко направи. Много е умна — каза Мелиса с мъртвешки глас. Тя взе устройството и показа единия му край на Джан. — Виждаш ли тази част? Завърташ я по посока на стрелката и след тридесет секунди се взривява.

Джан взе цилиндърчето и го заразглежда. Опитваше се да изглежда впечатлена, защото явно Мелиса очакваше това от нея, но не можеше да си представи каква полза ще има от толкова малко оръжие срещу Небесния господар. Подаде го на Мелиса, но тя поклати глава отрицателно.

— Това е за тебе. Отсега нататък ще бъде у тебе.

Джан се намръщи.

— Но какво да правя с него? Да го хвърля по Небесния господар или какво?

Мелиса въздъхна на пресекулки.

— Ако нещата се объркат днес и загубим битката, тази малка бомба ще бъде последният ни шанс да си отмъстим. Ако си още жива, ще позволиш на Небесните войни да те пленят и да те отведат в Небесния господар. После при първа възможност ще сложиш това устройство там, където ще причини най-големи вреди на Небесния господар. Най-добре да е близо до място, пълно със запалващия се газ, водорода.

Докато слушаше, Джан отвори уста в почуда.

— Майко, нали не говориш сериозно!

— Разбира се, че е сериозно, малка глупачке! — отсече Мелиса и Джан потрепери.

— Но аз не бих могла! — протестира тя, а умът й се завъртя от смисъла на казаното от Мелиса. — Никога няма да се дам жива на Небесните войни! Немислимо е! А и тази идея, да се кача в Небесния господар…

Тя поклати глава.

— Не си ти, която избира — каза Мелиса студено. — Заповядвам ти да направиш, каквото ти казах. Ако оцелееш в битката, а аз искам да направиш всичко възможно за това, ще се предадеш. Трябва, разбра ли?

Джан се разтресе. Тя пак погледна малкия цилиндър, който държеше в ръката си.

— Ама това е смешно — каза тя тихо. — Даже и да ме качат в Небесния господар, мога ли да се надявам, че ще го унищожа с толкова малко нещо?

— Дано не си само ти. Казах ти, че Хелън направи няколко такива бомби. Дадени са на подбрани хора. Ти си едната.

— Но защо аз, майко? Защо аз! — извика тя.

— Би трябвало да ти е ясно. Моя дъщеря си. Ако опитът ми да разруша Небесния господар се провали днес, важно е моята дъщеря да участва в последното действие на бунта. Ти ще отмъстиш не само за Минерва, но и за честта на твоята майка.

Джан се вгледа в очите на майка си и разбра, че няма никакъв шанс да я убеди. Но докато я заливаше отчаянието, хрумна й един начин.

— Майко — каза бавно тя, — ако атаката не успее и дори оцелея след възмездието на Небесния господар, и даже ме качат в него като затворничка, как бих могла да укрия това от Небесните войни?

Тя вдигна бомбата нагоре.

— Знаеш ли колко внимателно претърсват чувалите със зърното, преди да ги изтеглят в Небесния господар. Те сигурно ще открият и това в дрехите ми.

Лявата буза на Мелиса се разкриви от тик. Тя каза:

— Няма да бъде в дрехите ти, ще бъде в тебе.

— Да не искаш да го глътна? Но…

— Не се прави на тъпачка! — отряза я Мелиса. — Малко да помислиш и ще се сетиш как да го скриеш в себе си.

Джан едва не изтърва цилиндъра, но се сети, че е бомба и успя да го задържи. Вълна от омерзение премина през нея, докато го разглеждаше. Сега виждаше този предмет по съвсем различен начин.

— Не мога…

— Ще го направиш като всички останали, избрани да пренесат незабелязано тези устройства в Небесния господар. Съмнявам се някой от Небесните войни да се сети за такова интимно претърсване, но дано никой от тях не се опита да те изнасили.

— Майко! — задави се Джан, потресена от гласното изговаряне на подобна върховна непристойност.

Мелиса се наведе към нея и я сграбчи за раменете.

— Джан, не можеш да си позволиш капризи. Трябва да приемеш фактите. Това е война. Което в нормални времена е по-добре да не се казва или даже да не се мисли, сега трябва да го срещнем лице в лице. Вече не си дете!

— А ти вече не си ми майка.

Не искаше да изрече тези думи, но те сами се изплъзнаха, още щом се появиха в мислите й. Не се учуди, когато бузата й изтръпна от удара на Мелисината ръка. Очите й натежаха от сълзи. Искаше да се извини, да помоли майка си за прошка, но сега не можеше да отвори уста.

— Отивай в банята и направи каквото ти казах. Веднага! — гласът на Мелиса трепереше от едва сдържан гняв или от трудно поносима болка.

Без да каже дума, Джан стана от масата и отиде в банята…

Докато стоеше в напрегнато очакване на покрива на кръчмата, усещаше бомбата — неудобна и тежка. Почти й прилошаваше от нея. Искаше да я захвърли, още щом Мелиса излезе, но се чувстваше толкова виновна заради думите си, че не събра смелост да не се подчини на майка си. И сега, гледайки към далечната фигура, застанала пред платформата, искаше да се втурне към нея и да поиска прошка.

Вместо това тя се изпъна и се обърна към своята група за изстрелването на ракетите — Пола, стражарка от стените, Лайза, която работеше в пекарната, и Питър, мъж. Той все още хвърляше овчи погледи към брадвичката, която му бяха заповядали да носи на пояса си. Това оръжие объркваше Джан. Тя се съмняваше в способността на Питър да го използва, което означаваше, че той ще е безполезен в ръкопашен бой. Но пък и идеята, че той би могъл да го използва, я тревожеше предостатъчно.

Тя им се усмихна (или поне се надяваше, че го направи) с благата и уверена усмивка на човек, който контролира положението, и каза:

— Е добре, знаем ли какво се очаква от нас, или да направим още една тренировка?

Пола отговори за всички.

— Май не е нужно, Госпожо. Пък и вече не е разумно да махаме маскировката. Току виж Небесният господар подрани.

Джан се намръщи мислено. Стражарката беше права, а тя, самата, беше показала слабостта си пред другите. Още едно доказателство, че не я бива да ръководи. Ако майка й не беше Мелиса, сигурно щеше да стане тъкачка или шивачка, а не да се разхожда напред-назад в броня и да се прави на войн.

Тя кимна милостиво на Пола:

— Съгласна съм с тебе. „Господарят Панглот“ винаги е бил точен преди, но предпазливостта никога не е излишна.

Отиде до ракетите в керамичните им насочващи тръби и се престори, че ги преглежда. Бяха разположени под платнен екран, боядисан да наподобява част от покрива, ако го гледат отгоре. Когато им дадат сигнала, щяха да махнат маскировката, да насочат нагоре дървените рамки на направляващите тръби и да запалят зарядите…

Зад нея се чу как някой отваря капака на покрива. Обърна се и видя Алза.

— Ти пък какво правиш тук? — възкликна тя изненадано. — Би трябвало да си на мястото си.

Джан знаеше, че групата на Алза трябва да изстрелва ракетите си близо до завода за спирт, на другия край на града. Алза й се усмихна. Натъртеното място, което Джан видя по-рано сутринта, сега представляваше лилаво петно на дясната челюст до челото на Алза.

— Исках да те видя, мъничката ми. Да ти пожелая късмет и да те помоля да се пазиш.

Тя прегърна Джан и я целуна. Джан си позволи да се порадва на усещането от тези познати ръце. Алза беше първата й любовница и си оставаше най-близката й приятелка, макар че напоследък се държеше покровителствено. Но целувката им продължи и Джан вече едва се сдържаше. Идеше й да се залее в сълзи, да се вкопчи в Алза и да я помоли да не я оставя сама.

Джан се освободи от прегръдката на Алза и отстъпи крачка назад. Насили се да се усмихне, но долната й устна трепереше.

— И ти внимавай, Алза. Когато свърши всичко, нека се видим долу на по чаша.

— Добре, мъничката ми. Но само ако поръчаме пиенето в отделна стая. Отдавна не сме били заедно.

— И аз ще се радвам — каза Джан искрено.

Тя и Алза не се бяха любили от почти година, но изведнъж предишното сексуално влечение нахлу у Джан като водопад. Почувства страшна нужда от Алза. Едва би дочакала да минат следващите часове и да дойде моментът, в който телата им ще се сплетат под завивките в едно от големите и удобни легла на кръчмата. Но както се наслаждаваше на тази мисъл, студен и безстрастен глас от дълбините на съзнанието й каза: „Никога няма да видиш Алза“. Тя потисна мъката от това предчувствие, усмихна се на Алза и каза:

— Значи до по-късно. И внимавай.

Алза я целуна нежно по бузата.

— И ти внимавай, мъничката ми.

Докато гледаше как Алза се смъква надолу през капака, Джан се питаше дали и тя не носи в себе си студения ръбат цилиндър на смъртта.

Оставаше една минута до дванадесет. Всеки гледаше на запад към веригата ниски хълмове на хоризонта. „Господарят Панглот“ винаги се появяваше иззад тези хълмове. Но днес заради ниските облаци и дъжда, заливащ пустошта между тях и Минерва, трудно се различаваха дори очертанията им.

Джан нервно опипваше дръжката на сабята си, докато се вглеждаше в хълмовете. Милостива Майко Богиньо, молеше се тя безмълвно, изпрати ни чудо. Нека не се появи Небесният господар. Нека изчезне завинаги, дано го е поразила мълния в някоя буря, както онзи Небесен господар преди години…

Дванадесет.

„Господарят Панглот“ не се виждаше никакъв.

Джан усети нещо странно. Въздухът около нея стана друг. Не беше като полъх на вятъра, въздухът внезапно стана по-тежък. Инстинктивно вдигна поглед нагоре.

— Майко Богиньо… — промърмори тя.

„Господарят Панглот“ беше точно над тях. Беше се спуснал през ниските сиви облаци. Те се въртяха в разбърканите течения около огромното му туловище. Щом го видя, Джан се усети пак дребна и безпомощна като в първия си детски спомен. „Как е възможно да разрушим нещо толкова голямо?“, попита се тя отчаяно.

— Майко Богиньо, спаси ни… — дочу се откъм Лайза.

Другите също гледаха нагоре. От съседните покриви долетяха възклицания на изненада и страх. Марта се сви в един ъгъл и застена.

Нещата вървят на зле, каза си Джан, гледайки все още снижаващия се „Господар Панглот“. Дългото цяла миля тяло запълваше небето, заличавайки всичко друго. Но защо беше променил обичайния си начин на появяване? Защо не дойде от запад както винаги? Дали подозираше какво са му подготвили?

Той слизаше все по-надолу и Джан замръзна в първобитен страх, подобно на предишните му идвания. Сякаш „Господарят Панглот“ се канеше да легне върху града и да смаже зданията с тежестта си. Джан се бореше с непреодолимата паника. Високото пищене на Марта никак не й помагаше.

„Господарят Панглот“ спря. Висеше на около 1500 фута над Минерва, огромните му очи гледаха втренчено. Както винаги, Джан си представяше, че гледат точно нея.

Чу се ниско съскане, после нещо изпука. Накрая заговори гръмовен глас:

„АЗ СЪМ ГОСПОДАРЯТ ПАНГЛОТ, ВЛАСТЕЛИН НА НЕБЕТО И НА ВСИЧКО ПОД СЯНКАТА МИ. ВИЖТЕ МЕ И ТРЕПЕРЕТЕ! (Щрак!) ВИЕ СТЕ МОИ ПОДАНИЦИ И ЩЕ НАПРАВЯ С ВАС, КАКВОТО ПОИСКАМ! МОГА ДА ВИ СМАЖА КАТО ЗЕМНИ ЧЕРВЕИ, КАКВИТО СТЕ, НО ЩЕ ПРОЯВЯ МИЛОСТ. (Щрак!) СРЕЩУ ДАНЪКА, КОЙТО ЩЕ МИ ДАДЕТЕ, ЗАПАЗВАМ ЖИВОТА ВИ. И ЗАТОВА ДАЙТЕ СИГНАЛ, ЧЕ СТЕ ГОТОВИ ДА ДАДЕТЕ ТОВА, КОЕТО ПО ПРАВО Е МОЕ. (Щрак! Прас!) АКО НЕ СЕ ПОДЧИНИТЕ, ВЪЗМЕЗДИЕТО МИ ЩЕ БЪДЕ НЕЗАБАВНО И УЖАСНО… УЖАСНО… УЖАСНО…“

Гласът изведнъж млъкна.

Джан се намръщи. Ултиматумът на „Господаря Панглот“ си беше същият, но щракането и пращенето, заедно с повтарянето на последната дума, бяха нещо ново. И тези промени в обичайната поредица събития я безпокояха.

Отмести погледа си от страховитата маса на Небесния господар и го насочи към Аведон. Тя запали огъня на платформата, с който даде сигнал на „Господаря Панглот“ за готовността им да платят данъка си. Сърцето на Джан се забърза. Не им оставаше да чакат дълго.

Димът се издигна от символичния огън и тя пак погледна „Господаря Панглот“. Опита се да си спомни какво каза майка й за първия път, когато Джан беше малко момиченце: „Не се плаши, мила. Това е само въздушен кораб. Играчка, останала от Ерата на Мъжкото Зло. Изглежда голям и могъщ, но в него няма кой знае какво — малко хора и много газ.“

Само въздушен кораб. Джан си повтаряше тези думи. Но напразно. „Господарят Панглот“ наистина беше само един въздушен кораб, но с дължина над 5000 фута и поне 1000 фута широк. Джан добре познаваше размерите му. И можеше да си казва, че вдъхващото ужас туловище е нещо като илюзия, че е пълно с газ, но това не помагаше. Вече не й помагаше, откакто порасна.

Само въздушен кораб ли? Не, беше летящ град. При това летящ защитен град. Виждаше дулата на смъртоносните машини, наречени оръдия, да се подават от различни части на корпуса като четина по гигантска брадичка. Виждаше редиците прозорци, палуби, люкове. И приличащите на дула двигатели, всеки с размерите на силоз за зърно, от които се чуваше мощен дразнещ шум, звучащ като далечен гръм. Колко ли небесни хора живееха в тази летяща машина? Никой не беше сигурен. Може би хиляда. Или даже две хиляди.

Височината на звука от двигателите на „Господаря Панглот“ се промени. Джан видя, че двигателите, окачени под задните стабилизатори, се завъртяха на осите си…

Небесният господар вече не се спускаше. Джан определи разстоянието на около шестстотин фута. Напълно в обсега на техните ракети. Погледна надолу към платформата. Сигналът можеше да се появи всеки момент.

— Пригответе се — каза тя на своята група. — Марта, млъкни.

— Ето ги! — извика Лайза.

Джан погледна нагоре. Голяма секция от корпуса на „Господаря Панглот“ се отдели и се заспуска надолу, окачена на въжета. Джан знаеше, че това е рамата за товарене на данъка. Знаеше, че с нея се спускат мнозина въоръжени Небесни войни, които трябваше да претърсят всички чували със зърно, преди да бъдат качени горе. Един от тях гледаше надолу, надвесен над парапета. Рамата се насочваше точно към центъра на площада, макар да се въртеше от появилия се студен ветрец. Джан се надяваше той да не повлияе на ракетите. На Небесния господар явно не пречеше — той висеше неподвижен като скала над града. Досети се, че многобройните му двигатели би трябвало да се справят с всякакви врагове, освен с най-силните.

Снижаващата се рама вече беше на не повече от сто и петдесет фута над земята. Ясно се различаваха Небесните войни, приличащи на огромни раци в своята слоеста, черупкоподобна черна броня. Джан погледна неспокойно към платформата. Какво чакаше още майка й? Да не се е уплашила?

Нещо проблясна на платформата и във въздуха се издигна опашка от червен дим. Няколко мига Джан само я гледаше, сякаш тялото й се парализира, после успя да се обърне и да изкрещи на групата си:

— Сега! Сега!

Те дръпнаха настрани маскировъчното покривало и насочиха нагоре изстрелващото устройство, докато Джан бясно чаткаше с огнивото, за да изкара искра.

— Готово, Госпожо! — изкрещя Пола.

В този момент Джан с огромно облекчение успя да подпали фитила. Пазейки огънчето с ръка, тя коленичи до долния край на тръбите и поред поднесе фитила към зарядите. Щом се увери, че и трите заискриха, тя извика:

— Скрийте се!

Другите, заедно с Марта, вече се бяха сгушили зад дървената преграда в далечния край на покрива, когато Джан зави зад ъгъла и се хвърли по лице.

Още няколко безкрайни секунди нищо не се случи и после дойде оглушителното свистене!

Звукът се отдалечаваше и Джан стана с поглед нагоре, без да обръща внимание на валящите върху покрива искри. Ракетите запълниха небето, те излитаха от всяко място в Минерва. Стотици и стотици, и всички се насочваха право към Небесния господар.

Две удариха дъното на рамата. Взривиха се и изведнъж рамата запламтя. „Ще победим, каза си тя, наистина!“

Глава четвърта

Последното огнище на съпротива беше около болницата.

Може би защото се оказа единственото по-голямо здание в Минерва, все още неразрушено напълно, но по-скоро защото всички, оцелели от бомбардировката, се насочиха по инстинкт натам.

Стратегически това бе идеалното място за последно сражение, ако думата „идеално“ може да се използва в подобни обстоятелства. Сградата беше разположена в собствен двор, едно от малкото здания в Минерва, за което бяха допуснали този лукс, и беше обградена с ниска стена. Останки от тежките стари времена, когато карантината е била необходимост.

В момента в болницата и около нея имаше осемдесет и шест души от Минерва. Четиридесет и седем от тях бяха с толкова сериозни рани, че не можеха да се сражават. Всички останали също бяха ранени, кой по-леко, кой по-тежко. Мъжете бяха единадесет и на тях не можеше да се разчита в бой. И оставаха двадесет и осем жени, от които само осемнадесет — професионални войни. Между тях бе и Джан.

Тя стоеше до стената на болницата с поглед в наближаващите по улицата Небесни войни. Държеше зареден арбалет. По лицето й течеше кръв от дълбоката рана на главата, ръцете и краката й бяха раздрани на няколко места. Ушите й още бучаха от взрива, който я хвърли надолу през покрива на кръчмата. Затова не чу предупредителния вик на жената до нея. Едва когато жената я дръпна рязко за лакътя, тя се огледа и видя, че всички други са се прикрили зад ниската стена. Джан бавно се смъкна на колене и опря арбалета на стената. Всичко изглеждаше призрачно. Толкова много неща се случиха през последния час, че сетивата й отказваха да работят. Поредицата шокове я доведе до безчувствие, някак се бе откъснала от ставащото наоколо. Не усети страх, когато предната редица Небесни войни спря и се прицели с дългоцевните си еднозарядни пушки в хората от Минерва. Джан знаеше достатъчно за пушките и за убийствената им сила, но жената до нея пак трябваше да я дръпне за ръката, за да скрие главата си зад стената.

Острият пукот на изстрелите проби през бръмченето в ушите й. Каменни парченца се разхвърчаха от стената, на не повече от фут от главата на Джан. По-нататък една жена се хвана за лицето и падна назад.

— Сега! — изрева някой съвсем наблизо.

Джан си спомни какво би трябвало да направи. Пак подаде глава иззад стената и вдигна арбалета. Небесните войни наближаваха тичешком. Мнозина бяха затъкнали ножове върху цевите на пушките си. Крещяха. Джан опря на рамото си приклада на арбалета и си избра мишена. Изчакваше. Макар и направена не от метал, бронята на Небесните войни беше достатъчно издръжлива, за да отрази стрелата, ако не е изстреляна от упор.

Когато целта доближи на двайсетина фута, тя натисна спусъка. Арбалетът звънна и я удари по рамото, стрелата отхвърли целта назад. „Току-що за първи път убих човешко същество“, каза си тя, но това не предизвика никакви чувства у нея. После видя, че нейният човек все пак не е мъртъв. Той се гърчеше на земята, пернатият край на стрелата стърчеше от лявото му рамо. Кръвта му изглеждаше твърде ярка върху черната броня.

Още няколко Небесни войни лежаха на земята, някои от тях не мърдаха. Техни съратници вече отстъпваха надолу по улицата. Жените зад стената извикаха тържествуващо. Някоя от тях гръмогласно и грубо изказа мнението си за войните, но Джан не можа да различи думите, макар че наоколо се засмяха.

Джан си помисли, че това е странно. Тя с привични движения презареди арбалета. Все повече Небесни войни притичваха към улицата и тя разбираше ясно — няма никаква надежда да спрат втората им атака. Тя се огледа за Небесния господар. Сега беше на две-три мили, източно от града, висеше ниско в небето като огромна риба. Пролука в облаците осветяваше подобните на люспи предмети по горната част на корпуса, които правеха още по-близка приликата с риба. Виждаше се едно от големите очи до носа, то като че ли предвкусваше предстоящото. Искаше й се да изстреля стрелата от арбалета чак до това гадно око и да го затвори завинаги. Но дори оръжието й да беше толкова силно, стрелата никога не би достигнала Небесния господар. Също като ракетите.

След като паднаха бомбите, Джан се опитваше да открие Мелиса на площада. Натъкна се на Хелън, която ходеше безцелно в кръг. Дясната й предмишница беше откъсната под лакътя и макар че някой беше стегнал здраво ръката, от чукана още капеше кръв. Тя беше в шок, но Джан я сграбчи за раменете и я разтърси грубо.

— Какво стана? — изкрещя Джан, но се задави в плътния облак черен дим, отново покрил площада.

Навсякъде сградите горяха и жегата от пукащите пламъци нахлуваше на вълни, щом димът се разсееше за малко. Джан успя да си поеме дъх и пак раздруса Хелън.

— Какво стана, проклета да си!

Отговори й само празният поглед на Хелън. Джан я пусна и тя се затътри нанякъде през дима. Джан изплака от яд. Не беше честно. Трябваше да узнае защо всичко рухна, когато победата изглеждаше толкова сигурна.

Ракетите летяха чудесно, само няколко се завъртяха веднага след изстрелването. Но Хелън беше ги предвидила в сметките, те не можеха да попречат. Повечето ракети се насочиха право към целта.

Първите бяха на не повече от стотина фута от корпуса на Небесния господар, когато всичко отиде по дяволите.

Светлинни лъчи, много ярки лъчи тюркоазена светлина, проблясваха от различни места по корпуса и всеки докосна една от ракетите. Истински зловещото се случи в момента на допира. Но какви бяха тези хора, щом можеха да насочват оръжия — а бързо стана ясно, че светлинните лъчи са оръжие — с такава безпогрешна точност към движещи се мишени? Джан едва започна да си задава този въпрос и ракетите избухнаха. Всички и всяка поотделно, едновременно.

Ослепително огнено кълбо зае мястото на всяка ракета, а после от небето се посипаха горящи парчета. Небесният господар започна да се издига. Никой не се опитваше да изтегли нагоре товарната рама, която все още гореше. Джан видя как един от Небесните войни скочи, обгърнат в пламъци.

— Какво се случи? Какви бяха тези лъчи? — попита зашеметен глас. Беше Пола.

Въпросът изтръгна Джан от унеса.

— Презаредете тръбите! — заповяда тя отсечено. — Бързо, преди Небесният господар да се измъкне.

Докато групата бързешком подготвяше нови три ракети за изстрелване, близко свистене показа на Джан, че други са реагирали по-бързо. Тя погледна надолу към платформата, но не можа да я види в гъстия дим от останките на ракетите. Чудеше се какво ли мисли майка й в момента.

Нещо трясна в покрива до нея и тя отскочи с вик от болката в опарения от искри крак. Оказа се горяща опашна част от ракета. Тя запали фитила си от нея и заповяда на другите да се скрият, после поднесе фитила към зарядите…

Съвсем безполезно, както тя се боеше. Тюркоазените лъчи отново се стрелнаха надолу от „Господаря Панглот“ и отново доста по-малобройните този път ракети изчезваха сред кълба огън, твърде далеч от целта, за да навредят поне малко.

Небесният господар все още се издигаше. Някой преряза въжетата на товарната рама, или пък бяха достатъчно прегорели, и тя полетя сред искри към земята. Разби се зад къщите, от другата страна на площада.

Нищо не се случи през следващите пет минути. Небесният господар достигна височина четири хиляди фута и спря. Неясен в ниските облаци, той висеше неподвижно в небето, мълчаливо и злокобно.

— Сега какво ще правим? — попита Пола с треперещ глас.

И Джан се питаше същото. Погледна към платформата на площада с надеждата, че нейната майка ей сега ще направи чудото, макар и да знаеше — чудо няма да има. Марта се измъкна от скривалището си зад захвърленото маскировъчно покривало и обгърна краката на Джан.

— Господарке, Господарке — скимтеше тя, опитвайки се да скрие лице в полата на Джан.

Джан раздразнено се опитваше да се освободи от мощната прегръдка на шимпанзето. Самата тя бе прекалено уплашена, за да си губи времето, като утешава Марта.

— Вижте! — обади се мъжът.

Сочеше нагоре към Небесния господар. Джан видя няколко малки тъмни предмета, които устремно се приближаваха. Джан чуваше все по-силното свистене.

Когато първият се удари в площада, точно пред кръчмата, изригвайки в гейзер от пръст и дим, Джан разбра, че са бомби. Като дете беше слушала разкази за тези оръжия на Небесния господар. С тях Небесните господари бяха подчинили на волята си земните обитатели след Генетичните войни. Но никога преди не беше виждала действието им.

Още и още бомби падаха и изведнъж светът около Джан се превърна само в гръм и заслепяваща светлина. Ударната вълна я повали. Сякаш потъваше в необятна невидима възглавница. Не знаеше колко дълго е лежала по гръб зашеметена, преди да изпълзи на длани и колене към парапета на покрива. Очите й плувнаха в сълзи от гледката насреща.

Минерва агонизираше. Огънят бушуваше из целия град, но бомбите още се сипеха. Огромно огнено кълбо излетя нагоре в другия край на града, заводът за спирт беше улучен.

— Алза… — прошепна си Джан.

Площадът беше осеян с дупки. На мястото на платформата лежеше купчина черно димящо дърво. Трябваше да слезе там долу, трябваше да намери майка си.

— Скапани страхливци! — изрева някой зад нея. Обърна се и видя стражарката Пола да се изправя и да размахва сабята си към тъмнеещия отгоре Небесен господар. — Слезте тук, копелета! Слезте и се бийте, както го правим ние, жените!

Случилото се след това запечата в паметта на Джан образа на мускулеста златокоса жена-войн, отправяща своето смело и безсмислено предизвикателство към чудовището над тях…

Тя видя как бомбата се вряза в покрива. Просто се мярна размазаното петно на движението и като с магия зад Лайза се появи дупка. Бомбата не се взриви веднага. Бе минала през цялата кръчма и избухна от удара в каменния под на мазето. Джан видя как задната част на покрива скочи във въздуха. И изчезна. Лайза също изчезна. Покривът под Джан се срути и тя падна заедно с него. Докато летеше надолу, чу ужасния писък на Марта. Никога повече не видя шимпанзето, нито някой от хората, с които беше на покрива.

Нещо меко спря падането й. Легло. Едно от знаменитите широки и удобни легла на кръчмата. Може би на него щеше да прегръща Алза вечерта, ако денят беше завършил според надеждите на Джан. По-късно, по време на една от честите си лекции на странни теми, Майлоу й обясни идеята за паралелните светове, и сетне тя често си мислеше как някъде в тези почти еднакви помежду си светове, тя и Алза все пак са спазили уговорката за романтичната си среща.

Не остана дълго на леглото, защото то се наклони заедно с пропадащия под. Тя скочи и се хвана за корниза на близкия прозорец. Поглеждайки през рамо, установи, че задната част на кръчмата вече не съществува. Като че ли някакво невероятно острие беше прерязало сградата на две.

Леглото се плъзна по пода и изчезна. Чу трясъка му в мазето. Тя погледна нагоре. Беше летяла два етажа от покрива до леглото. От зеещата дупка отгоре още падаха парчетии. Трябваше да се измъква оттук.

Застана на перваза на прозореца и погледна надолу. Само на няколко фута под нея беше покривът на верандата, построена пред кръчмата. Тя скочи, спусна се по водосточната тръба и след малко стъпи на земята. И тутакси я повали ударна вълна от взривила се бомба. Лежеше до верандата с лице, заровено в пръстта и здраво притиснала длани до ушите си, докато не престана дъждът от бомби. Тя първо се увери, че бомбардировката наистина е свършила и едва тогава тръгна през съсипания площад да търси майка си. В този момент срещна обезумялата препъваща се Хелън.

Не намери тялото на Мелиса. Или не можа да го разпознае. Навсякъде бяха разпилени парчета от тела но не можа да си наложи да се вглежда отблизо в тях. Обаче се натъкна на трупа на Началничката Аведон. Лицето й беше силно обгорено, но гъбичката се открояваше ясно. „По-добре, че умря така, каза си Джан, защо да се мъчи от гъбичката. Поне една от нас спечели нещо от този гнусен ден.“

Площадът ставаше все по-многолюден. Хората нямаше къде другаде да се спасят от пламъците на загиващия град. Джан срещна Началничката Ана и с облекчението, че вижда добре познат човек, макар и главната противничка на нейната майка, се втурна към нея.

— Ана! — викна тя тичайки, без да я е грижа за формалностите в това отчаяно положение.

Щом чу името си, Ана се обърна. Видя Джан и се смръщи. Джан наближи и с изумление гледаше как Началничката измъкна сабята си от ножницата и скочи към нея с твърде ясни намерения.

— Боклук! — изкрещя Ана. — Изчадие на дяволската си майка, която всички ни затри. Майка ти сигурно е труп, но поне ще имам удоволствието тебе да насека…

Объркана, Джан се дръпна и едва успя навреме да измъкне сабята си, за да отрази първия яростен замах на Ана към главата си.

— Недей, Ана! Не искам да се бия с тебе! — молеше се тя без полза.

Очите на Ана бяха диви и заплашителни. Нямаше как да чуе Джан. Тя отби още един удар, толкова силен, че ръката й изтръпна и продължи да отстъпва. Усети, че Ана може лесно да я убие. Истеричният гняв даваше на жената неестествена сила.

— Пак хвърлят бомби! — изпищя някой наблизо.

Тревожните викове на хората наоколо накараха Ана да спре и да погледне нагоре. Джан се възползва от моментната възможност и направи същото. Небесният господар се движеше и изхвърляше облак от малки черни точици, както женската жаба се освобождава от яйцата си в някой вир. Джан също помисли отначало, че това пак са бомби, но после видя странни форми да разцъфтяват над всяка точица. Тези неща вече падаха много по-бавно.

С приближаването към земята Джан разпозна в тези тела Небесни войни. Стотици. Джан се надяваше мнозина от снижаващите се Небесни войни да попаднат в пламъците от бомбите и да изгорят в тях. Но те очевидно много добре управляваха плющящите над тях парчета черен плат. Нито един не се приземи в очертанията на града, а го заобиколиха, запълвайки пространството между крайните сгради и стената. След това тръгнаха да затварят обръча едновременно от всички страни.

— Пак идват!

Плътна стена от черна броня се носеше нагоре по широката улица към стената около болницата. Джан знаеше, че няма надежда, но не се страхуваше. Единственото й чувство беше смътната надежда всичко да свърши по-скоро и смъртта да дойде бързо. Тя отново се прицели с арбалета и зачака. Черната вълна наближаваше. Тя стреля, жертвата й падна заедно с още мнозина други, но този път Небесните войни не спряха. Някои стреляха на бегом с дългите си пушки. Джан чуваше съскащите звуци на прелитащите куршуми. Един от тях мина твърде близо до главата й. Нямаше време да презареди арбалета, затова го хвърли, измъкна сабята и брадвичката и се дръпна назад от стената. Другите направиха същото. Жената отдясно на Джан изстена и падна по гръб. Джан й хвърли бърз поглед. На челото й имаше малка чиста дупка. Джан й завидя за бързата смърт.

Небесните войни скачаха през стената. Джан никога не ги беше виждала толкова отблизо. Даже различаваше очите им зад тесните процепи на блестящите черни шлемове. Тичайки, те крещяха много силно. С брадвичката в лявата ръка и сабята в дясната, Джан ги посрещна.

Глава пета

Някой вдигна тежестта от корема и краката й. После я побутна с обувка. Тя простена и се опита да отвори очи, но те се бяха слепнали. Ритмичните удари в главата й бяха непоносими, ужасно и се пиеше вода.

— Тая още е жива — каза нечий глас. Мъжки глас.

— Като я гледам, няма да изкара дълго. Да му направим добро на земното червейче, да му прережем гръкляна — друг глас, също на мъж.

Тя изстена пак, още по-силно, опита се да стане, но тялото й отказа да помръдне.

Чу скърцане, после пръсти в ръкавица я хванаха за брадичката и грубо завъртяха главата й наляво-надясно. Тя чакаше острието на ножа да се вреже в откритата плът на шията й.

Но пръстите пуснаха брадичката й и я ръгнаха в стомаха, под предната плоча на бронята.

— Нищо особено не виждам. Тая всичката кръв не е от нея — каза първият глас съвсем отблизо.

— Ами сигурно е от това нещастно копеле — каза вторият глас. — Я виж, имала е късмет да го удари в подмишницата.

„Не беше късмет, помисли злобно Джан през червената мъгла на болката, изпълнила главата й. Небесният войн вдигна ръце да ми пръсне черепа с приклада, а пък аз много добре го намушках.“

— И сега к’во? — попита първият глас.

— Казах ти да й кръцнем гърлото.

— Има заповед да закараме пленници, ама досега са малко.

— Има заповед, ама за важни птици, за да ги наказват Аристократите за предателство. Тая кучка голяма работа ли е според тебе? Гледай колко е млада.

— Де да знам — каза бавно първият глас. — Може да е била голяма работа. Ако махнеш тая кръв, може да излезе, че е принцеса на земните червейчета. Тая броня май е доста скъпа.

След дълга пауза вторият глас каза:

— Ако е принцеса, аз съм „Господарят Панглот“, но що пък да не я приберем. Ако не струва, Аристократите да си поиграят, ще си поискаме правата над нея и ще я продадем за робиня.

Пръстите в ръкавици я стиснаха за китките и рязко я изправиха на крака. Грубото дърпане взриви болката в главата й и тя извика. Още не можеше да отвори очи, щеше да се свлече от прилошаването, но невидими ръце я задържаха. После притиснаха китките й една в друга и ги стегнаха с въже.

— Хайде тръгвай! — заповяда вторият глас и някой дръпна въжето.

Ослепяла, разбита от болката и шока, Джан нямаше сили да се възпротиви и направи първите тътрещи се стъпки към несигурната си съдба.

Не можа да отвори очи, докато стигнаха площада. Но заваля доста силно и студената вода изми засъхналата кръв от слепените клепачи. Видя черния брониран гръб на Небесен войн. Въжето, омотало китките й, беше преметнато през рамото му. Отдясно на Джан вървеше друг войн. Обърна се към нея, щом тя го погледна.

— Пак виждаш, нали? — попита той студено. Изпод грозния шлем в нея се взираха сини очи. — Добре. Сляпа робиня нищо не струва.

Тя се опита да му отвърне, но гърлото й беше пресъхнало. Отметна глава назад и отвори уста към дъжда. Вкусът на студената вода беше толкова хубав, че за момент се зарадва на живота. После се огледа наоколо и смазващото отчаяние я налегна отново.

Почти нищо в руините не напомняше за Минерва. Дъждът беше угасил пламъците, но те имаха достатъчно време да си свършат работата. Което бомбите не пръснаха на парчета, после беше изгоряло. Тя виждаше Небесни войни, които се ровеха из развалините. Търсеха плячка. Купчините предмети на площада свидетелстваха за добрия им късмет. Видя и няколко чувала със зърно. Значи бяха открили подземните складове. Небесните войни струпваха плячката на две товарни платформи, съвсем същите като унищожената по-рано. Джан се досети, че Небесният господар пак е спрял точно над тях, но от поройния дъжд нищо не се виждаше. Въжетата на товарните рами се губеха в нищото само на петдесетина фута от земята.

Джан откри, че я водят към голяма плетена клетка, която изглеждаше грубо и набързо направена. Към горния край беше завързано само едно въже, което също се губеше в надвисналата сивота. В клетката имаше двайсетина души. Когато наближи, не видя между тях свои роднини или близки приятели, всъщност познаваше само неколцина. Ако това бяха всички оцелели от Минерва, значи близките и обичаните от нея хора са загинали. Нейната майка, нейният баща, Алза, всичките й приятелки… Даже Саймън вече го нямаше. Отказваше да приеме това. Досега смъртта й беше отнела само един близък — нейната по-голяма сестра Пола, родена във времето за зачеване преди Джан. Пола загина в бой с банда мародери, когато патрулираше нивите извън града преди шест години. Много време мина, Джан се бе примирила със загубата на Пола. А сега трябваше да срещне лице в лице смъртта на целия неин свят.

— Тази каква е? — попита стоящият до клетката Небесен войн, а пленилите я спряха на място. Този, който дърпаше въжето, се зае да освобождава китките й.

— Не сме сигурни, господине — каза другият войн, наречен от нея „първия глас“, като че ли малко по-добре настроен към пленницата. — Като й видяхме бронята, рекохме си да не би да е от началството. Може и да е принцеса, господине.

Друг войн изпръхтя презрително, пристъпвайки по-наблизо, за да огледа Джан.

— При амазонките няма принцеси, войнико. По-скоро, нямаше. Харесваше им да се правят на много демократични. Но си имаха някаква управляваща класа…

Той почти навря покритата си със шлем глава в лицето на Джан. Беше облечен различно от другите двама, очевидно беше офицер.

— Е, какво ще кажеш, амазонке? — настоя той. — Беше ли голяма клечка в този град на земни червеи?

Благодарение на дъждовната вода гърлото на Джан не дереше толкова и тя успя да отговори.

— Не — каза тя прегракнало. — Бях само войн.

Тогава си спомни за висящия на шията й медальон с верижка. Той показваше, че е дъщеря на Началничка. Бронята го скриваше, но офицерът като че добре познаваше обичаите им.

— Само войн значи — повтори офицерът подигравателно.

Той я хвана за ръката и я бутна към клетката.

— Ей, вие там! — изръмжа той. — Някой да знае кое е това момиче?

Хората от Минерва, които седяха прегърбени покрай стената на голямата клетка, погледнаха към Джан. Лицата им бяха посивели от потрес и изтощение. Повече от половината бяха мъже.

— Е, какво? — Небесният войн искаше отговор.

Всички от клетката клатеха глави отрицателно.

Джан се поуспокои. И сега не я интересуваше ще умре ли или ще живее. Но след чутото от другите двама Небесни войни никак не й се искаше да попадне в ръцете на „Аристократите“, които и да са те. Дори мисълта за изтезания я смразяваше.

— Така да бъде — промърмори офицерът с явно раздразнение. — Вземете й бронята и я изтикайте при другите червеи в клетката.

Той я бутна към двамата войни. Те свалиха бронята й. Прониза я пристъп на паника. Разбира се, офицерът щеше да види медальона на шията й. И щом бронята престана да го скрива, така и стана. Той пристъпи напред и хвана медальона в ръкавицата си.

— Взе да става интересно — каза той. — Ами това е чисто злато. Какво е значението му?

Тя преглътна буцата в гърлото си.

— Това… това е медал. Заслужих го. За храброст. На стената. Спрях един голям гущер, искаше да влезе вътре…

Докато говореше, отвращението я заливаше на вълни. Да лъже толкова унизително тези копелета, само и само да се спаси. Ако нейната майка можеше да я чуе…

Дъхът й спря — офицерът неочаквано дръпна медальона, късайки верижката. Пусна го в кесийка, която извади от джоба си.

— Я виж, ти си била една храбра малка амазонка. Ти наистина си малка за амазонка. На ръст си като някой от вашите евнуси.

— Ъ-ъ, ние си мислихме да искаме правата върху нея, ако никой не я ще — каза колебливо „вторият глас“. — Да я продадем, де, на някоя от робовладелските гилдии.

— Нямате проблеми — каза офицерът. — Но очаквам от вас процент.

— Ама разбира се, господине — каза „вторият глас“. — Знаем какъв е редът, господине.

— Радвам се да го чуя — сухо каза офицерът. — Приключвайте с нея и вървете при групата си. Скоро ще се качваме.

— Слушам, господине.

Накараха я да свали ръкавиците, високите обувки и колана с оръжията, после „вторият глас“ опипа дрехите й, сигурно търсеше скрито оръжие. Тя се сви от допира му, страхуваше се това да не е началото на изнасилване.

Бомбата още беше в нея. Усещаше, че набедрената превръзка я задържа сигурно. Щеше й се да я е загубила някак по време на боя или когато беше в безсъзнание.

Но претърсването свърши бързо, после я избутаха към вратичката на клетката, отворена от един от Небесните войни. Вкараха я вътре и тряснаха вратата.

— Настанете се удобно с твоите приятели, докато още можете. Съвсем скоро ви предстои много интересно пътешествие — каза офицерът и се разсмя.

Джан седна с облекчение между две от жените. Офицерът се отдалечи с двамата войни, единият носеше нейната броня и снаряжението й. Жената отдясно каза:

— Ти си дъщерята на Началничката Мелиса, нали? На онази, която ни докара всичко това.

Джан я погледна. Изглеждаше й смътно позната, но името й не можеше да си спомни. За момент Джан обмисли дали да отрече, че е дъщеря на Мелиса, но се отказа от толкова страхлива постъпка.

— Не само майка ми е отговорна. Мнозинството в Съвета на два пъти я подкрепи.

— Все тая, нейна идея беше да въстанем срещу Небесния господар. Я погледни какво спечелихме — жената отпуснато посочи с ръка димящите руини на града.

Джан въздъхна. Нямаше сили да спори.

— Защо не каза на Небесните войни коя съм?

— Отначало не бях сигурна. Сега знам.

Угасналите очи на жената гледаха Джан със студено презрение. Джан си спомни погледа на Ана, когато я нападаше. Ако идващите Небесни войни не бяха отвлекли вниманието й, Ана сигурно щеше да я убие. Джан усети отчаянието още по-тежко. Не стига, че беше в ръцете на своите врагове, но и сънародниците й я мразеха. Тя огледа клетката. Които бяха чули думите на жената, я гледаха със същото презрение, даже мъжете. Тя затвори очи. Да правят каквото искат.

Не е честно, размишляваше тя горчиво, не е честно да е още жива. Не би трябвало да е. Сигурна беше, че ще умре в последното сражение край болницата. Защитниците бяха прегазени бързо, тя изведнъж се намери сред море от Небесни войни. Пред нея един от тях вдигаше приклада на пушката си, за да я удари. Тя се хвърли напред. След това не помнеше нищо. Вероятно онзи я е ударил с приклада, като е падал. Тялото му и кръвта са я прикрили, сметнали са я за труп в яростта на боя, а после са започнали да търсят пленници. Помисли си какво ли е станало с безпомощните ранени в болницата и после изхвърли представата от главата си, знаеше със сигурност какво се е случило…

Мина към половин час и дъждът спря. Тя отвори очи и погледна нагоре. Небесният господар още не се виждаше в сивата мрачина, но тя усещаше колко ниско виси над тях, даже й се стори, че чува бръмченето на многобройните му двигатели. На площада сега имаше малко Небесни войни и само една товарна рама. Тя се досети, че скоро и те ще се качат. Но не разбираше защо още не са издърпали клетката горе в Небесния господар. Пак погледна към единственото въже, вързано за горния край на клетката. Макар и дебело, изглеждаше износено. Не й харесваше, че ще трябва да издържи тежестта на двадесет и един човека, даже и само през краткото издигане към Небесния господар.

Не след дълго и товарната рама потегли нагоре с останалите Небесни войни и плячката им. Но клетката си стоеше на разрушения от бомбите площад. Това тревожеше Джан. Какво ли им готвеха?

Най-накрая плетената клетка тръгна нагоре, скърцаща от насилието върху нея. Джан и другите трябваше веднага да намерят за какво да се хванат, защото клетката се завъртя лудо на края на въжето, което също скърцаше от напъна. Един от мъжете закрещя в паника. Джан не можеше да го вини за това.

Скоро ги обгърна сивотата на ниските облаци. Джан не виждаше дори седящата до нея жена. Тя се хвана по-здраво за клетката, въртенето ставаше непоносимо. Зави й се свят и тя затвори очите си, но това не помогна. Въпреки страха от очакващото ги в Небесния господар, тя се молеше на Майката богиня изкачването да свърши по-бързо.

Стори й се, че мина твърде много време, докато клетката излезе от облака. Джан отвори очи и погледна нагоре. „Господарят Панглот“ висеше над тях, както винаги вдъхващ страх с размерите си. От него ги отделяха двеста-триста фута. Под търбуха на огромния въздушен кораб въжето на клетката не изглеждаше по-надеждно от памучна нишка. Изведнъж Джан осъзна нещо и от ужас стомахът й едва не изскочи през устата.

Клетката се издигаше заедно с Небесния господар, но не я теглеха към него. Бяха я оставили да се люлее на всички страни, окачена на едно-единствено въже. Погледът към отдалечаващата се повърхност на облачния слой под клетката само усили страха. Бързо летяха нагоре, но не се приближаваха към Небесния господар.

И другите вече забелязваха това.

— Какво става? — проскимтя една от жените. — Защо не ни издърпат?

Клетката се въртеше неспирно и ги стряскаше със скърцането си. Джан не би се учудила, ако се разпаднеше на парчета. Най-несигурен изглеждаше плетеният под, през който се виждаха облаците. Тя реши да се покатери по стената и промуши ръцете и краката си в пролуките. Не беше никак удобно, но се почувства по-спокойна.

— Не ни дърпат изобщо! — изкрещя някой. — Какво са намислили тези копелета?

— Ще срежат въжето! Знаех си аз! — извика друга жена с изтънял от паниката глас.

Някой от мъжете зарида. И Джан си помисли същото. А може би Небесните войни ги бяха оставили долу в клетката, за да умрат от жаждата, глада и студа. Но за какво бяха приказките, че ще я продават като робиня?

Зъбите й тракаха. Колкото по-нависоко се изкачваха, толкова по-студено ставаше, пък и тя, като всички, цялата подгизна от влагата. „Ами добре, каза си, най-после ми се сбъдна желанието. Ще умра…“

Но след няколко минути жената, разпознала Джан, каза:

— Някой от нас трябва да се качи горе и да отвърже въжето. По-добре сами да се убием, а не да го правят тези мъжки чудовища.

Джан веднага възрази. Жената й се ухили издевателски:

— Каква чест за семейството на Мелиса. Нейната дъщеря се тресе от страх.

— Не е вярно! Нищо не разбираш… заради честта на Минерва и на моята майка трябва да се добера жива до Небесния господар.

— Така ли било? — каза жената с недоверчива усмивка. — И защо?

Джан вече съжаляваше за думите си, но нямаше избор, трябваше да продължи.

— Имам задача… да унищожа „Господаря Панглот“.

Говорейки, тя сама разбираше колко абсурдни са думите й. Не се изненада от смеха на жената и на неколцината други, дочули разговора.

— Та значи, ще унищожиш Небесния господар? И как ще направиш тази дреболия, дъще на Мелиса.

— Ами… средството го крия в себе си… Оръжие. Хелън го направи…

Почувства се глупаво. Знаеше, че казва всичко това, само за да живее още малко. Изобщо не си въобразяваше, че може да причини и най-малката вреда на Небесния господар с мъничката запалителна бомба на Хелън. Никога не би могла да си представи. Пък и планът предвиждаше поне няколко жени от Минерва да стигнат до „Господаря Панглот“ с такива бомби.

Жената пак се засмя.

— Оръжие ли? Какво оръжие? Къде е? Сигурно е някоя фиба, скрита в косата ти. Разбира се, ще продупчиш с нея „Панглот“ и ще му излезе целият газ? Ама че глупачка! Ей, момиче, и ти си луда като майка си!

Преди Джан да измисли някакъв отговор, един от мъжете извика:

— Вече не се издигаме!

И Джан се убеди в това. Небесният господар не набираше височина, а се насочваше напред все по-бързо. Скоро силният вятър заблъска клетката и разговорите станаха невъзможни. Джан видя нещо отпред, което я увери, че крехката клетка няма още дълго да се ветрее под небесния гигант. Това беше грамаден, черен буреносен облак. Небесният господар се устреми право към него.

Глава шеста

Полетът през гръмотевичната буря се оказа най-страшното нещо в досегашния живот на Джан. Вече притъмняваше, когато Небесният господар наближи кипящата планина от облаци, но щом се гмурна вътре, наоколо се възцари непрогледен мрак. Ударите по клетката зашеметяваха нейните пленници. Понякога могъщите течения я подхвърляха нагоре, после я пускаха надолу в болезнен тласък. Всеки път Джан беше сигурна, че въжето се е скъсало и всеки път пищеше.

После ги налетяха разтърсващият грохот и огънят на мълниите. Според Джан се намираха в самия център на бурята и тя очакваше всеки миг да бъде поразена от мълния. Никога не се беше усещала толкова нищожна и безпомощна, с ръце и крака, впити в плетеницата на клетката, със здраво стиснати клепачи. Тя неспирно се молеше за спасение на Майката богиня, вятърът я блъскаше, дъждът я заливаше, бе глуха от гръмовете и смазана от светкавиците.

Тя вече си беше внушила, че въжето отдавна е откъснато и клетката вечно ще бъде подхвърляна от ветровете сред бурните облаци, без никога да падне на земята, когато изведнъж ударите престанаха. Тя отвори очи. Клетката висеше сред спокоен ясен въздух, отново се чуваше силен вой от моторите на Небесния господар. Неугледният търбух на въздушния кораб беше ярко осветен от редици светлини. Тя отпусна ръцете и краката си и се свлече на пода на клетката. Студът я смразяваше, всичко я болеше, но се чувстваше твърде изтощена, за да обръща внимание на това. Тя заспа…

Събуди се сред слънчеви лъчи. През пода на клетката виждаше земята съвсем наблизо. Минаваха над пустошта с нейното измамно буйство на ярки, борещи се помежду си цветове. Върховете на дърветата и по-големите гъбички като че минаваха само на няколко фута от нея.

Тя седна и усети силни болки във всеки от скованите си мускули, но топлината на слънцето беше чудесна. Тя усещаше и силен глад. Откога ли не е яла? Вече поне денонощие.

Заобикаляха я спящи хора, или поне така изглеждаше от пръв поглед. Но когато бутна по рамото близкия мъж, за да го събуди, тя стреснато откри, че е студен и твърд. Мъртъв.

За момент си въобрази, че е единствената оживяла, но разтърсвайки за рамото една от жените, с облекчение усети топлина. Жената се размърда и изохка, после отвори очи.

— А, ти ли си — промърмори тя. — Побърканата дъщеря на Мелиса. Я ме остави да спя, глупачке.

Джан не беше познала коя е жената. Лицето й се беше свило през нощта. Изглеждаше изтощена, с черни кръгове около очите. Джан се съмняваше, че тя самата изглежда по-добре.

— Този мъж — рече Джан прегракнало. — Мъртъв е.

Жената мъчително се надигна и седна, поглеждайки небрежно мъртвеца.

— Късметлия — каза тя. — Завиждам му. Сега е при Майката богиня. Ако животът му е бил безгрешен, тя ще го прероди в жена. Така той ще бъде с една стъпка по-близо до рая.

И Джан вярваше в това, но увереността й не правеше съседството на трупа по-приятно. Тя се пресегна над него и предпазливо докосна крака на друга лежаща жена. Веднага отскочи. И жената беше мъртва.

Клетката се раздруса. Джан се задави и се вкопчи в стената. Пак тласък. Тя вдигна поглед.

— Движим се! — извика тя. — Движим се нагоре!

Докато дърпаха клетката към търбуха на Небесния господар, още няколко души в нея се раздвижиха и седнаха. Но седмина не мръднаха. Джан не беше сигурна какво ги е убило — студът или потресът. А тя отново се намери между живите. Може би така е предначертано. Може би наистина има задача. Дали Майката богиня пазеше живота й, за да изпълни заповедта на Мелиса? Тази мисъл не беше от най-успокояващите.

Дъното на въздушния кораб запълни небето, оцелелите се споглеждаха уплашено. Джан видя, че ги теглят към квадратен отвор. Сърцето й биеше силно до болка, налягаха я тежки предчувствия. Какво ги очакваше в Небесния господар? Какви нови мъки са им приготвили слугите на „Господаря Панглот“?

Най-сетне изтеглиха клетката над отвора и пред Джан се откри обширно, слабо осветено помещение с висок таван, от който висяха някакви машини, включително и тази, която теглеше клетката. Очите на Джан свикнаха с мъждивата светлина и тя съзря много хора, събрани в помещението.

С гръмка въздишка отворът в корпуса бавно бе закрит и клетката беше рязко пусната на пода. Фигурите от сенките се събраха наоколо. Джан видя само мъже. Неколцина бяха облечени в черно и носеха оръжие. Явно Небесни войни, но без брони. Облеклото на останалите се състоеше от единствена торбеста дреха, в различни цветове, но все избледнели. Джан се разтрепери, страхът я бе победил. С разсъдъка си съзнаваше, че Небесните войни са мъже, но когато бяха скрити от броните и шлемовете, успяваше да не се сеща за това. Сега обаче нямаше избор, не можеше да не вижда заобиколилите я отвсякъде мъже. Не като тези от Минерва, а непроменени потомци на Древните Мъже — чудовищата, потискали и насилвали жените през хилядолетията, изтерзали с алчността и злобата си Земята и накрая с нечестивата си техника едва не унищожили света в Генетичните войни. През целия й живот я бяха учили да се бои от тези същества и да ги проклина, а сега беше в тяхна власт.

Небесните войни и другите мъже гледаха обитателите на клетката със смесица от презрение и веселие.

— Ей, амазонките! — провикна се един от тях. — Май вече не сте жадни за битки, а?

— Само да изляза оттук и ще видиш ти! — отвърна му жената, която се беше присмяла на Джан. И на Джан й се искаше да бе казала тези думи.

Измежду войните излязоха двама души, чийто вид твърде се различаваше от всички наоколо. За почуда на Джан единият се оказа жена. Мъжът, който вървеше отпред, носеше кървавочервен жакет с издути като балони ръкави. Жакетът едва стигаше до под кръста му, а вместо панталон носеше нещо като много фини, впити бели чорапи, които очертаваха мускулите на краката му. Джан беше сигурна, че и половите му органи биха се откроявали ясно, ако не ги прикриваше червена черупка от твърда кожа. Черната му коса се спускаше върху раменете, дългото надменно лице бе покрито с някакъв бял прах, а устните му имаха цвят като жакета.

Жената изглеждаше още по-странно. И тя беше облечена в червено, но рокля като нейната Джан виждаше за пръв път. Бе толкова пристегната в кръста, че Джан се чудеше как жената диша. Това причудливо подчертаване на талията открояваше бедрата и торса, който и без това добре се показваше от ниско изрязаното деколте, разкрило почти изцяло впечатляващите гърди. Джан се озадачи още повече, когато забеляза под роклята някаква превръзка, повдигаща и събираща гърдите.

Лицето на жената също беше покрито с бял прах, а устните й — боядисани в червено. Но русата й коса беше вдигната високо и закрепена с многобройни шноли, инкрустирани със скъпоценни камъни. Едва когато мъжът заговори, Джан успя да откъсне очи от това странно видение.

— Аз съм принц Мажид, висшият камерхер на „Господаря Панглот“ — каза той с висок пронизителен глас. — Тук съм, за да ви съобщя решението на „Господаря Панглот“ за вашата съдба. Вие се осмелихте да се бунтувате срещу справедливото управление на един Небесен господар и, разбира се, с това се лишихте от всички права, които „Господарят Панглот“ ви беше дал милостиво. Първо, вашата общност наруши основния закон на Небесните господари, като създаде уреди, способни да летят. А знаехте, че небето е изключително владение на Небесните господари. На вас, земните нищожества, е завинаги забранен достъпът до него. После използвахте тези уреди срещу „Господаря Панглот“ в изменнически опит да унищожите своя върховен повелител. Това, че опитът беше обречен на провал, по никакъв начин не намалява мерзостта на престъплението ви. Другите членове на вашата общност вече платиха своята цена. Сега е ваш ред. Две са възможностите, от които можете да изберете едната. Смърт или робство до края на живота ви. Така ще бъде. Имате една минута, за да решите.

Настъпи тишина. Джан се обърна и огледа другите. От двадесет и един бяха останали живи само тринадесет. Девет жени и четирима мъже. От умрелите през нощта седем души петима бяха мъже. Както Джан очакваше, обвинителката й заговори първа. И Джан знаеше какво ще каже, още преди да си е отворила устата.

— Да изберем смъртта. За да опазим чиста паметта за Минерва и честта на нашите мъртви сестри.

— Да, нека бъде смъртта! — съгласи се гръмко друга жена.

Още три жени промърмориха съгласието си, макар и не с такова въодушевление. Четиримата мъже изглеждаха разтревожени.

— Е, какво ще каже дъщерята на Мелиса? — попита жената студено, обърната към Джан.

Джан не знаеше какво да прави. Желанието й да умре се бе изпарило, още щом усети целувката на слънцето тази сутрин. Обаче се ужасяваше от мисълта да се подчини дори и за минута на мъжете от Небесния господар, камо ли пък през целия си останал живот. А трябваше да мисли и за задачата си. Съмняваше се да има и най-малък шанс за успех, но честта я задължаваше да се опита.

— Така си и знаех — отсече жената, като не получи отговор от Джан.

— Времето ви изтече — каза облеченият в червено мъж.

Двама Небесни войни пристъпиха напред и отвориха клетката, другите извадиха сабите си от ножниците.

— Излезте навън и обявете решението си.

Те бавно се измъкнаха от клетката и по заповед на войните застанаха в редица пред нея. Джан погледна за момент към седемте жалки трупа, лежащи в клетката.

— Е, какво избрахте? — поиска отговор висшият камерхер с напрегнат глас. Изглежда не беше свикнал да говори толкова високо. — Които предпочитат смъртта, да излязат напред.

Обвинителката на Джан направи крачката, без да се колебае дори за миг. След кратка пауза още четири жени я последваха. После една по една и с видимо нежелание към тях се присъединиха и останалите четири жени. Само Джан и четиримата мъже стояха в предишната редица. Джан се почувства унижена. Искаше да пристъпи с решителна крачка напред, но не можеше.

Жената я погледна през рамо. Нищо не каза, но презрението в очите й говореше само. Джан сведе очи към пода.

— Толкова много измежду вас искат да умрат? — попита висшият камерхер.

В гласа му имаше учудване. А наоколо Небесните войни мърмореха разочаровано. Джан предположи, че резултатът ги е интересувал и финансово. Но ако Небесните войни са искали да ги продадат като роби, защо се отнесоха толкова безгрижно към запазването на живота им в клетката?

— По-добре смърт, отколкото безкрайно безчестие — заключи обвинителката на Джан.

Джан не можеше да се освободи от завистта си към нея. Сигурна беше, че ако каже същите думи, просто ще изглежда глупаво.

— Молим само смъртта ни да бъде чиста и да не осквернявате с допира си телата ни преди това.

— Смъртта ви ще бъде чиста — потвърди раздразнено висшият камерхер. — И никой няма да ви досажда. Но какво да кажем за онази? Тя защо не споделя безумното ви желание за самоунищожение?

Джан вдигна очи и видя, че той сочи към нея. Жената я погледна и отговори с леден глас:

— Тя ни е тайното оръжие. Ще унищожи всички ви и вашия Небесен господар с голи ръце. Поне така каза…

Висшият камерхер, придружителката му и всички останали небесни хора се разсмяха. Джан усети как се сгорещяват бузите й. Искаше да умре, но не дотолкова силно — помисли си тя засрамено, — че да направи крачката и да отиде при другите.

Когато смехът стихна, висшият камерхер въздъхна и каза:

— Добре, да свършваме с тази неприятна работа. Които са избрали смъртта, да се върнат в клетката.

Джан избягваше погледите на деветте жени, докато те бавно се качваха в клетката. Четиримата мъже също стояха с наведени глави. После един Небесен войн дръпна Джан настрана. Имаше голяма черна брада. Джан никога не беше виждала такава брада. Малцина мъже от Минерва ходеха небръснати.

Отгоре се чу вой на машина и клетката се издигна няколко фута над пода. Завъртя се на въжето, а под нея с грохот се появи отворът. На Джан й прилоша. Знаеше какво ще се случи. Знаеха го и тези в клетката. Някои започнаха да се молят на глас на Майката богиня. Джан затвори очи.

— Дъще на Мелиса!

Тя срещна свирепия поглед на своята обвинителка през прътите на клетката.

— Дъще на Мелиса! Защо скромничиш така? Сигурна съм, че твоите господари ще бъдат поласкани, щом научат коя си…

Клетката пропадна. Без никакво предупреждение. Като че изчезна отведнъж. Джан реши, че някой просто е прерязал опърпаното въже. Тя се залюля болнаво и за момент помисли, че припада, но й мина. Внезапно видя, че срещу нея бе застанал висшият камерхер. Много силен и сладникав парфюм заливаше на вълни ноздрите й, приповръща й се. Жената беше зад него и през рамото му се вглеждаше в Джан с напрегнато любопитство.

— Кажи си името, момиче — заповяда той.

— Джан. Джан Дорвин.

— За какво говореше онази жена преди малко?

Джан поклати глава.

— Не зная. Бях й неприятна. Тя ме смята… тя ме смяташе за страхливка.

Висшият камерхер замислено поглади своята малка островърха брада и каза:

— За твое добро е, ако наистина се окажеш страхливка. Само така ще останеш жива. При първото неподчинение ще споделиш съдбата на покойните си съотечественици. Ясно ли ти е?

— Да — каза Джан почти шепнешком.

— Добре — висшият камерхер се обърна към четиримата мъже от Минерва. — Същото важи и за вас, макар че според мен на вас, евнусите, не ви е присъщо неподчинение. Както и да е, предупредени сте. Разбрахте ли ме?

Те всички кимнаха. Джан почувства презрение към тях, но бързо го потисна. Едва ли имаше право да обвинява когото и да било, че е страхливец. Нито пък беше сигурна дали те наистина са страхливци. Предишния ден видя няколко от мъжете на Минерва да се сражават до сестрите. Не се биеха умело и Небесните войни бързо ги изклаха, но поне се опитаха и тя ги уважаваше за това. И все пак, гледката мъже от Минерва да размахват саби, я бе смутила дълбоко… както и очакваше.

Висшият камерхер оглеждаше околните въпросително.

— Сигурно някои от вас са поискали правата за продажба върху оцелелите? Ако е така, предявете претенциите си.

— Аз, Грегъри Танит от Трети батальон и от името на Мартин Сундин, също от Трети батальон, искам правото за продажба на тази жена от Минерва — каза Небесният войн с черната брада, все още сграбчил ръката й. Изненаданата Джан разпозна в него „първия глас“.

Висшият камерхер кимна нетърпеливо и каза:

— Може ли някой да потвърди официално правата ти?

— Да. Офицерът Каплан от Трети батальон ще потвърди правата ми.

— Много добре, искането се признава. На кого смяташ да я продадеш?

— Мислехме на Гилдмайстор Баниън. Той загуби няколко от неговите стъклоходци.

Висшият камерхер кимна одобрително.

— Добре сте решили. Ако на тази амазонка още й се иска да се бие, скоро ще се откаже сред онази сган на Баниън.

— О, Бейзил, ще е голяма загуба да я пратим при дръвниците на Баниън. Тя е толкова хубава. Защо не я купиш за мен? Бих могла да я обуча за моя прислужница — това беше жената, която досега не се бе обаждала. Говореше някак предпазливо. На Джан й се стори, че се опитва да подражава на малко момиченце.

— Я не ставай смешна — отсече Висшият камерхер. — Няма да ти позволя да вземеш амазонка за прислужница. Пък и още не знаем дали не носи някакви зарази. Ако е така, по-добре боклуците на Баниън да ги прихванат.

Жената кимна смирено и не проговори повече. Висшият камерхер прехвърли вниманието си към предявилите права върху четиримата мъже. Джан объркана слушаше как ги продават на различни „майстори на гилдии“, макар и да не знаеше какви са тези хора. Не искаше да я разделят с единствените хора от Минерва, дори и да са мъже. Но внезапно нейният брадат притежател я заблъска през тълпата и тя усети истинската самота.

Той я доведе пред широка врата с надпис „Обеззаразяване“ над нея. В стаята зад вратата някакъв скучаещ мъж с твърде бледа кожа седеше край една маса. В единия край на масата имаше купчина дрехи. В очите на мъжа проблесна интерес, щом видя Джан. Гледаше я гладно.

— Я да видим какво има тук? Една от онези амазонки от Минерва ли?

— Единствено тази е — каза Танит. — Другите жени избраха „полета“. Освен нея има още само четирима от техните мъже.

— Твърде разточително — каза мъжът до масата, клатейки глава неодобрително. — И на кого ще я продаваш?

— На Баниън. Ще работи с някоя от групите навън.

Когато чу това, бледият мъж се ухили. Не беше приятна гледка. Колкото повече научаваше за Баниън и неговите хора, тревогата на Джан се засилваше.

— Как ти е името? — попита я мъжът.

— Джан — промърмори тя.

— Хайде, Джан, сваляй дрехите. Всичко.

Точно от това се страхуваше.

— Искате да ме… да ме… — тя се принуди да каже омразната дума, — да ме изнасилите.

Двамата мъже се спогледаха и се засмяха.

— Я не си въобразявай, земен червей такъв. Да не мислиш, че сме луди? Само Господ знае каква зараза пъпли вътре в тебе — каза пренебрежително мъжът до масата. — Това ми е работата, да съм сигурен, че поне отвън си чиста. Хайде, събличай тези дрехи.

Бавно и неохотно Джан свали полата, ризата и бельото. Чувстваше се смутена и объркана, страхуваше се да не я огледат прекалено внимателно. Усещаше болезнено бомбата в себе си, като че ли беше набъбнала.

— Боже, боже, я виж тия мускули — каза мъжът и стана.

— Всички амазонки са… бяха такива — каза Танит, опитвайки се да говори с безразличие. — Но тази е по-малка от другите.

Мъжът до масата я оглеждаше от главата до петите. Джан искаше да направи две неща едновременно — да му смаже лицето с юмрук и да повърне.

— Жалко е да се похабява такова нещо при пълзящите гадинки на Баниън — каза онзи на Танит.

— Ъхъ. Виж к’во, трябва по-бързо да се връщам в казармата, хайде да свършваме, а?

— Да ти кажа, войнико, не ми се иска, но щом трябва…

Онзи намигна на Джан, после взе пръчка с кука накрая, вдигна дрехите й и ги напъха в отвора на улей в стената до масата. После дръпна един лост. Джан предположи, че нейните дрехи вече се носят към земята.

— Влизай през онази врата, момиче… Мърдай! — заповяда той и посочи тясна врата в другия край на малката стая.

Джан се поколеба и той каза:

— Я стига, нищо лошо няма да ти се случи. Поне там няма — той се разсмя.

Джан предпазливо доближи вратата и я отвори. Водеше към дълга редица душове. Успокои се, че поне не се опитаха да я претърсят. Да я смятат за натъпкана с болести дивачка си имаше и добри страни. Тя влезе и застана под един от душовете. Погледна нагоре в очакване и изведнъж в лицето й се блъсна струя белезникава течност. Миришеше ужасно, очите я заболяха. Тя се задави и като търкаше очите си, се запрепъва слепешката към вратата. Всички душове я заливаха с гадната течност, малко от нея влезе в устата й и тя се уригна. Стигна до вратата и натисна дръжката. Вратата не се отваряше. Тя заудря по нея.

— Пуснете ме! — извика Джан. — Помощ!

Изпаренията ставаха все по-гъсти. Вече едва дишаше. Тя се свлече на колене, като кашляше и се задъхваше.

Съскането от душовете затихна. Джан се огледа със сълзящи очи. Бялата течност изтичаше през решетките на пода, но тя цялата бе оцветена в белезникаво. Стана и пак бутна вратата, но още беше заключена. Душовете оживяха отново и тя подскочи от уплаха, но този път като че ли водата беше нормална.

Тя подложи ръка под най-близката струя, после я близна. Вода, макар и застояла. Пъхна се под струята и с облекчение изми от тялото си щипещата и смрадлива бяла течност. Щом свърши, водата спря и вратата се отвори.

Тя се върна в стаята. Двамата мъже я гледаха злорадо. Тя се изплю на пода, не само за да изчисти гнусния вкус от гърлото си, но и за да изрази гнева си.

— Копелета — каза тя. — Можехте и да ме предупредите. Какво беше това вътре?

Танит дойде при нея и лениво я удари по лицето. Но ударът беше толкова силен, че тя се просна на пода.

— Първо правило — заговори той, изправен над нея. — Не се дръж нагло с Небесен войн или с някой друг от Свободните. Прави каквото щеш там, при робите, но само да обидиш пак Свободен и ще летиш надолу. Ясно ли е?

Джан кимна мълчаливо, поставила ръка на пулсиращата си буза. От спуканата й устна течеше кръв.

— Тая бяла течност е много добра за обеззаразяване — продължи Танит. — Кожата и очите може да те сърбят два-три дни, но нищо лошо не ти се е случило.

Той се наведе и я изправи на крака. Другият приближи все още ухилен, държеше някаква дреха. Подаде я на Джан.

— Облечи това.

Тя разгъна дрехата и видя, че е от торбестите облекла. Навлече го, като се чудеше на лентата, която затваряше дрехата отпред. Не лепнеше, а се съединяваше като с магия.

Танит попита:

— На колко години си, Джан?

— Осемнайсет.

Той сложи ръка на рамото й.

— Така ли? Време ти е да видиш тоя свят. Тук ще изкараш останалите сто осемдесет и две години или нещо такова, ако си късметлийка.

Глава седма

Отначало миризмата направи най-силно впечатление на Джан. Никога преди толкова много немити тела не се бяха блъскали така близо до нея. Имаше и други миризми, до една неприятни. Забеляза купчинки животински изпражнения върху сламата, покриваща „улицата“. Зачуди се защо хората не си правеха труда да ги събират и да ги изхвърлят от въздушния кораб.

Докато вървеше след Танит по улицата, трябваше непрестанно да си напомня, че наистина е в Небесния господар. Ако не беше ниският таван с ярка като през деня светлина, би могла да си представи, че се разхожда по главното тържище на някой пренаселен и невероятно мръсен град. Имаше витрини на магазинчета, фасади на различни здания с входове и прозорци, разположени от двете страни на много широкия коридор. Коридорът се оказа и твърде дълъг — Джан като че ходеше по него от часове, но не бяха минали и петнайсетина минути, откакто тя и Танит излязоха от малката движеща се стаичка, пренесла ги нагоре от сектора за обеззаразяване.

Първата й среща с живота на хората в Небесния господар я блъсна като удар. Всичките фантазии от дете за всекидневието в огромния въздушен кораб не й достигнаха, за да се окаже подготвена за нищетата и мръсотията, които видя още с първите си стъпки по „улицата“. Освен тълпите от хора в торбести дрехи — някои от тях нищо повече от мръсни парцали, имаше много животни — кози, свине, кокошки, даже овце. Наоколо тичаха неизброими деца. За нейно учудване бяха на най-различна възраст, което означаваше, че Небесните хора нямат установени периоди за зачеване…

По пътя Джан привличаше вниманието, но преобладаваше враждебността. Мъжете и някои жени й се присмиваха, наричаха я „амазонка“, „земен червей“, „земен боклук“ или с още по-неприятни думи. На едно място разгневен мъж се изпречи пред Танит и попита с какво право е довел този тъпкан с болести червей в техния град. Танит демонстративно сложи ръка на дръжката на сабята си и каза на мъжа да изчезва. Онзи се подчини, но не преди да се изплюе върху Джан.

След малко Джан едва не заплака. Една жена приближи до тях отстрани и каза на Танит:

— Детето е прегладняло, войнико. Мога ли да й дам това?

Тя предложи на Джан голяма червена ябълка. Стомахът на Джан веднага закъркори, но жестът й се стори подозрителен. В ябълката трябваше да има нещо сбъркано. Дали пък не беше отровна?

Танит сви рамене. Джан взе ябълката и измърмори някаква благодарност към жената. Оглеждаше плода недоверчиво, но стомахът бързо се справи със съмненията на главата и тя гладно захапа ябълката. Беше сочна и с чудесен вкус. В момента изобщо не й пукаше отровна ли е или не.

Дояждаше ябълката, когато Танит неочаквано спря и тя се блъсна в гърба му. Той я хвана за китката и каза ядосано:

— За тук сме…

Намираха се пред отворена врата, над която имаше знак с надпис „Гилдия на стъклоходците“. Джан си мислеше дали това не е последната възможност да се изплъзне на Танит. Макар и да усещаше слабост от прегладняване, сигурна беше, че може да го просне в несвяст с бърз изненадващ удар. Но къде би могла да се скрие след това? Неизбежно ще я хванат не след дълго, а тогава ще последва „полетът“…

Тя позволи на Танит да я изблъска в слабо осветеното преддверие. Двама мъже се бяха разположили на ниска скамейка до стената, а трети седеше зад голямо бюро, изплетено от пръти. И тримата изглеждаха много яки, бяха облечени в черно. За разлика от другите Небесни хора кожата им беше тъмномургава.

Човекът зад бюрото остави чашата, от която отпиваше и каза жизнерадостно:

— Това да не е новото земно червейче, войн Танит?

Танит я бутна напред.

— Точно то е.

Мъжът огледа Джан отгоре до долу със същия бавен поглед като човека в сектора за обеззаразяване. Този път тя поне не беше гола, но очите му като че ли лесно проникваха до тялото й и кожата й настръхна по същия начин.

— Ей, Бени — каза мъжът. — Заведи ги при шефа.

Един от мъжете стана от скамейката и им кимна да го последват. Джан забеляза, че единственото му оръжие е малка тояга, окачена на широкия кожен колан. Той ги преведе през къс коридор, после влязоха в обширна стая, замъглена от ароматен дим. По стените висяха парчета плат с груби рисунки. Големи възглавници заемаха значителна част от пода. Облегнат на купчина възглавници, в средата на стаята седеше най-дебелият мъж, който Джан беше виждала. Всъщност той беше единственият затлъстял човек, когото бе срещала досега, сред хората от Минерва нямаше такива. На око премери, че този тежи към двеста и петдесет фунта. Дрехата му беше от едно парче плат, украсен с цветни фигури, и не можеше да скрие големите гънки мазнина около гръдния кош, корема и бедрата му. А вратът му беше толкова плувнал в лой, че човекът като че ли изобщо нямаше брадичка.

Но не само той представляваше необичайна гледка в стаята. Зад дебелия мъж беше коленичила млада жена, която внимателно масажираше огромния му врат. Отпърво на Джан й се стори, че е напълно гола. Но после видя някаква тясна препаска на слабините й, нищо повече от няколко ивички кожа. Голотата на момичето и раболепното изражение, с което прислужваше на дебелака, накараха Джан да се засрами заради нея, но и да се отврати.

— Аха, амазонка! — възкликна дебелакът с дълбокия си глас, щом Танит я бутна напред. — Какво малко сочно парченце!

На Джан й мина през ума ужасната мисъл, че той ще накара и нея да се съблече, но дебелакът само се засмя и каза на Танит:

— От тази ще стане страхотна стъклоходка. Има ли и други амазонки за продажба?

Танит обясни какво се е случило. Дебелакът изхъмка съжалително, после бръкна под една възглавница и извади малка кожена кесийка, раздруса я и тя зазвъня метално.

— Парите ти, както се уговорихме, войнико — каза той и подхвърли кесийката на Танит. — Можеш да си вървиш вече.

Танит пъхна кесийката в по-голяма, увиснала от колана му, без да провери съдържанието й.

— Благодаря Ви, Гилдмайстор — каза той и бързо излезе от стаята.

Джан съжали, че той си отиде. Макар че той бе я пленил, беше по някакъв начин връзка с предишния й живот. Тя погледна неспокойно дебелия мъж, който взе дървен уред от паницата пред себе си и го засмука. Джан се изуми от дима, излизащ от другия край на уреда.

— И тъй, амазонке — каза той, — надявам се да харесаш положението си и да не проявяваш неподчинение. Предполагам, обяснили са ти последствията от такова поведение?

Джан кимна, опитвайки се да изглежда покорна.

— Добре. Ако се съди по вида ти, ще бъдеш ценен работник. Ще ми бъде неприятно да те загубя прекалено бързо. И внимавай, подчинявай се на този от моите роби, който те вземе. Само да чуя, че правиш някоя глупост от онези, на които си свикнала в Минерва, и ще заповядам да те набият с камшик. Сега живееш в мъжки свят, амазонке. Тук на жените не им се чува гласът.

Той изведнъж се разсмя.

— Не че моята покойна съпруга някога се примири с този житейски факт.

Другият мъж също се изсмя, но веднага млъкна, щом сериозното изражение се върна на дебелото лице.

— Хъм, струва ми се, че такава сочна малка мръвка може да създаде неприятности между робите. Бени, като я заведеш при тях, по-добре остани и виж дали ще се разберат кой да я вземе. Опитай се да измислиш нещо, за да няма търкания.

— Разбрано, шефе.

На Джан и се прииска да се бе върнала в клетката заедно с другите жени. Изобщо не смяташе да стане плътска собственост на някой подобен на животно роб. Нямаше друг избор, освен да се защити, а това рано или късно щеше да свърши с нейната смърт. Колкото по-скоро намереше начин да постави бомбата, толкова по-добре.

Дебелакът пак се пресегна към паницата, от която взе уреда за пушене. Този път вдигна малък метален прът със звездичка на края. Звездичката беше нажежена до червено. Той въздъхна.

— Страхувам се, че трябва да се занимаем и с тази дребна неприятност, преди да слезеш долу, амазонке. Хайде сега, ела по-наблизо и коленичи.

Джан веднага разбра какво иска да й направи, макар и да не знаеше точно къде. Тя инстинктивно се дръпна назад. Незабавно могъща ръка я сграбчи за врата и я обездвижи напълно. Дебелакът поклати глава, от движението цялата мазнина по врата му се разклати гадно. Той каза тъжно:

— Момиче, никога повече не проявявай неподчинение. Но ти си тук съвсем отскоро и ще бъда снизходителен. Бени, ако обичаш, само едно леко докосване с твоята наказателна палка.

Преди Джан да разбере какво става, видя с ъгълчето на окото си как мъжът допира върха на палката до дясната й ръка. Веднага й се наложи да открие, че това не е никаква палка. Всяка нервна клетка в тялото й избухна в пламъци. Не вярваше, че Майката богиня може да допусне такава мъка в света. Закрещя…

Болката изчезна, а тя се намери на колене, повръщаше стомашните си сокове. Беше изпразнила и пикочния си мехур, но след тази болка нищо нямаше значение. И когато Бени я довлече по-близо до дебелака, за да допре светещата звезда на клеймото до дясната й буза, тя не издаде звук. Само гледаше в празните очи на момичето, което не спираше да разтрива врата на дебелака, дори по време на заклеймяването. Джан вече не я презираше. За да не допрат пак до тялото й тази черна палка, в момента беше готова да заеме мястото на момичето и да прави същото.

Дебелакът остави металния прът в паницата и каза:

— Вече носиш робския знак. Завинаги. Като нея. Виж я.

Той посочи лицето на голото момиче. Джан чак сега забеляза малката черна звездичка на дясната й буза. Помисли си, че изглежда доста красиво.

— Можеш да влизаш и да се движиш само в онези части на Небесния господар, които са маркирани със същите черни звезди — продължи мъжът. — Ако те намерят извън очертанията им, веднага ще бъдеш изхвърлена от Небесния господар. Нали ме разбра, амазонке?

Тя бързо потвърди, за да не го разсърди отново.

— Добре. Бени, сега я заведи при другите роби.

Докато Бени й помагаше да стане, дебелакът добави:

— Надявам се да се окажеш чиста, тогава ще се опознаем много, много по-добре. Ще ти хареса ли?

Джан преглътна и каза:

— Да. Ще ми хареса.

Момичето за първи път прояви някаква реакция, като се намръщи. Дебелакът се засмя и им махна да тръгват. Бени бързо изведе Джан. Тя погледна надолу и с облекчение видя черната палка отново окачена на колана му.

Той я отведе в много тесен коридор, повече приличащ на тунел, лошо осветен и смрадлив. Джан трябваше да се навежда, за да не си удари главата в тавана. Не бяха вървели много и пред тях застана огромен плъх. Гледаше ги без никаква проява на страх и когато Джан го доближи само на няколко стъпки, внезапно изчезна в дупка на пода.

Най-накрая тунелът се разшири, вече беше по-добре осветен. Стигаше до нещо като кръстопът на коридори, водещи на различни страни. Един слизаше право надолу. От него се носеха звуци на продрани мъжки гласове и страховити кухненски миризми.

— Хайде, слизай — заповяда Бени, сочейки стълбата в тунела. Джан се подчини и Бени я последва. След малко стълбата се показа от тавана на тясна, но много дълга стая. Джан се поколеба и огледа лицата, всички я бяха зяпнали. Когато тя се появи, настъпи тишина, но после някакъв мъж се провикна:

— Не се стеснявай, сладурче! Слизай тука!

Избухна смях, последван от подвиквания и мяукане. Джан се опита да се върне, но Бени здраво я ритна по главата с тока на обувката си и тя по принуда прелетя остатъка от пътя.

За малко пак стана тихо, щом обитателите на дългата стая видяха Бени да слиза от дупката на тавана. Но когато Джан се изправи на пода, подмятанията и смехът изригнаха отново. Изведнъж отвсякъде я притиснаха мъжки тела. За момент тя помисли, че в стаята има само мъже, но видя и няколко жени край тълпата. По гримасите им се разбираше, че не споделят удоволствието на мъжете от нейната поява.

Тя си отдъхна, когато Бени застана до нея край стълбата. Той разчисти пространството около тях, като просто хвана палката и натисна някакво копче на дръжката й. Виковете пак замряха. После един от мъжете попита:

— Ей, Бени, коя е твоята малка приятелка?

— Тя е от града на амазонките, дето го размазахме вчера — каза им Бени весело. — Дошла е да поживее при вас…

Джан се сви от гръмовния им смях. Бени понадигна палката, с което показа, че иска тишина.

— Я ме чуйте сега, сбирщина стъклоблизци, шефът не иска да се сбиете за малката амазонка. Тази година имаше много трупове и сакати от вашите караници и на него не му харесва тая работа. Вие му трябвате и не му харесва да губи ценни неща, ей тъй за нищо. Нали така?

Той ги огледа. Някои промърмориха съгласието си. Бени продължи:

— Щом сте съгласни, хайде да оправим тая работа като хора с акъл. Да вдигнат ръка онези, които искат това парче.

Гора от ръце се изстреля нагоре и пак имаше много смях. Бени се озъби.

— Няма вечно да стоя тука, идиоти такива, я по-кротко.

Той посочи с палката един от мъжете.

— Ей, Барт! За какво си вдигнал тая ръка, бе? Знам, че имаш две жени. Какво ще я правиш още една?

Барт, едър мъж със забележителна брада, се ухили и каза:

— А ти за к’во мислиш, че ми трябва?

Още смях. Даже Бени се усмихна, но скоро пак се озъби.

— Сваляй ръката, Барт — заповяда той. — И всички, дето имате жени, ако ще да умирате за още една, сваляйте ръцете.

Бавно и неохотно много от ръцете изчезнаха. Но и много още останаха. Явно беше, че сред робите мъжете са доста повече от жените. Точно тогава Джан забеляза мъж, който стоеше настрана от останалите. Беше се облегнал на стената до две жени, които гледаха Джан и си говореха нещо. Скръстил ръце на гърдите си, той също я гледаше с привидно безразличие. Тя го забеляза, защото не само нямаше брада, но и за разлика от останалите беше напълно плешив.

Вниманието й принудително се върна към положението в момента — един от мъжете пристъпи напред и стисна задника й до болка.

— Само оглеждам стоката — протестира той, когато Бени замахна към него с палката. — Де да знам к’во има под тия парцали. Що не я накараш да ги махне, а, Бени?

Чу се хорово изревано съгласие от мъжете наоколо. Но на Бени това не му се стори забавно. Като се мръщеше, той се вглеждаше в лицата наоколо, после реши нещо. Посочи с палката и извика:

— Ей, Буца! Я ела насам!

Тълпата се раздели, когато огромният мъж приближи. Долната му челюст беше необикновено дълга, видът и движенията му напомняха на Джан за шимпанзетата.

— Казвай, Бени — промърмори той.

— Вече си нямаш жена, нали така? Откакто оная, как й беше името, „полетя“ преди месеци, май въжето й се скъса…

— Буцата го преряза — каза някой и се изхили.

— Не съм! — каза Буцата ядосано и се огледа за подигравчията.

— Стига глупости! — отсече Бени. — Казах ви, няма да си губя целия ден с вас. Буца, това парче искаш ли го?

Чуха се недоволни викове. Бени пак размаха палката и каза:

— Нали сте идиоти, никога няма да се разберете за нея. Затова аз решавам. Буцата взема амазонката. На когото не му харесва, да се оплаче на шефа.

Той се обърна към Буцата:

— Нали добре разбрах, Буца, искаш я?

Джан гледаше грамадата пред себе си с чувството, че потъва. Той също я зяпаше с малките си и тъпи очички. Джан бе виждала повече ум в очите на най-обикновени шимпанзета. Той кимна бавно:

— Ъхъ, искам я.

— Добре — каза Бени.

Той бутна Джан към Буцата, който я сграбчи за ръката с една от огромните си длани и се ухили. Някои ръкопляскаха, други се присмиваха, имаше и няколко гадни предложения.

— Всички вие, оставете самички тия двамата щастливци — заповяда Бени. — А съм чул нещо да е станало, голяма целувка от старата палка ще получат майтапчиите.

После бързо се изкачи обратно по стълбата. Джан още един път се почувства изоставена, макар че повече се страхуваше от Бени с неговата наказателна палка, отколкото от Танит.

— Айде да ходим — каза мъжът, наричан Буцата.

Той я теглеше през смеещата се тълпа и по-нататък по дългата стая. Тя мярна за миг цяла редица открити огнища. В повечето вдигаха пара разни гърнета, но в едно имаше малко прасе на шиш. Гърлото й се сви. Винаги се беше страхувала, че Небесните хора ядат месо, и сега излезе истина…

— Махайте се, бе! — внезапно измуча Буцата, завъртайки се назад, като почти изтръгна ръката на Джан от рамото.

След тях вървеше групичка роби. Те се хилеха и псуваха, но когато Буцата пак я задърпа, не ги последваха.

Минаха през обширно открито място, после стаята се стесни от редица стъкмени килийки от двете й страни, направени от най-различни материали. Повечето се състояха от грубо съшити боядисани парчета плат. Тя реши, че това са жилищата на робите и позна — Буцата спря пред едно от тях и дръпна одеялото на входа.

— Айде вътре — заповяда той и така я бутна, че тя се просна върху мръсната сламена черга.

Едно пиле изписука от страх и се втурна навън. Джан се огледа. Стаичката беше голяма десет на осем стъпки. До една от стените имаше зацапан дюшек. Обзавеждането се състоеше от изплетен от пръти сандък с висящ отпред катинар. По пода бяха пръснати неизмити съдове, омазнени дрехи, кости и разни боклуци. Миризмата беше нетърпима.

Буцата пусна одеялото на мястото му, ослуша се подозрително за някакъв звук отвън и застана над Джан.

— Убава си. Ареса ми — каза й той с плоския си безчувствен глас.

Джан се надигна. Видя в очите му някаква искрица и вече знаеше какво ще последва. Този път нямаше как да избяга.

— Искаш да се любиш с мен ли? — попита тя с треперещ глас.

Той се намръщи.

— Да се любя?… — лицето му се проясни. — Да бе, да бе, ще се любим, значи.

Той протегна ръце към нея. Тя отстъпи назад.

— Ами ако кажа, че не искам?

Сега той наистина се озадачи.

— К’во? Нещо не мо’а те разбера…

Той пак посегна. Този път тя не се дръпна. Едната от месестите ръце я сграбчи за рамото, другата задърпа дрехата й. Тя го доближи плътно и дясното й коляно се заби със страшна сила в слабините му. Той изохка и се присви, лицето му се сгърчи от болка и изненада. Тя стовари юмрука си в гръдния му кош над сърцето, после се измъкна от вече немощните лапи. Той се свлече на ръце и колене, пъхтейки и стенейки. Тя бързо пристъпи отстрани, ритна го в стомаха й вдигна ръка за смъртоносния удар отзад по врата. Но преди ръбът на дланта да се стрелне към целта си, някой хвана изотзад китката на ръката й. Един развеселен глас рече:

— Много впечатляващо, малка амазонке, но не и умно.

Глава осма

Тя бързо се обърна. Беше плешивият мъж, когото забеляза по-рано. Той се усмихваше, но не пускаше китката й. Въпреки шока и яростта от внезапната му намеса, тя забеляза, че очите му са различни по цвят. Едното беше синьо, другото — зелено.

Тя замахна със свободната си ръка, с изправени пръсти, към гърлото му. Миг по-късно той държеше здраво и двете й ръце. Наглед сух и немного по-висок от нея, беше доста по-силен, отколкото можеше да се очаква.

— Успокой се, малка амазонке, — по-добре работи с главата си — каза той вежливо. — Така може и да я загубиш. Ще ми се довериш ли, а?

— На тебе! — изсъска тя пренебрежително. — Защо да ти се доверявам?

— Защото поне засега аз съм единствената ти надежда за оцеляване — той освободи лявата й ръка. — Ще пусна и другата ти ръка, ако обещаеш да не ми посягаш и да не правиш глупости. Например да не бягаш. Бива ли?

Тя кимна, макар и с нежелание. Разбираше, че в момента няма избор.

— Така да бъде — каза той и я остави.

Наведе се към Буцата, който още си стоеше на четири крака и мучеше, и му помогна да стане. Присвитите от болка очи на Буцата се втренчиха в Джан, лицето му се кривеше от злоба.

— Ще я… убия! — проскърца той и понечи да хване Джан, но плешивият мъж го задържа на мястото му без особено усилие. Първото впечатление на Джан се потвърди. Той наистина беше силен.

— По-леко, Буца — предупреди плешивият, побутна го към дюшека и го накара да седне. — Ако я убиеш, Баниън здраво ще ти се разсърди.

Буцата се държеше за слабините и гледаше Джан със святкащ поглед.

— Дадено, няма да я трепя… Само ще й натроша ръцете и краката, ама бавно.

— Чудесно, радвам се, че вече използваш въображението си, Буца — каза безгрижно плешивият. — Но ако обмислиш още малко нещата, ще видиш, че резултатът остава същият. Стъклоходец с натрошени крака не върши работа на Баниън. Не, не, предлагам ти много по-добро решение. Дай ми амазонката.

— К’во? — Буцата изгледа плешивия с присвити от подозрителност очи. — Що?

— Ами ти очевидно няма да се справиш, а от друга страна, аз имам опит с такива жени. Зная как да се държа с тях. Не се тревожи, скоро ще я пречупя, но без да й чупя костите. Тя пак ще може да работи за Баниън.

— Опитай да ме пречупиш, ще те убия — подхвърли ядосано Джан.

— Млъквай — каза той, без да я погледне. — Какво ще кажеш, Буца?

Буцата поклати глава.

— Няма да стане тая, Майлоу. Бени на мене ми я даде. Ще си я задържа.

Мъжът, наречен Майлоу, въздъхна.

— Колко неприятно, Буца, защото аз я вземам. Искам да получа и твоето съгласие.

Той седна до Буцата на мръсния дюшек и обхвана с ръка раменете на огромния мъж. Буцата се опита да се дръпне. Изглеждаше неспокоен.

— Без номера, Майлоу. Знам те аз…

Майлоу му се усмихна тъжно.

— Едва ли. Но не се тревожи, Буца, ще минем без номера. Само кажи, ако някой попита, че амазонката ти е създавала ядове и затова си ми я дал.

— Не — повтори Буцата.

Той все още безуспешно се опитваше да махне ръката на по-дребния мъж от раменете си.

— Бъди разумен — каза Майлоу с непоклатимо спокойствие. — Направи каквото казвам и ще ти дължа една-две услуги. Нали знаеш колко полезни са моите услуги, Буца? Иначе…

Ръката му се затегна около другия. Буцата замръзна. Лицето му побеля, а по врата му изскочиха вените.

— Ти си магьосник, Майлоу! — задъха се той. — Всички… те мразим. Ще те утрепем някой ден… ще видиш…

— Че колко пъти се опитвахте? Три пъти ми рязахте осигурителното въже и още съм жив, нали, Буца? Даже с отровата в храната ми нищо не стана, а колкото до онзи смешен опит на Бронски в тоалетната… — Майлоу наведе глава в престорена тъга. — Чудя се какво ли му се случи на стария добър Бронски. Но стига сладки спомени, да се върнем на нашия въпрос.

Стоманената му прегръдка се стегна още по-силно. Джан чу как нещо изпука в тялото на Буцата. Той изблея тъничко и закима с глава трескаво. Майлоу го пусна. Буцата се дръпна по-надалеч от него и се обгърна с дългите си ръце, сякаш му беше студено.

— Зимай я, зимай я — избърбори той.

Майлоу му се усмихна и даже Джан потрепери от напрежение, толкова сбъркана беше тази усмивка. Може би Буцата не се лъжеше, може би този Майлоу наистина е магьосник. Майлоу каза:

— Буца, значи ако някой те попита, ще кажеш, че си ми дал момичето по собствено желание?

— Да бе, ще кажа. Заклевам се.

— Добър човек си ти.

Майлоу го потупа одобрително по рамото. Буцата се сгърчи от докосването. Майлоу стана и се усмихна на Джан.

— Можем вече да си ходим.

— Никъде не отивам с тебе — отвърна Джан.

— Искаш да останеш тук ли? С него? — Майлоу посочи зашеметения мъж, който все така гледаше в пода, притиснал ръце до тялото си.

— Не — призна Джан. — Но пък изобщо не искам да ходя никъде с тебе.

Той въздъхна и я попита за името й. Тя му каза.

— Добре, Джан, бъди разумна. Друго, освен да ми се довериш, не можеш да направиш. Аз съм единственият ти шанс да оцелееш. Вече ти спасих живота веднъж. Ако беше убила Буцата, другите щяха да те разкъсат на парчета. Буквално.

— Защо искаш да ми помогнеш?

— Защото и ти можеш да ми помогнеш.

— Как?

— Това можем да обсъдим и без свидетели. Хайде — той й протегна ръка.

След дълго колебание тя каза:

— Добре де, ще дойда с тебе, но те предупреждавам — само да ме докоснеш и ще те убия.

Той се усмихна.

— Дълготрайна привързаност е възниквала и след далеч по-неромантични първоначални признания.

Той явно мислеше, че е казал нещо забавно, но Джан не схвана шегата.

Неговата ниша беше почти в края на дългата стая. В сравнение с дупката на Буцата изглеждаше безупречна. Имаше и мебели. Легло, малка маса и стол, всички направени от сложно преплетени пръти. Сламената постилка на пода беше почти чиста, нямаше и следа от огризки. На една от „стените“ даже имаше рисунка. Тя висеше от пръта, поддържащ платнената преграда. Беше твърде странна наглед. Объркана въртележка от цветове, като че оформяха някаква фигура, но Джан не можа да определи каква. Все едно да видиш нещо с крайчеца на окото.

Майлоу седна на плетения стол, който изскърца силно, и посочи към леглото. Тя приседна напрегнато, вперила подозрителен поглед в мъжа.

— Отпусни се — каза й той. — Няма да скоча върху тебе и да ти раздера дрехите.

— Знам, че няма. Ще бъдеш труп, ако опиташ.

Каза това самоуверено, но съвсем не беше сигурна в себе си. След видяното в нишата на Буцата, знаеше, че би била безпомощна пред този човек. Навярно и той помисли същото, защото се развесели и подхвърли:

— Бедничката малка амазонка, доколкото виждам, наскоро си се сражавала. Тази рана на главата ти изглежда зле. И отокът на бузата. Кой те удари? Съвсем пресни са, нали?

Тя му каза за юмручния удар, получен от Небесния войн. Той изхъмка състрадателно.

— Някакви други рани имаш ли освен видимите? — попита той.

— Само няколко порязвания по ръцете и краката, но те вече не кървят.

— А вътрешно? Някакви болки или други признаци?

— Стомахът ме боли — призна тя. — Не ми минава, откакто онзи Бени ми причини болка с палката.

Майлоу се озъби.

— Използвал е наказателната палка?

— Да. Ужасно беше. Как го направи? Да не е магия?

— Нещо такова — той прокара длан по плешивата си глава, като че отмяташе назад косата си. — Виж какво, доста неща зная от медицината. Ако искаш, бих могъл да те прегледам.

Предпазливостта й, отслабнала малко заради проявената от него симпатия, веднага се събуди.

— Казах ти да не ме докосваш. Каквато и да е причината.

— Добре, добре — каза той с вдигнати ръце, сякаш за да се пази от невидим удар. — Забрави това, разбрахме ли се? Хайде сега да си направим нещо за ядене и пиене. Жадна ли си? И кога си яла за последен път?

Тя беше и жадна, и непоносимо гладна. Макар с нежелание каза това на Майлоу. Той отиде до плетения сандък, подобен на онзи в килийката на Буцата, и го отключи. Извади отвътре манерка и я подхвърли на Джан. Беше пълна до половината с вода. Тя жадно я надигна.

— Страхувам се, че няма нищо прясно за ядене — обясни той, докато ровеше из сандъка. — Какво ще кажеш за малко сушено осолено телешко?

Тя свали манерката от устата си.

— Това да не е месо?

Той я изгледа присмехулно.

— Я да видим ще позная ли. Ти си вегетарианка, нали?

— Разбира се. Всички в Минерва сме… — Тя се запъна. Беше забравила за момент, че Минерва вече не съществува.

Той сигурно пак позна за какво мисли тя, защото изрече внимателно:

— Имам някакви бисквити тук. Доста хранителни са. И в тях няма месо.

Той й подаде малко пакетче. Със сълзи в очите тя разгърна мазната опаковка и взе една бисквита. Наглед небрежно направена, но с добър вкус.

Докато се занимаваше с втората, Майлоу каза:

— Ще ти бъде ли прекалено тежко, ако поговорим за случилото се?

Тя поклати глава отрицателно.

— И аз бих искала.

— Разкажи ми най-напред за Минерва. Да си призная, не съм наясно как се е развивала напоследък. Познавам само историческите й корени. Учудих се, че още говорите основния вариант на Американо. Бих могъл и да предположа, че сте създали собствен феминистки език досега.

Тя се намръщи. Казаното от него й се струваше почти безсмислено. Но през следващите месеци това щеше да стане нещо съвсем привично.

— Историческите корени на Минерва ли?… Какво искаш да кажеш?

— Не знаеш ли какво е било началото на Минерва?

— Разбира се, че знам. След като Майката богиня наказала Древните мъже за злото, сторено на тази земя, тя създала Минерва, та жените да бъдат истински свободни.

Майлоу само я гледаше, после каза тихо:

— Исусе Христе…

— Кой?

— Няма значение. Друг път ще ти кажа. Виж сега, нямахте ли никакви исторически книги в този ваш град?

— Книги ли? — каза тя недоумяващо.

Той въздъхна.

— Да, да, само се надявах. Гъбичките би трябвало отдавна да са им видели сметката. Но какво е станало с другите видове записи? С електрониката? С компютрите? Нали имахте някакви компютри там долу?

— Не знам какво е компютър, но там, долу, не допускахме злите измислици на Мъжа.

— Значи не знаеш нищо за нищо — той изумено разтърси глава. — Господи, ти си по-невинна даже отколкото изглеждаш.

Не беше сигурна, но й се стори, че той току-що я бе обидил.

— А ти как си представяш началото на Минерва? — попита го тя раздразнено.

— Не си представям. Зная. Била е държава в древна Америка. По-точно, една от основните държави, на които се разпаднала Америка в периода непосредствено преди Генетичните войни. Чувала ли си поне за Генетичните войни?

— Естествено.

— Но никога досега не си чувала за Съединените американски щати?

Тя си призна невежеството.

— Америка — започна той обясненията си — някога била велика империя. Заедно с друга голяма империя — Съветския съюз, тя създала могъщ съюз — Американо-съветския, който на практика управлявал целия свят повече от петдесет години през двадесет и първия век. — Той спря и я погледна. — Разбра ли нещо?

— Не — каза тя искрено.

Той пак въздъхна, но продължи.

— Ами Съюзът накрая се разпаднал и двете империи започнали да се раздробяват на множество независими държави. Минерва била една от тях и при това доста голяма. В нея имало по-малка държава, населена само с жени, но Минерва като цяло допускала и мъжко население. Обаче мъжете могли да станат нейни граждани, само ако приемели определени условия — да подложат на цялостни генетични изменения телата и мозъците си. Този генетичен „ремонт“ водел до смекчаване, ако не до пълно изчезване, на някои нежелани мъжки особености. Една от промените ги направила по-дребни, а жените от Минерва пък били изменени с по-големи размери. И така с един удар, естественото физическо превъзходство на мъжете, а то било първичната причина за обичайната експлоатация и потисничество спрямо жените в историята, било премах…

Той млъкна. Джан се прозяваше. Майлоу каза:

— Не те ли интересува как е била създадена Минерва?

— Минерва изобщо не е била създадена така. Говориш глупости.

— Но приказките за Майката богиня, която създала Минерва, не са глупости, щом вярваш в тях, нали? — попита той усмихнато.

— Разбира се, не са.

— Щом е така, ако Майката богиня е създала Минерва, за да бъдат жените истински свободни, как ще ми обясниш това? — Той махна с ръка към околните предмети. — Стотици години Минерва заедно с всички други земни общности по целия свят, е зависела напълно от волята на Небесните господари. Не бих нарекъл това свобода. Вашата богиня добре ви е измамила.

— Тя не е нашата богиня — каза Джан ядосано. — Тя е единствената, истинска Майка богиня, създателка на всичко съществуващо. Тя не е дала абсолютна свобода на Минерва. Тя оставила Небесните господари като символ на Мъжкото зло, тъй че никога да не сме безгрижни при неговата опасност.

— Ама че символ — измърмори Майлоу. — Вчера направо стъпка града ви в калта.

Тя примигна.

— Не е нужно да ми припомняш.

— Съжалявам, опитвам се само да се обоснова. Вашата Майка богиня като че ли е прибягнала до ненужни крайности, за да покаже колко зъл е мъжът. Предполагам, че малцина са оцелели.

Джан наведе глава.

— Не — каза тя с прекършен глас. — Аз съм единствената. Искам да кажа, единствената жена. На кораба има и четирима мъже от Минерва…

Тя скри лице в ръцете си и зарида. Майлоу търпеливо изчака, после продължи:

— Не можеш да бъдеш сигурна, че си единствената оцеляла жена от твоя град. Небесните войни не са непогрешими. Доста вероятно е да са пропуснали мнозина, претърсвайки развалините.

Тя свали ръце и се вторачи в него.

— Наистина ли го мислиш? — попита тя умолително.

— Смятам, че има достатъчно голяма вероятност. И още нещо трябва да помниш — вашата Минерва не беше единствена по рода си.

Тя съвсем се обърка.

— За какво говориш?

— И това ли не знаеш? Минерва не е само една. Аз поне зная още един град под владичеството на Небесния господар. Голям е почти колкото вашия. Той също се нарича Минерва и е само на четвърт ден полет на изток. Чувал съм и за други общности като Минерва.

Той се отпусна назад на стола си и се усмихна на невярващото лице на Джан.

— Сама виждаш, не си толкова самотна, колкото си мислиш.

Глава девета

Общата тоалетна изглеждаше не по-добре, отколкото Майлоу я описа. Продълговато смърдящо помещение с редици мръсни умивалници, писоари и клекала в ниши без врати. За късмет, когато тя влезе, вътре имаше само един човек — жена, показваща се от нишата. Тя изгледа Джан с трудно разбираемо изражение.

Щом тя излезе, Джан се вмъкна в една от нишите. Беше нервна и се надяваше Майлоу да спази обещанието си, че ще стои пред входа на тоалетната. Каза му, че не иска нито един мъж да я вижда гола (което си беше вярно), но имаше и друга причина — искаше да извади от себе си запалителната бомба.

Просто вече не можеше да понася това нещо. Причиняваше й прекалено много неудобства.

Тя бързо съблече торбестата дреха и измъкна бомбата, чувствайки се уязвима и беззащитна. После клекна, за да облекчи червата си, махна плата от бомбата и я разгледа. Докато беше в нея, усещаше я огромна, но сега, върху дланта на ръката й, изглеждаше смешно малка за целта, за която беше направена. Джан въздъхна и я пусна в един от многобройните джобове на дрехата.

Безпокоеше се за съдбата си в Небесния господар, но поне духът й се съживи малко. Казаното от Майлоу за другите като Минерва сякаш промени всичко. Отначало не можа да му повярва. Струваше й се невероятно, че никой от нейната Минерва не е знаел за подобните й общности, но обяснението на Майлоу я убеди.

— Казах ти вече, първоначалната Минерва е обхващала твърде обширна територия. Щом пустошта започнала да се разпростира, и Минерва споделила съдбата на останалите държави — раздробила се на различни части, които загубили връзка една с друга. Нали вие от Минерва сте отрекли употребата на „зли“ изобретения като радиото, тъй като общуването между отделните ви общности трябва да е секнало преди цели епохи.

Мисълта, че някъде има друга Минерва, макар и населена с непознати, подкрепяше духа й. Някак ще се добере до нея… някога. Но най-напред трябва да се справи с простичката задача за унищожаването на „Господаря Панглот“, пък и да остане жива, за да я изпълни.

До клекалото от пода се подаваше някакъв олющен лост. Тя го дръпна, очаквайки струя вода. Но вместо това се чу съскане. Тя предположи, че лостът задейства въздушна помпа, която засмуква отпадъците и несъмнено ги изхвърля надолу към земята.

Бързешком се облече и излезе от нишата. В тоалетната все още нямаше никой. Отиде при една от зацапаните мивки и завъртя кранчето. Появи се тъничка струйка кафеникава вода. Майлоу й беше казал, че водата не достига във въздушния кораб и затова се разпределя строго. С тази вода можеше само да се измие. Мечтаеше си за още един душ, защото, както я предупреди Танит, бялата течност раздразни кожата й. Но трябваше да се задоволи само да поизмие лицето и ръцете си.

Тръгна към изхода на тоалетната и чу несдържани гласове. В коридора отвън трима мъже стояха срещу Майлоу. Изглеждаха ядосани, но внимаваха да не го доближават.

— …нали чу какво заповяда Бени, а, Майлоу? — казваше единият. — Буцата да вземе амазонката. А ти какво правиш с нея?

— Казах ти вече — гласът на Майлоу не губеше обичайното си спокойствие. — Буцата каза, че мога да я взема. Вече не я искаше. Сигурно се страхува да не се зарази.

— Яж ми ташаците! — изръмжа друг. — Я си признай, ти си го накарал да ти я даде!

— Като не ми вярвате, защо не попитате Буцата?

— Питахме го вече. И той същото приказва като тебе.

— Значи няма проблеми.

— Нещо не е наред с него, Майлоу. Зле е. Май си му направил нещо.

— Аз? Да направя нещо на Буцата? — Майлоу се изсмя. — Ама че глупости.

— Знаем как ги вършиш тия работи, Майлоу. Ще трябва да му я върнеш.

Майлоу скръсти ръце.

— Не. Тя остава при мен. И ако някой се опита да ми я вземе, ще бъда крайно недоволен. Никой от нас не иска това, нали, момчета?

Всеки от тримата мъже беше по-едър от Майлоу, но дори не пристъпиха към него. След дълго напрегнато мълчание единият процеди през зъби:

— Все някога ще те добараме, Майлоу. Нали знаеш, няма да ти е вечен късметът. И тая се връща при Буцата — той посочи Джан. — Когато той свърши с нея, и ние ще си поиграем. Няма да траем тука амазонка, дето не си знае мястото.

— Можете да поверите обучението на дамата в моите опитни ръце — каза Майлоу. — А сега, ако сме приключили с този вълнуващ светски разговор, ние си тръгваме. Хайде, Джан.

Няколко мига тримата мъже не помръднаха, после внезапно се обърнаха като един и се махнаха от късия коридор.

— Те се боят от тебе — тихо каза Джан на Майлоу, след като последваха тримата мъже в голямата стая.

— Суеверни са — каза той. — Обикновени невежи глупаци. Повечето от робите преди са били мародери. Писнало им е да се борят за живота си в пустошта и са дали сигнал на „Господаря Панглот“, че искат да се качат. Макар да са знаели — това означава робство.

Върнаха се в неговата ниша. Сега Джан чуваше шумове от съседните ниши, идващи през тънките прегради. Говорещите като че снишаваха гласовете си.

Майлоу пак й посочи леглото, а сам се настани на стола.

— Изглеждаш по-добре — каза той одобряващо.

— Благодаря ти, наистина съм по-добре — отговори тя със сдържан глас.

Изведнъж леглото се разклати леко и тя се хвана за ръба, за да не се просне.

— Какво става? — попита тя разтревожено.

— Нищо особено, променят курса — увери я той.

Подът отново стана водоравен. Джан си отдъхна.

— Не мога да повярвам. Досега изобщо не се усещаше. Все трябва да си напомням, че сме във въздуха.

— През повечето време Небесният господар се движи гладко, даже в доста неспокоен въздух. Е, разбира се, когато някой глупак реши да го преведе през самия център на гръмотевична буря, както стана снощи, е доста неприятно.

— Ужасно беше — каза тя, треперейки от спомена.

— Представлението беше във ваша чест — каза й той. — За тебе и другите от Минерва. Аристократите направиха този театър, за да ви смажат веднъж завинаги. Но аз нямам такова доверие в системата за защита от мълнии, каквото те си позволяват. Чух, че друсането е причинило доста повреди из кораба. Друг път няма да се поддават на прибързани капризи. Но вие от Минерва доста ги уплашихте с вашите ракети вчера. Така че буйната им реакция може да се обясни.

— Нашите ракети — процеди Джан горчиво. — Голяма работа свършиха, няма що.

— Това беше възхитителен опит, и то почти успешен. Макар че едва ли щях да се радвам, ако наистина беше успешен — добави той сухо.

— Но не беше. Тези светлинни лъчи унищожиха ракетите до една. Не сме имали никакъв шанс.

— Не сте могли да знаете за съществуването на система за автоматична лазерна защита. Доста хора си отдъхнаха, като видяха, че още работи. От много години не се е налагало да се задейства.

Тя се намръщи.

— Не те разбирам.

— Светлинните лъчи се наричат лазери. Това е особен вид светлина, който не съществува в природата. Добри оръжия са. Тези тук, на Небесния господар, са под контрола на компютър, да го наречем механичен мозък. Той ги използва, за да сваля всичко приближаващо Небесния господар, ако прецени, че е опасно.

Джан се напрягаше да разбере какво й говори Майлоу. Особено недостижима й се стори идеята за „механичния мозък“, както и използването на светлината като оръжие. Но сама беше видяла с очите си как тюркоазените лъчи унищожаваха ракетите.

— Но щом Небесният господар притежава такава ужасна сила — каза тя бавно, — защо не я използва да разруши Минерва? Защо трябваше да пуска онези бомби?

— Нали ти казах, системата е автоматична. Не е под контрола на Аристократите, колкото и да им се иска да не е така. Компютърът, който я управлява, е запечатан и е скрит някъде. Функционира отделно от другите компютърни системи, доколкото и те още работят. Щом техниците от групата, превзела някога този въздушен кораб, не са могли да се доберат до компютъра, тази сбирщина от невежи никога няма да се справи.

Погледът на Джан беше празен. Той въздъхна дълбоко.

— Добре, ще ти го обясня иначе. Светлинните лъчи са изцяло защитно оръжие и действат независимо от Аристократите. Тези лъчи се насочват само към неживи предмети, като ракетите или някакви други снаряди. Не биха навредили и на птица, камо ли пък на човек.

— Защо в това Небесните господари са толкова милостиви, а в другото са толкова жестоки? — попита тя, напълно объркана.

— Защото, моя невинна малка амазонке, първоначално Небесните господари са имали съвсем други функции спрямо човечеството. Били са наричани Небесните ангели, отчасти заради работата, която вършели, отчасти заради небесния им произход.

— Небесен произход ли?

Майлоу посочи към ниския сив таван.

— Идвали от небето. По-точно — от околоземното пространство. Правили са ги в гигантски орбитален завод на около хиляда мили от земната повърхност.

Джан го погледна с подозрение. Дали си правеше майтап с нея или наистина вярваше в тези приказки за малки деца?

— Как би могъл някой да построи завод толкова високо в небето? И какво би му попречило да падне на земята?

Майлоу завъртя очи в престорено отчаяние.

— Точно в момента май нямам време да ти преподавам основни природни закони. Засега просто ще трябва да ми повярваш, че сме имали средствата за излизане в открития космос. В доста по-големи разновидности на ракетите, които изстрелвахте по нас вчера. И ще трябва да ми повярваш, че ако се издигнеш достатъчно високо, гравитацията вече почти не ти влияе. Точно това е причината за сглобяването на Небесните ангели в орбита. Специалните сплави и другите материали за скелета и външния корпус на въздушния кораб се произвеждали само в условията на безтегловност. Те са невероятно здрави, но са и свръхлеки.

— Разбирам — кимна Джан.

Майлоу се засмя и каза:

— Така ли? Съмнявам се. Там в Минерва сте живели в уютната черупка на невежеството стотици години. Още нещо фантастично за тебе ще ти кажа. Имали сме в орбита не само заводи, но и цели градове. В орбита около Земята, и около Луната, и около Марс.

— Мисля си, дали не си пил някаква много силна бира днес.

Той пак се разсмя.

— Я виж, поне знаеш нещо за бирата. Доволен съм да чуя, че вие амазонките сте имали поне един порок. Доста бира ли пиехте в Минерва?

— Доста — призна тя. — Но когато зърнената реколта намаля, спряхме производството. До вчера не беше останала кой знае колко в склада, отпускаха я на дажби. Имахме и фабрика за алкохол, но не ставаше за пиене. Използвахме го като гориво. За готвене, за отопление, все за такива работи.

— Пропанол ли беше? Или бутанол?

Тя сви рамене.

— Наричахме го просто алкохол. Течеше от онези големи вани във фабриката. Бяха пълни с някакво кафяво вещество, то беше живо. Слагахме всичко вътре — листа, трева, остатъци от храната, каквато и да е — и това вещество го превръщаше в алкохол.

Майлоу кимна.

— Сещам се какво е това. Получен чрез генно инженерство вид бактерия, предназначена да преработва органични вещества в пропанол или бутанол. Жалко, генното инженерство сега е загубено. Малко само да бяхте почовъркали някои от бактериите и щяхте да имате вана, в която се произвежда етилов алкохол. Този, който може да се пие.

Джан изглеждаше шокирана.

— Да не мислиш, че наистина бихме извършили това богохулство, дори и да имахме възможност?

— Защо пък не. Нали сте използвали предимствата на „злата“ наука, като сте поддържали фабриката през всичките тези години.

— Но аз съм сигурна, че никой в Минерва не знаеше фабриката да е била измислена от генинженерите… — протестира Джан.

— Все някой трябва да е знаел, поне в началото.

— Никой в Минерва не би използвал съзнателно нещо, измислено от генинженерите. Тези мъже са по-виновни от когото и да било светът сега да е това, което е.

— Какво лицемерие! — захили се Майлоу. — Първо на първо, много от тези генинженери са били жени. А и в ранните си години Минерва нашироко е използвала генното инженерство. Личи си по резултатите. Погледни вашите мъже… Ако искаш, погледни себе си.

— Какво общо имам аз?

— Ти си, както някога са наричали този тип, Висш стандарт, съобразно определенията на Генетичната харта на Организацията на обединените нации от 2062 година. Това ти дава цял куп предимства в сравнение с предишните поколения хора. Продължителността на живота ти е малко над двеста години. Физически никога няма да надхвърлиш тридесет и петте, а поне още четиридесет години няма да достигнеш тази зрелост. Спестени са ти всички ужаси на остаряването и смъртта ти, ако оставим настрана непредвидимите случайности, ще бъде бърза и безболезнена.

— Имаш и феноменална имунна система — продължи Майлоу. — Устойчива си на всички обикновени инфекции, както и на болести като рака, преследвали толкова дълго човечеството през историята му. Вероятно си податлива на повечето по-коварни вируси, пуснати в действие през последните фази на Генетичните войни, също и на някои от мутиралите видове гъбички, разпространени в момента. Но тези слабости важат за всички представители на Висшия стандарт. Всичко останало в тебе е с необичайно добро качество. Способностите на твоя организъм да се възстановява са невероятни — когато счупиш кост, тя зараства много бързо и даже централната ти нервна система може да регенерира. За няколко седмици забравяш за травми, които биха парализирали за цял живот предишния тип хора. И отгоре на това нямаш менструация, освен в периоди през двадесет години, ако, разбира се, не забременееш през фертилния си период.

Главата на Джан сякаш се рееше някъде.

— Нямам какво?

— Менструация — каза усмихнато Майлоу в обърканото й лице. — Във времената преди Висшия стандарт жените са имали менструация всеки месец — от пубертета до менопаузата. — Той видя, че от думите му няма никакъв резултат и спря. — На какво са те учили в Минерва? Искам да кажа, за тялото ти?

— Учеха ме как да живея в хармония с тялото си — каза му тя. — Като размишлявам и се отпускам в духа на Майката богиня…

— Не, не — прекъсна я той припряно. — Питах, дали са те учили как работи твоето тяло?

— Ами да. Разбира се.

— Значи познаваш репродуктивната си система? Знаеш, че се раждаш с яйцеклетки в себе си?

Джан кимна.

— А знаеш ли колко са яйцеклетките?

— Около стотина, ако не се лъжа.

— Правилно. Но преди създаването на Висшия стандарт децата от женски пол се раждали с половин милион в своите яйчници.

— О, я стига… — каза тя недоверчиво.

— Точно така е било. И когато през онези времена момичето достигало пубертета, тоест развивала се репродуктивната й система, всеки месец се освобождавала яйцеклетка в матката й. Ако за около две седмици не бивала оплодена, заедно в повърхностните тъкани организмът я изхвърлял. Това се наричало менструация и макар че влияела на жените по различен начин, повечето я смятали за твърде неприятно преживяване. Освен кървенето, можела да бъде доста болезнена и емоционално разстройваща. Както винаги, за всичко били виновни хормоните. Когато яйцеклетката се намирала в матката, хормоните предизвиквали промени в тъканите на матката, за да е готова за оплождането. Точно тези остри хормонални промени били причината за неприятните преживявания на жените.

— Нито на дума не ти вярвам. Майката богиня не би позволила жените да страдат толкова.

— През онези дни вашата Майка богиня не се е навъртала наоколо — каза студено Майлоу. — Таткото бог управлявал театъра и очевидно е имал зъб на жените.

— Майката богиня е била винаги и ще пребъде завинаги — непреклонно заяви Джан.

— Както ти харесва. Все пак, към средата на двадесет и първи век генинженерите окончателно решили проблема как да изключват молекулярния часовник, причиняващ саморазрушаването на клетките, тоест старостта. Това означавало, че оставало само да протегнат ръка и към безсмъртието. Но, разбира се, ако цялото човечество станело безсмъртно, земните ресурси биха се изтощили твърде бързо. Така че взели решение да наложат възрастова граница, до която можел да бъде препрограмиран всеки. Дълго се карали в Обединените нации, докато приемат закона за „двеста години плюс още малко“. През онези години Обединените нации още имали тежест, защото ги подкрепял Американо-Съветския съюз.

— А какво е Обединени нации? — попита тя.

Той нетърпеливо махна с ръка.

— И това за друг път. Ето в това била същността — ако хората можели вече да живеят по двеста и повече години, не можело да им се разреши да се размножават свободно както преди. Световните ресурси пак биха се оказали под заплаха. Тъй че Обединените нации решили жените да имат фертилен период за една година на всеки двадесет.

Джан направи гримаса насреща му.

— Да не би да ми казваш, че преди това жените са могли да забременяват по всяко време! — гласът й звучеше изумено.

— Ами точно това се опитвам да ти обясня. И тези два закона на Обединените нации променили не само репродуктивната система на жените, но и целия свят.

— Как така?

— Заради противопоставянето срещу тях. Най-активни били религиозните фундаменталисти… Ислямските нации обявили борба до смърт срещу генетичното бърникане в човешкото тяло. Казвали, че било противно на волята на Аллах…

— Какъв Аллах? — попита Джан.

— Още един от твърде мъжките богове. Ти не би го харесала. Но не били само ислямските нации, имало свирепо противопоставяне и сред западните религиозни фундаменталисти — и католици, и протестанти. Моля те, не ме питай те какви са били. Прекалено дълго ще трябва да ти обяснявам. Просто повярвай — спорът станал доста кървав.

Виждаш ли, когато Обединените нации издали закона „двеста години плюс още малко“, те декларирали, че всеки, ако не е прекалено стар за генетично преобразуване, има право да му бъде удължен животът до тази граница. Представи си само резултата — хора, живеещи в страни, отхвърлили преобразуването по религиозни причини, естествено искали да отидат в страни, където то било разрешено. Започнал истински ад и когато димът се разсеял, трябвало да чертаят отново всички карти. Повечето от големите държави, включително и Америка, се разпаднали на множество независими държави, като вашата Минерва.

— Много убедително разказваш — чудеше се Джан.

— Убедително е, защото е истина — отговори той. — И Минерва дължи съществуването си на генното инженерство, с каквито и митове за произхода ви да са ви натъпкали главите. При това жителите на Минерва не се задоволили само с Висшия стандарт — те добавили всички изменения, разрешени от все още съществуващите тогава международни закони. Ранните феминистки се основавали на догмите си и се отвращавали от мисълта, че повечето психологически разлики между мъжа и жената били генетично определени. Идеята миришела прекалено силно на „биологически детерминизъм“, а той бил много непопулярен като политическа теория.

Обаче към края на двадесети век изследванията на механизмите на човешкия мозък показали, че биологическият детерминизъм е доста по-голяма сила в човешките дела, отколкото някой би искал да признае. И, разбира се, феминистките изцяло се възползвали от тези открития няколко десетилетия по-късно, при основаването на Минерва…

Джан поклати глава.

— Съжалявам. Вече се загубих. Не разбирам даже половината думи, които използваш. Например какви са тези феминистки, дето ги споменаваш?

Тя силно се раздразни, виждайки колко забавен му се стори въпросът й. Той отметна глава назад и се разхили толкова неудържимо, че от околните ниши се чу гневно мърморене. Накрая каза:

— Добре де, засега стига. Ще продължим с твоето малко позакъсняло образование по историята на нашата нещастна планета, но това ще стане по-нататък. Сега да поговорим за друго — цената, на която ще продължи моята защита и подкрепа за тебе.

— Цената ли? — попита тя озадачено.

— Да, цената, моя малка амазонке. Нали ти казах преди, че трябва да сключим сделка. За да ти помогна аз, ще трябва и ти да ми помогнеш. Като ми дадеш нещо, от което имам нужда.

— Но аз нямам нищо, което да ти дам.

— Съвсем не е така. Имаш себе си.

Майлоу й се усмихваше точно така, както се бе усмихнал преди това на Буцата.

Глава десета

— Искаш да кажеш, че ще ми помагаш само ако се съглася да правя секс с тебе? — попита разярено Джан.

Чувстваше се стресната и измамена. Беше започнала да му вярва заради проявеното привидно съчувствие. Той сви рамене.

— Принудена си да бъдеш реалистка, Джан. В този свят не можеш да получиш нещо срещу нищо. Особено в този свят, горе. Колкото и да те съжалявам, по природа не съм алтруист. Според мен си привлекателна и чаровна и ми се струва, че въпреки твоето потресаващо невежество можеш да станеш чудесна компаньонка. Да ти кажа честно, нужна ми е жена. Но в тези неща съм твърде придирчив. Ти сама разбираш, че едва ли бих пожелал някоя от жените в летящата зоологическа градина тук. — Той въздъхна и продължи. — Хванаха ме преди три години и оттогава имах само няколко съвсем незадоволителни контакта. Имам нужда от нещо друго и мисля, че ти можеш да ми го дадеш.

Тя се дръпна, колкото можа, по-назад върху леглото.

— Значи смяташ да правиш секс с мен дори и аз да не искам — обвини го тя.

— Казваш го прекалено рязко, но всъщност — да…

— Това е изнасилване.

— Не, изобщо не е — възмути се той. — Няма да те принуждавам насила да го правиш. Не може да бъде изнасилване.

— А ти как го наричаш? Казваш ми, че иначе ще ме дадеш на онези животни наоколо, ако не ти позволя да го вкараш в мен.

Той я изгледа хладнокръвно.

— Момиче, уверявам те, че мога да правя нещо повече от клатенето нагоре-надолу. Но пак ти казвам — няма да те взема насила.

— Даже и да не използваш физическо надмощие, това пак си остава изнасилване — настоя тя.

Той прокара ръка по главата си и каза:

— Предлагам ти да го обмислиш само като делово предложение. Трябва да направиш нещо, което не искаш, за да получиш нещо, което ти е нужно.

— Ама, разбира се. Аз ти позволявам да ме изнасилиш, а ти ще ме оставиш да живея. Нали на това му казваш делово предложение?

Той се ядоса.

— Няма да те изнасилвам и да, точно така е, да продаваш тялото си е делово предложение. Нарича се проституция и е една от най-древните професии в този свят. Жени — и мъже също — от незапомнени времена са продавали телата си за пари, за храна и за други блага.

— Ако някой не иска да прави секс с друг, но е принуден, за да оцелее, това си остава изнасилване — каза тя упорито.

— Доста педантично подхождаш — каза й той. — Помисли, например за някоя жена, която иска по-разкошен живот. Ако, за да го постигне, спи с някой мъж, към когото не изпитва никакво влечение, това не е изнасилване, нали?

Джан се намръщи.

— Може би не, но аз казах, „за да оцелее“. Не е същото. Жена, принудена да продава тялото си само за да оцелее, бива изнасилвана от мъжете, възползващи се от нейното положение. Колкото ще пари и храна да й дават те са мръсни изнасилвачи, ясно е като бял ден…

— Не бих казал, че… — той се запъна.

— На мен предлагаш да реша дали ще живея — тя побърза да се възползва от положението, — значи: секс или смърт. Иначе казано — изнасилване.

Той вече я гледаше разярен.

— Наслушах се на вашите догми — отсече той. — Занимаваме се със семантични проблеми и е безсмислено да се препираме повече. Ето и моя ултиматум. Имаш точно една седмица, за да решиш ще приемеш ли предложението ми или не. Ако се съгласиш, ще легнеш с мен доброволно, без приказки за изнасилване или други глупости от Минерва. Ако в края на седмицата не приемеш предложението ми, оттеглям покровителството си и те оставям да се оправяш тук сама. Знаеш какво ще последва. Приемаш ли тези условия?

Джан помълча малко, после каза:

— Наистина ли имам тази седмица, за да реша?

— Да. Обещавам.

— Чудесно тогава. След седмица ще ти кажа.

Тя се облегна на несигурната стена и скръсти ръце. Той като че ли се успокои.

— Това е добре — каза и се усмихна.

Тя не му върна усмивката. Беше решила и с това дойде и спокойствието. Преди да изтече седмицата, вече ще е сложила бомбата там, където ще причини най-страшни разрушения, и Небесният господар ще се сгромоляса от небето.

След неохотното й съгласие да обмисли сексуалното изнудване Майлоу пак стана доброжелателен и поне привидно се стараеше да й направи добро впечатление. Предложи й още една бисквита и я увери, че ще хапнат нещо по-съществено, след като се наспят. После взе тънкия дюшек от леглото и го просна на пода.

— Можеш да спиш на това. Ще ти бъде по-удобно, отколкото на леглото.

Тя му благодари и веднага се опъна на дюшека. Чувстваше се изтощена, но не й се спеше истински. Изглежда, мисълта да заспи я плашеше.

Той стоеше над нея и я гледаше. После каза:

— Можеш да свалиш тази дреха, ако искаш. Няма да ти досаждам. Нали ти обещах.

— По-добре ми е с нея.

Той сви рамене и дръпна свързващата лента на собствената си дреха. Докато я сваляше, Джан хвърли бърз и не особено любопитен поглед към тялото му, после се обърна и затвори очи. Нищо отличително, просто едно мъжко тяло. Вярно, нямаше никакви косми, но пък и мъжете от Минерва не бяха кой знае колко окосмени. Половите му органи изглеждаха нормални, макар че нейните възможности да сравнява опираха само до единствения й контакт със Саймън. Най-странното нещо в тялото на Майлоу беше, че не изглеждаше могъщо. Поне не толкова силно, за да се справи с огромния Буца.

Леглото изскърца под тежестта на Майлоу. През тънките стени още се чуваха приглушени гласове. Някъде по-нататък хлипаше жена. Джан се чудеше дали понякога изключват осветлението, или само го намаляват. И в момента светлината проникваше през стиснатите й клепачи.

Светлината от лампите на тавана почервеня. Минерва отново гореше, пламъците скачаха яростно към небето. Тя чуваше писъци, взривовете на бомбите, отново видя Хелън, която се луташе, стиснала кървавия остатък от ръката си…

Джан отвори очи. Страховете й се сбъдваха — кошмарите от последните два дена я чакаха вътре в главата й. Виденията си пробиваха път, без дори да я чакат да заспи. Ако заспеше, трябваше да изтърпи всичко това отново и отново. Но тя заспиваше. Нямаше как да издържи още дълго въпреки сърбежа по кожата от онази бяла течност. Против волята й очите се затвориха.

Кой ли крещеше? Звучеше ужасно, гласът беше пронизителен и разтърсващ. Късаше нервите на парченца. Джан напрегнато се оглеждаше, но наоколо имаше твърде много дим. Нестихващият крясък наближаваше. От дима изскочи Марта и се затича към нея. Козината на шимпанзето гореше от главата до петите. С приближаването й Джан все по-ясно чуваше пукането на овъгляващата се плът. „Не!“, извика, но обзетата от смъртен страх Марта се хвърли отгоре й. Когато могъщите, изгарящи ръце на шимпанзето се стегнаха около нея, Джан също закрещя…

Виковете на Джан не спираха, тя се бореше да се освободи от тези ръце, но не можеше, твърде силни бяха.

— Тихо, тихо, амазонке — каза нечий глас в ухото й. — Хайде, успокой се, това е само сън. Нищо ти няма…

Усещането за пламъци по кожата й изчезваше, макар че могъщите ръце още я държаха здраво. Осъзна къде е — това беше нишата на Майлоу, макар че сега беше по-тъмна. Тя млъкна.

— За Бога, затвори устата на тая кучка! — изкрещя някой от съседните ниши.

— По-добре ли си сега? — меко попита Майлоу.

— Аз… ами… не знам. Какво ми става?

Тялото й се тресеше, крайниците й трепереха така, сякаш имаше конвулсии. Изпълваше я усещането за някакъв ужас без име, струваше й се, че пада от ръба на бездънна пропаст.

— Просто закъсняла реакция към всичко, което си изтърпяла — обясни й той.

Все още я държеше. Тя също се бе вкопчила в Майлоу. Сигурна беше, че ако не се хване за него, силата на ужаса ще я помете и никога повече няма да се измъкне.

— Отпусни се — прошепна той. — Дишай бавно и дълбоко. Едно… две… едно… две…

Непоносимата паника и мъката постепенно отслабваха, треперенето спря. Майлоу я пусна. Тя се чувстваше изтощена и болна. Видя го в неясната светлина да отива до сандъка. Извади малка кутийка и манерката. Коленичи до нея, каза й да си протегне ръката. Сложи в дланта й малко хапче и рече:

— Глътни го. Ще ти помогне да се оправиш.

— Какво е това? — попита тя подозрително. Зъбите му проблясваха в здрача.

— Вече се държиш както обикновено. Това е синтезиран хормон — ще стимулира мозъка ти да произведе по-големи количества от един особен енцефалин. Ще се отпуснеш и ще спиш спокойно. По-добре го глътни, преди да съм се отказал. Сега тези неща са редки като кокоши зъби.

Тя вдигна вежди в почуда.

— Но нали всички кокошки имат зъби…

— Няма значение. Поговорката е стара. Просто глътни хапчето.

Колебаеше се, но сложи хапчето в устата си. Той й подаде манерката и Джан преглътна лекарството с няколко освежителни глътки вода.

— Нищо различно не усещам — каза тя, връщайки му манерката.

— Ще усетиш — успокои я той и сложи кутийката и манерката в сандъка.

След това пак се обърна към нея, без да става.

— Джан — изрече спокойно. — Какво имаш в джоба си?

— Какво? — попита тя.

За момент не можа да разбере за какво й говори. После си спомни за бомбата. И замръзна.

— Ъъъ… това е… ами аз… не знам — каза тя притеснено.

— Не знаеш ли какво има в джоба на твоята дреха? — попита Майлоу.

После се наведе и протегна ръка. Тя не му попречи да вземе бомбата от горния джоб. Той я заразглежда в мътната светлина.

— Тежко е — отбеляза. — Та, какво е това нещо, което не знаеш какво е, а, амазонке?

„Майко богиньо, помисли тя, докато той прехвърляше в пръстите си бомбата, ами ако завърти горния край…“

— Дай ми го — настоя тя с протегната ръка. — Тогава ще ти кажа.

Той дълго се колеба, преди да й върне цилиндъра.

— Е, какво е? — не се отказваше да получи отговор.

Нещо ставаше с Джан. Сигурно от хапчето. Вече всичко беше… чудесно. Тревогите и страховете, даже мъката се свличаха от нея като стара коричка от зараснала рана. Беше щастлива и приятно отпусната.

— Джан, кажи ми какво е това — настояваше Майлоу със същия тих и окуражаващ глас.

Защо ли пък да не му кажа, колебаеше се тя.

Какво значение има? Но в последния момент се възпря. Вместо това изговори:

— Това е свещен предмет. Много е свят. Само той ми остана от Минерва. Майка ми ми го даде.

— Майка ти ли?

— Майка ми беше Началничка в Минерва. Голяма работа. Онези, дето им викате „Аристократи“, те не знаят… това е тайна… няма да им кажеш, нали?…

Тя се изтегна на дюшека, подпряна на лакът. Много й се спеше. Чудесно усещане.

— Няма да им кажа — меко потвърди Майлоу. — Но какъв е този предмет?

— Уморена съм — промълви тя унесено. — Искам да спя.

— Веднага ще заспиш, амазонке. Само най-напред ми кажи.

— Много свещен.

— Чух го вече. Искам да зная защо.

— Това е знак на властта. Майката богиня дала няколко от тях на нашите прамайки. — Като изричаше това богохулство, Джан едва усети убождането на съвестта. — Заклех се пред майка ми да се грижа за него. Да го пазя на всяка цена.

— Ясно — каза той бавно. — Но как успя да го пренесеш?

— Скрих го.

Тя се бореше със затварящите се очи. Като че потъваше в дълбоко уютно легло. Отново беше като в детството й — от незнайно къде я заливаше топлината на сигурността.

— Как успя? Нали са унищожили дрехите ти.

Тя се изкиска.

— Скрих го в мен…

— А-а — той разбра. — Ама, разбира се.

— Сега ще спя — каза тя и отпусна глава на дюшека. След секунди вече спеше.

Майлоу не помръдна. Гледаше надолу към нея. Увери се, че е заспала дълбоко, пресегна се и пак взе цилиндърчето от дрехата. Разгледа го умислено, после го пусна в джоба. Стана и се просна на леглото. Опитваше се да потисне сексуалните си желания, събудени от присъствието на момичето. Най-накрая заспа и за първи път от десетилетия сънува Миранда.

Джан се събуди със същото приятно чувство, но вече не беше толкова силно. Тя седна. Видя, че й Майлоу е буден. Седеше облечен на ръба на леглото и я гледаше.

— Сега добре ли си? — попита той.

— Да — призна тя. — Благодаря ти.

Огледа се. Отново бяха усилили осветлението. Спомни си какво се случи точно преди да заспи, и веднага опипа джоба. Бомбата си беше на мястото.

— Не се безпокой — каза той с крива усмивка. — Не съм ти задигнал безценната светиня.

Тя се изчерви.

— Какво беше това хапче? — попита, за да промени темата. — Лекарство от Старата наука ли е?

— Да, произведение на Старата наука, но не е лекарство в смисъла, с който си свикнала — каза й той. — През нощта се опитах да ти обясня, че веществото, което те кара да се чувстваш добре, се произвежда от собствения ти мозък. А хапчето съдържа друго вещество, то стимулира определена част от мозъка да произведе големи количества от „лекарството“.

Джан сбърчи чело. Опитваше се да намери някакъв смисъл в думите му. За кой ли път се чудеше дали нарочно я баламосва, или казва истината. Поне онова, което той смята за истина.

— Казваш, че в мозъка ми има вещество, причиняващо чудесните усещания, с които заспах снощи, така ли? — попита тя. — Не може да бъде, би трябвало и преди да ми се е случвало, ако е така.

Той въздъхна едва чуто.

— Не би могла да усетиш толкова силно въздействието му, защото никога досега мозъкът ти не е вкарвал в нервната ти система подобни количества от съответния енцефалин, тоест от „лекарството“.

Но тя не изглеждаше убедена. Майлоу каза:

— Познаваш ли наркотика, наречен морфин?

— Да. Получава се от опиумния мак. Това е подарък от Майката богиня. Заглушава болката…

— Е добре, много, много отдавна някои учени открили, че централната нервна система разполага със собствен вариант на морфина. Това обяснявало защо при сериозни наранявания се случва хората понякога да не чувстват никаква болка, поне в момента. Изследванията на биохимията на мозъка продължили, откривали все повече вещества, подобни не само на наркотиците и на обезболяващите вещества, но и на други вещества, променящи настроението по най-различни начини. Ставало очевидно, че човешкото мислене е резултат от истински химически коктейл. Определянето на всички съставки и на техните точни функции отнело немалко години, но пък по пътя били направени няколко любопитни открития за човешката природа. Едно от тях се отнасяло за депресията. Знаеш какво означава тази дума, нали?

— Разбира се, че знам. Означава да си тъжен или нещастен.

— А ти често ли изпадаш в такива състояния?

— Е, не често, но понякога се случва. Особено напоследък.

Той се усмихна.

— Но не и в този момент, нали? Макар че положението ти е доста мрачно, ти си весела, уютно ти е. Така ли е?

Джан призна, че е вярно. Майлоу продължи:

— Остатъчен ефект от хормона, който ти дадох. Но ти и без това си физиологично неспособна да изпитваш такава депресия, каквато са преживявали мнозина от хората преди Висшия стандарт. Така е, защото твоите предци са били подложени на генетични промени. Във времената преди генетичната ера доста голям брой хора са били податливи на състояние, наричано маниакална депресия. Смятало се, че това е болест, причинена или от физиологическо разстройство, или от психическо. Тогава е било „нормално“ да не страдаш от подобни състояния. За естествено състояние на съзнанието било прието емоционалното равновесие, което непреодолимо клони към добро самочувствие и неопределен оптимизъм. Разбира се, това зависело от външните обстоятелства.

— Но аз мисля, че това е естествено — откликна тя.

— Ето в това е работата — каза той. — Учените открили, че природата е създала човешките същества тъпкани с наркотици от главата до петите, за да се справят успешно с живота. Нормалните човешки същества. Ненормалните пък, склонни към маниакална депресия или към някакъв друг хроничен психически проблем, наистина страдали от органично разстройство на мозъка. Той просто не произвеждал достатъчно невротрансмитери, за да могат и тези хора да потъват в розовичкия, та макар и малко изкривен възглед за живота, към който клонели „обикновените“ хора. В резултат на всичко това ненормалните индивиди очевидно гледали на действителността по-обективно, доколкото това изобщо е достъпно за човека…

Тя пак клатеше глава озадачено.

— Колко много безсмислици изприказва.

— Ха, точно това каза и мнозинството, когато тази теория бе оповестена за първи път. Била безсмислена. Човешко е всеки да смята, че неговото възприемане на действителността е обективно. Но тъжната истина се състои в това нашето възприемане на каквото и да било, всичко, което мислим и чувстваме, да зависи напълно от генетичната ни програма. Тя контролира производството на хормоните, а на свой ред те диктуват правилата на химическата игра в мозъка. Даже и понятието ни за време е резултат от тези процеси. Човешката концепция за времето е биологично наложена илюзия. Няма линейно време, то е…

Майлоу я погледна и не продължи.

— Извинявай — каза уморено. — Толкова ми се иска да говоря с някого, че не се сдържах. Все забравям, че въпреки природния ти интелект и ти си една дивачка като всички други тук.

— Не съм дивачка! — възмути се тя.

— О, не си ли? Значи разбираш какво ти казвам? — той явно я дразнеше.

— Ами, не чак всичко — призна си Джан. — Но знам, че каквото наговори за съзнанието, не е вярно. В религията на Минерва е казано, че духът е отделен от тялото. Той принадлежи на Майката богиня и когато умираме, тя го взема при себе си. Запазва го като част от себе си в рая, а ако трябва да бъде пречистен, праща го на Земята за нов живот.

— Олеле, това ли била теологията на Минерва! — той се ухили. — Небето и Земята, сведени до гигантска пералня.

Тя се вбеси.

— Във всеки случай има повече смисъл, отколкото в твоите дрънканици!

— Бедничката ми малка амазонка, ти самата си продукт на тези така наречени „дрънканици“. Вече ти казах, че генинженерите от Минерва са се погрижили за това. Твоите предци са били променени повече, отколкото е изисквал Висшият стандарт. И физически, и умствено ти се различаваш както от жените на миналите времена, така и от жените в този въздушен кораб. Твоите прамайки благодарение на генетичното бърникане в хормоналното равновесие са станали не само по-едри физически, но и малко по-мъжествени в емоциите си. Съответно вашите мъже били подложени на още по-драстични промени. Получил се по-дребен, неагресивен, неспособен да се бори и да заплашва мъж. Накратко — идеалът на феминистките за мъж.

— Немислимо е някой от Минерва да е използвал генното инженерство, но е вярно, признавам, че мъжете в Минерва са били променени — каза тя.

— С магия, а?

— Майката богиня ги е променила. След Генетичните войни част от тях дошли в Минерва и помолили за прошка. Помолили и да бъдат приютени. Началничките попитали Майката богиня какво да правят. Майката богиня им отвърнала, че ще преобразува всеки мъж, който наистина жадува опрощение; преобразени ще бъдат и техните синове, и синовете на синовете им…

— И аз това казвам, магия ще да е имало — Майлоу се изправи и изпъна ръце над главата си. — Вярвай, щом ти харесва. Поне се съгласихме, че мъжете в Минерва не са нормални мъже. По-приятни може би, но не и нормални. Най-голямата несполука за първите обитатели на Минерва е, че тази идея не прихванала извън тяхната държава. Вярно, доста мъже подкрепяли идеала за феминистка държава и охотно се подложили на модифициране, но мнозинството от мъжете в света изобщо не проявили желание да се наредят на опашката.

Виждаш ли, проблемът е в следното: за да разместиш жичките в мъжкия мозък дотам, че да премахнеш всички нежелани мъжки черти или да ги нагласиш по желание, трябва напълно да промениш и сексуалността му. Хормоналната програма за мъжката сексуалност и за мъжкото поведение е една и съща. Та, вашите променени мъже в Минерва си оставали физически мъже, но по отношение на секса не могли и да се сравняват със средния непроменен мъж. Затова ги наричат „евнуси“, че и с по-лоши имена.

— Те не са евнуси — каза Джан припряно.

Веждите му се повдигнаха.

— Сигурно съдиш от личен опит?

Лицето й изведнъж пламна.

— Това не те засяга.

— Точно обратното е, всичко свързано с тебе вече ме засяга, малка амазонке. Както и да е. Поне ми кажи какво изобщо чувстваше към мъжете в Минерва.

Тя сви рамене.

— Харесвах ги. А баща си обичах.

— Както обичаше майка си ли?

— Ами, не съвсем…

— Каква беше основната разлика между мъжете и жените в Минерва? Не говоря за очевидните физически различия, а за темперамента.

Джан се намръщи.

— Ами, според мен мъжете бяха по… по-обикновени от жените, които познавах. Отношението им към живота понякога ставаше досадно — все весели, доволни, щастливи…

Майлоу се изсмя тържествуващо.

— Това само потвърждава казаното от мен и ни връща към проблема за манипулацията на психическите състояния. Вашите генинженери са били длъжни да повишат дозите на природните „лекарства“ за добро настроение. Така мъжете ви могли да бъдат доволни и от доста промененото си положение в живота. Там, в Минерва, може и да не сте им рязали ташаците, но все едно, че сте ги скопили.

— Поне знам, че бих предпочела да съм с мъж от Минерва, но не и с тебе.

Той й се ухили.

— Значи присъствието ми не те възбужда?

— Нито един мъж в историята на Минерва не се е опитвал да изнасили жена.

— Нима съм те заплашвал с изнасилване?

— Да — произнесе тя ледено.

Усмивката му се превърна в гримаса.

— О, не започвай пак — Той й махна с ръка да става. — Хайде. Трябва да се погрижим за храната. Имаме не повече от час, после ни качват горе и започваме работа.

Тя стана.

— Но каква работа? Надзирателите казаха, че ще бъда стъклоходец. Какво означава това?

— Ще ти кажа, след като хапнем. Не искам да ти секна апетита.

Глава единадесета

— Ако се плашиш, не гледай надолу — каза Майлоу.

— Не мога да се удържа — едва продума Джан, вкопчена с всички сили в парапета. Беше почти толкова зле, колкото в клетката под „Господаря Панглот“. Заедно с неколцина от робите бяха изблъскани в кутия със стъклени стени, издигаща се бавно нагоре между увисналите гънки на огромна пустота, наподобяваща стомаха на гигантско животно.

На Джан й се виеше свят — стъклената кутия и доста тежкият човешки товар се крепяха само на две тънки черни ленти, които не вдъхваха повече доверие от панделки за коса. Джан не разбираше как тези ленти отдавна не са се скъсали. Майлоу кратко и пак неразбрано й обясни, че са направени от изключително здрав материал, който също идвал от небето, но това въобще не я успокои.

— Я се отпусни и се радвай на гледката — подхвърли Майлоу весело. — Трябва да признаеш, че е наистина забележителна. Виждам я вече три години, но все ме впечатлява.

Джан се насили да се огледа. Потрепери. Стените приличаха на жива плът и се гърчеха на бавни вълни.

— Не мога да го проумея. Не виждам какво крепи всичко това. Защо не пада върху ни?

— Вече се опитах да ти обясня — каза Майлоу. — Наоколо има газ. Хелий. Милиони кубически футове хелий. Не можеш да го видиш, прозрачен е като въздуха. Тази газова секция и другите като нея позволяват на „Господаря Панглот“ да лети. Представи си, че си в многократно уголемено детско балонче.

— В какво? — попита тя тъпо.

— О, да. Забравих. Никакви детски балончета. Даже и хвърчилата са забранени. Законът на Небесните господари… — Той се почеса по брадичката. — Добре де, тогава си представи, че си в много голям сапунен мехур. Поне знаеш какво е сапунен мехур, нали?

Тя го изгледа с отвращение.

— Нямаше нужда да питаш. Но това не прилича на сапунен мехур. Те са кръгли.

— И това щеше да е кръгло, ако беше запълнено с достатъчно газ. Но не е, защото ако Небесният господар се вдигне нагоре, налягането на околния въздух намалява и газът в отделните секции се разширява. Напълниш ли секциите с прекалено много газ при малка височина, той ще ги пръсне при издигането. Сега разбра ли?

— Може и да съм разбрала.

Той се усмихна покровителствено и се опита да й разроши косата. Тя се дръпна рязко. Някой от другите роби се изхили, но бързо млъкна, защото той се обърна и го загледа.

Джан каза на Майлоу.

— Не си ли спомняш, че ми даде седмица, за да реша? Обеща да не ме докосваш през тези дни.

— Държа се като приятел, това е всичко — в гласа му имаше обида.

— Ама че приятел си намерих — просъска Джан.

Стъклената кутия наближаваше горния край на газовата секция. Там беше окачено нещо, подобно на преобърнат купол. Щом стигнаха до него, появи се отвор и стъклената клетка влезе вътре. Отворът бе закрит и тогава разтвориха люк в самата тъкан на газовата секция.

— Това е газов шлюз — обясни Майлоу. — За да не се губи прекалено много хелий.

Кутията спря в слабо осветено пространство над секцията. Вратите се плъзнаха встрани.

— Излизайте! — заповяда Бени.

Робите се втурнаха навън. Джан се удивляваше на гледката наоколо. Наситеното със сенчеста сивота пространство между пода и ниския таван сякаш се простираше безкрайно във всички посоки. Бъркотия от опорни конструкции запълваше всичко като паяжини.

— Намираме се между вътрешния и външния корпус — тихо каза Майлоу.

— Стига приказки! — развика се Бени. — Хайде, стъклоходци, вземайте екипировката и се качвайте горе! — Той дойде при Джан. — Можеш да ползваш нещата на Милрой. Хващам се на бас, че вече не му трябват.

Неколцина от робите, тръгнали към редица от дървени шкафчета се разсмяха. Майлоу дръпна Джан и й показа как се отваря едно от тях.

— Какво се е случило с Милрой? — попита тя, докато с неразбиране оглеждаше странната купчина предмети в шкафчето.

— Не внимаваше достатъчно — обясни Майлоу. Той извади ватирана куртка и я подаде на Джан. — Първо това. Ще ти трябва. Там, навън, е доста студено.

Оказа се твърде голяма, но Джан й се зарадва. Дори и в това загадъчно помещение студът хапеше — за разлика от жилищата на робите. Майлоу вадеше и други неща от нейното шкафче.

— Сложи това върху куртката — каза той, подавайки й нещо като кожен хамут.

Тя му позволи да й помогне да се оправи с многото закопчалки, като се опитваше да не усеща ръцете му по тялото си. Не можеше да познае за какво служат металните халки на хамута. Дойде ред на обувките с дебела подметка от подобно на гума вещество, последва чифт кожени ръкавици. Всичко изглеждаше доста износено и миришеше натрапчиво. После Майлоу й даде голяма намотка въже с катарами в краищата. Показа й как да преметне намотката през рамо и да прокара въжето през една от халките. И накрая тя получи пръчка със закачен парцал в единия край.

Не можеше да откъсне поглед от нея. Но това е подочистачка, си каза Джан, невярваща на очите си. И какво ще трябва да прави с нея? Да чисти външните повърхности на небесния господар ли? Самата идея изглеждаше пълен абсурд. Сигурно дъждовете и вятърът са достатъчни за чистотата на корпуса.

— По-бързо, лениви копелета! — изрева Бени някъде измежду останалите роби. — Който се качи последен, ще го цункам с палката!

Джан се сгърчи мислено от спомена за непоносимата болка, когато това нещо я бе докоснало преди. Погледна отчаяно към Майлоу, но той ровеше из шкафчето в края на редицата и бързешком вземаше своите неща. Изтича при него.

— Къде трябва да отиваме?

Той посочи с глава, тя се обърна и съгледа спусната от тавана стълба. Другите вече отиваха към нея. Бени дръпна някакъв лост в основата на стълбата. Във външния корпус се отвори люк и Джан видя ярката слънчева светлина. Вътре нахлу леден въздух. Тя се втурна към стълбата, за да не остане последна, но щом се хванеше, някой от робите се препречваше на пътя й. Обзе я паника. Всичко друго, само да не усети отново действието на тази магическа палка.

Но те успешно й се пречкаха, докато и последният ухилен роб не се качи преди нея. Джан погледна уплашено Бени и осъзна, че Майлоу стои зад нея и я чака да се качи. Тя се закатери облекчено по стъпалата. Огледа се през рамо. Майлоу я следваше. Бени му се зъбеше, но дори не се опита да посегне с палката.

Питаше се дали Майлоу нарочно се е изложил на риск заради нея, или е знаел, че Бени само заплашва. Но в този момент подаде глава над люка и всякакви мисли я напуснаха. Няколко мига се чувстваше така объркана, че замръзна на стъпалото. Някой рязко я тупна по крака и се чу киселият глас на Майлоу:

— Хайде излизай, амазонке. Ще имаш време да разглеждаш. Колкото си искаш и още толкова…

Тя неловко прекрачи и застана до люка, приведена срещу острия вятър. Беше стъпила върху корпуса на въздушния кораб. Ще не ще, трябваше да си припомня това. Корпусът изглеждаше толкова необхватен, че сякаш с магия се бе пренесла в някакъв друг свят. Не можеше да види земята, на всички страни се простираше извитият, чужд изглед на огромното туловище на Небесния господар.

С чувството, че е нищожна и беззащитна, тя се хвана здраво за парапета, опасващ в широк кръг люка. Другите роби не обръщаха внимание на нищо, гръмко си подмятаха шеги сред свистенето на вятъра.

— Внушително е, а? — попита Майлоу, застанал до нея. — Зная как си сега. И аз бях така първия път. Ще свикнеш.

Джан не повярва нито на една дума. Не можеше да си представи той да се е чувствал като нея, нито пък щеше да се освободи от усещането, че е мушица върху този невероятен гладък и блестящ гръб. Вгледа се по-внимателно в повърхността. Покриваха я безбройни плътно напаснати парчета от нещо, наподобяващо стъкло. Спомни си как гледаше Небесния господар от земята и мислеше, че е покрит отгоре с рибени люспи. Попита Майлоу какво представляват.

— Събирачи на слънце. Така им казват тукашните небесни хора. Но всъщност са…

Прекъсна го поредният крясък на Бени. Робите се изнизваха по някаква обградена с ниски парапети пътека, която като че ли се простираше чак до внушителната опашна перка. Джан пресметна, че до перката има почти половин миля, но едва ли можеше да измери правилно разстоянията сред този необичаен пейзаж.

Тя не пускаше парапета, докато с Майлоу се влачеха след останалите по пътеката. Бени вървеше най-отзад. Подсвиркваше си.

— Тези събирачи на слънце някога се наричали слънчеви батерии — продължи Майлоу. — Те поглъщат слънчевата светлина и я превръщат в електроенергия. От нея се захранват двигателите на Небесния господар, както и осветлението, и отоплението. Всичко. Когато батериите издъхнат окончателно, тези небесни хора, както казвахме някога, ще катерят планина от лайна, но без…

— Когато издъхнат ли? Какво искаш да кажеш? — попита Джан.

Той махна към стъклените плочки.

— Всичко това е от Старата наука. Членовете на Гилдията на Инженерите в Небесния господар, макар че са най-доброто подобие на интелигентни хора в тази газова торба, не могат да ги възстановят. Те съдържат създадено чрез генно инженерство вещество, подобно на хлорофила в растенията. Много ефективни са и поне на теория работят безкрайно дълго, но не бих се обзаложил в тяхна полза. Тези въздушни кораби се мотаят по света от стотици години, износването и повредите вече личат прекалено ясно. Не бих се учудил, ако значителна част от слънчевите батерии тук не работят както трябва, може би вече не са свързани с трансформаторите. Инженерите дори не знаят как работят и те. До деня, в който светлините угаснат, няма да са наясно за истинското положение…

— Стоп, стигнахме! — заповяда Бени. — Пета секция. Днес тука ще бачкате, стъклоходци.

Джан видя голяма цифра „5“, изписана отляво на пътеката. Червената боя покриваше няколко от „събирачите на слънце“. Тя попита Майлоу:

— Да не би да се опитваш да ми кажеш, че трябва да почистваме всичките тези парчета?

— А ти измисли ли друга причина да размахваме парцали точно тук? — той се ухили.

— Но от какво трябва да ги чистим?

— Гъбички. Един от видовете обича да живее върху стъклото. Спорите се носят от вятъра и засядат в пролуките между плочките. Лека-полека гъбичката покрива цялата плочка и тя престава да поглъща слънчевата светлина.

Джан погледна стъклената повърхност пред краката си.

— Изглеждат ми чисти — каза тя.

— Тези може и да са чисти, но ние няма да работим тук. Хайде… — той й помогна да прекрачи парапета.

Другите роби и Бени вече крачеха към левия „хоризонт“. Тръгнаха след тях и тя почти веднага усети под краката си извивката на корпуса. Пътеката създаваше илюзията, че повърхността е абсолютно равна. Стомахът й се присви. Не искаше да се отдалечава от пътеката, но нямаше никакъв избор.

— Виждаш ли онези с резервоарите? — Майлоу сочеше двама мъже с големи цилиндри на гърбовете. — Ще минат преди нас и ще напръскат заразените места с разтворител, после ние просто ще изтриваме остатъка.

— Но защо още не пръскат? — занервничи тя.

— Защото още не сме стигнали до района, определен за днес. Цялата горна част от корпуса, искам да кажа, лесно достижимите райони, са грижа на други групи роби. Но стъклоходците на Гилдмайстора Баниън получават по-трудните задачи. Затова Баниън е богат и затова ние живеем по-добре от останалите роби, поне от повечето от тях.

— Живеем по-добре ли?

— Повярвай ми, така е.

Наклонът надолу ставаше все по-стръмен, но групата не забавяше крачка. Колко още можеха да извървят, преди повърхността да се изплъзне изпод краката им и те да се изтъркалят надолу?

— Още колко път имаме? — попита Джан неспокойно.

— За съжаление, още доста.

— Но не е възможно да стигнем много далеч — протестира тя.

— А според тебе за какво носим тези въжета?

— О, Майко богиньо… — въздъхна Джан.

Беше любопитна откъде Майлоу ще вземе храната, за която спомена. Любопитството й нарасна, когато минаха през редиците опърпани ниши и влязоха в общото помещение. Двамата привлякоха злобните погледи на неколцината вече станали от сън роби, но никой не се обади. Майлоу заведе Джан до спираловидната стълба.

— Тръгвай нагоре — каза той.

Джан се изненада.

— Можем да излезем ей така! Мислех си, че сме затворени тук, долу.

— Вярно е, затворници сме, но можем да отидем на много места в „Панглот“. Стига да са обозначени с това — той посочи черната звездичка на бузата си. — Баниън трябва да ти е казал, когато са те дамгосвали.

— Ами да, май каза нещо — промърмори тя с крак върху стъпалото. — Но тогава не забелязвах нищо наоколо.

— Мога да те разбера. За никой роб първата среща с Баниън не е удоволствие. За жените сигурно е много по-гадно.

— Да. И още нещо си спомних сега — каза ми, че ако се окажа чиста, щели сме да се опознаем много по-добре.

Вече вървяха по тунела, през който Бени я доведе. Майлоу каза:

— Искал е да ти обясни, че след като преспиш с някой от робите и той не се разложи от раков вирус, предаван по полов път, ще те удостои с честта да станеш една от личните му робини. Работата не е толкова лоша. Купища добра храна и какъв ли не разкош. Е, ще трябва да понасяш някои унижения, честичко гърбът ти ще усеща камшика. Баниън страшно обича да наранява жените. Ако оставим настрана правенето на пари, това май е основното му удоволствие в живота.

Джан си спомни за момичето при Баниън. Мисълта, че може да се превърне в нещо подобно, беше повече от отвратителна.

— Как може някой да харесва причиняването на болка на другиго?

— Това е интересен въпрос. Еволюционната ценност на садомазохистичните черти е била обект на немалко размишления, но ще ти спестя собствените си теории… Само ще ти кажа, че ако останеш с мен, животът ще ти се стори значително по-поносим.

Още един въпрос я озадачаваше.

— Но ти си готов да правиш секс с мен още сега. Защо не те е страх, че ще се заразиш, нали Гилдмайсторът се страхува?

— Защото той е суеверен кретен, като повечето от тукашните обитатели. Вероятността във вашата общност да е останал някой от смъртоносните вируси чак досега е нищожна, но тези глупаци продължават да вярват на легенди. Единствените все още опасни места са градовете. Там няма хора, но някои от епидемичните спори са проектирани за безкрайно дълъг живот. Дори и почвата там е болнава.

Джан каза:

— В Минерва от много, много отдавна не е имало епидемии. Рядко се случваше някой да умре от гъбичките, но това бе всичко.

— Сама виждаш, не съм смел, като искам да спя с тебе. Разсъдлив съм. И ми се струва неразумно да чакаме цяла седмица.

— Но ти обеща — напомни му тя. — Нали се споразумяхме.

— Спазвам споразумението. Само те моля да помислиш пак. Сигурен съм, че ще стигнеш до разумното решение и ще приемеш моето желание. Би било неразумно да постъпиш другояче.

Тя не отговори и остатъка от пътя изминаха в мълчание. Стигнаха до затворения „град“, през който Небесният войн Танит я преведе предишния ден. Този път нямаше толкова много хора наоколо, сигурно причината бе ранният час. Нито пък я оскърбяваха, както преди. Тя не разбираше защо. Беше си същият „тъпкан със зарази земен червей“ като вчера. Какво се беше променило? Може би защото Майлоу беше с нея? Или заради звездичката, с която белязаха бузата й? А може би всеки вече знаеше, че тя е собственост на Гилдмайстора Баниън…

Майлоу спря пред тезгях с пъпеши. Жената зад тезгяха явно не се радваше да види Майлоу, озъби му се и ядно промърмори нещо, но все пак взе парите му.

Когато даде на Джан пъпеша, тя го попита:

— Откъде взе тези пари?

— От Баниън. Плащат му твърде добре за нашата работа и той ни подхвърля по нещичко. Колкото да не умрем от глад, а и да се поглезим понякога.

Той отиде до друг тезгях. Тук продаваха дълги пръчки, Джан заподозря, че са от сушено месо.

— Няма да ям от това — каза му тя.

— Не съм те и канил. За мен е. Една от глезотиите, които споменах.

Минаха през още три тезгяха. Купиха някакви непознати зеленчуци, сушени плодове — портокали и круши, накрая и малко хляб. После се върнаха в жилищата на робите. Общото помещение вече бе пълно. Жените се занимаваха с яденето върху печките, а мъжете седяха около ниските маси или се излежаваха на мръсната слама. Бърборенето спря още щом те стъпиха на пода. Враждебността можеше направо да се пипне с пръст, но никой не посегна, когато тя и Майлоу минаха през тълпата.

— Надявам се, не си очаквала топла храна — каза внимателно Майлоу. — По-разумно ще бъде да не се мотаем сред останалите, докато нещата малко позатихнат.

Тя веднага се съгласи. Колкото по-малко виждаше другите роби, толкова по-добре.

Храната не беше нещо особено, но тя бе благодарна и за това, което имаха. Каза го на Майлоу, когато се нахраниха. Той сви рамене и си отряза още малко от сушеното месо.

— Да ти е сладко.

— Ще ти се отблагодаря.

— И аз на това се надявам — той я погледна в очите. Ясно беше за какво говори.

— Исках да кажа — ще ти върна парите.

— Няма да има нужда, щом споразумението ни влезе в действие.

Той пъхна парчето месо в устата си и го задъвка доволно, без да отмества очите си от нея. Джан отмести поглед встрани. Съсредоточено заразглежда рисунката на стената.

— Кой я е правил? — попита тя с огромното желание да промени темата.

— Аз.

Тя махна с ръка към вихрушката от цветове и форми.

— И какво означава?

— Ако имаш предвид какво би трябвало да представя, отговорът е — нищо. Това е помощно средство за отпускане. Като се съсредоточавам върху него, по-лесно влизам в неутрално състояние на съзнанието. Тоест пускам в действие веригата от невропептиди, за които ти говорих, онези естествени „лекарства“ за щастие в мозъка.

— А, така ли било — каза бавно Джан.

Рисунката й се струваше подходяща за всичко друго, но не и за отпускане. Опасявайки се, че ей сега ще бъде подложена отново на дълга и безсмислена лекция, тя го заразпитва къде е живял, преди да го качат в „Господаря Панглот“.

— В океана — отговори той. — В морски комплекс.

— В какво?

— Можеш да го наречеш плаващ град. Някога са били в изобилие. Но моят сигурно беше един от последните оцелели. В океаните също са се развили особени форми пустош. Станаха прекалено опасни. Поне за човека.

Тя попита защо.

— Ами, първо заради главоногите. Те всъщност вече господстват там, благодарение на проклетите японци.

Джан му напомни, че не знае значението и на двете думи.

— Японците бяха и може би още са обитатели на едни острови. Обичаха да ядат главоноги. А главоногите са вид риба. Примитивен вид с много меки тела и множество пипала. Изглеждат сякаш че идват направо от кошмарите ти, но за японците са деликатес. Е, не само за японците. И други народи ги включвали в кухнята си, но японците направо се побърквали по тях. Най-любимият им вид се наричал „сурумейка“. Отглеждали го в огромни морски стопанства край своите острови. После започнали да си играят с гените му, за да получат по-големи, по-бързорастящи „сурумейка“ и… неизбежното се случило.

— И какво било то?

— Някои от тях се измъкнали от стопанството в открито море. Смесили се с естествения вид „сурумейка“ и се получил нов вид суперглавоного. Размножава се бързо, издръжливо е. И хитро. Преуспяло е за сметка на повечето останали видове риби. Но „сурумейката“ не е единствената опасност в океана, накрая трябваше да признаем поражението си. Преместихме се в по-плитки води близо до брега, въобразявахме си, че са по-сигурни…

Той тъжно поклати глава.

— „Господарят Панглот“ ли?

— Да. Навътре в океана рядко виждахме Небесни господари. Когато забележехме някой, постъпвахме както ако някоя по-силна буря заплашваше комплекса — потапяхме се на няколкостотин фута под повърхността. На такава дълбочина нищо не можеха да ни направят нито бомбите, нито бурите. Пък и за наш късмет оръжейниците на Небесните господари бяха забравили как се правят дълбочинни мини. Но когато трябваше да се преместим в плитките райони, вече не можехме да се пазим по същия начин. Не ни достигаше дълбочина, когато се появи „Господарят Панглот“. Заявиха ни, че вече сме в тяхна територия и поискаха да плащаме данък. Нямахме избор и се опитахме да се бием.

— А защо не платихте данъка?

— Бяхме в същото положение като вас. Съществуването ни зависеше от рибата и отглеждането на планктон. Едва изхранвахме собственото си население. Не можехме да им отделим храна. Някога сме имали машини за извличане на метали и други вещества от морската вода, но повечето вече не ставаха за нищо. От тях вземаха части, за да поддържат в действие нашата най-ценна машина — работеше от слънчевата енергия и превръщаше морската вода в прясна. Затова избрахме съпротивата. Имахме примитивни оръдия и харпуни, използвахме ги срещу „сурумейката“ и гигантските морски червеи, но и те се оказаха безполезни. Лазерите унищожиха снарядите и харпуните, както се справиха и с вашите ракети. Разбира се, бяхме чудесна мишена за бомбите на Небесния господар. Взривиха камерите за регулиране на дълбочината и комплексът потъна. Аз съм един от малцината оцелели. Хванаха ме и оттогава съм тук.

— От три години, така ли?

— Точно така, от три години. А ми изглеждат тридесет. Но поне едно нещо зная твърдо — няма да прекарам още три години в този хвърчащ зверилник.

„Вярно е“, съгласи се тя, защото се сети за бомбата в джоба на дрехата си. Побърза да попита:

— Колко време живя в този плаващ град?

— Откакто съм се родил. Почти два века.

Очите й се разтвориха широко от изненада.

— Но значи…

— Да — каза той. — Почти в края на живота си съм. По моето броене съм на сто и осемдесет години. А това означава, както и ти се канеше да отбележиш, че ми остават двайсетина плюс-минус пет. Онези, които са ни променяли генетичните програми, добре са се сетили за тази петгодишна несигурност. Би било проява на твърде лош вкус, ако знаехме точно деня на собственото си генетично самоунищожение, пък било то и сравнително безболезнено.

— Никога не съм срещала толкова стар човек — Джан го оглеждаше с някакво ново любопитство.

— Не си ли? Ами, не е възможно — той явно се озадачи. — Сигурно в твоя град някои хора са стигали до крайната възраст.

— Не. Сега вече не. Аведон е… беше… една от най-възрастните. Доста над стоте. Но майка ми казваше, че когато била младо момиче, мнозина в Минерва достигали деня на Сбогуването.

Той направи гримаса.

— Само вие в Минерва сте могли да го наречете така. Предполагам, че това е още един признак на промените напоследък, щом вашите хора не са достигали определения им живот. Условията долу стават все по-сурови и нараства процентът на фаталните инциденти. Но и тук не съм срещал някой на моята възраст. Може би при Аристократите е друго. Сигурен съм, че избягват рисковете, ако могат, и затова мнозина оцеляват до края.

Тя го гледаше замислено.

— Затова знаеш толкова много неща за старите времена, защото и ти си стар.

Той се разсмя.

— Не съм толкова стар. Не, просто историята ми е любимо занимание. В комплекса имахме добре уредена библиотека от електронни записи. И предостатъчно време за самообразование. Животът там беше наистина сигурен и не се отличаваше с нищо особено. Допреди тридесетина години, когато натрупването на тези генетични говна премина критичната маса и изведнъж се оказахме в супа от главоноги, мутирали водорасли и онези скапани морски червеи…

Той спря, взе манерката и я надигна за дълга глътка, сякаш искаше да преглътне кислоча от спомените си. Пак се усмихваше, когато постави манерката на мястото й.

— Учуден съм, че според тебе зная „толкова много“ за старите времена. Бях си създал впечатлението, че за тебе всичко, казано от мен, е само глупост и безсмислица.

Тя не се хвана на уловката. Вместо това рече:

— Не се ли тревожиш? Толкова си близо до деня на… на… сбогуването?

— Случва се — призна той. — Но не често. Поне засега. Сигурно ще бъде по-различно след десетина години, ако изобщо преживея и тях. Тогава ще започна да псувам гадните политици от двайсет и първия век и техния закон за двестате години. Само като си помислиш, държали сме в ръцете си тайната на безсмъртието и нищо не сме направили… Истинска лудост. Вече всичко е загубено.

Лицето й ясно показваше степента на недоверието.

— Наистина ли сме могли да станем безсмъртни?

— Абсолютно. По същия път, по който продължителността на човешкия живот е била увеличена от около седемдесет до двеста години. Използва се същият механизъм — генетично се предотвратява клетъчната зрялост. Открили тайната при изследванията върху рака. За разлика от нормалните клетки, които обикновено умират след петдесетина деления, раковите клетки са безсмъртни. Могат да се делят вечно, защото никога не достигат зрелостта, и затова молекулярните часовници в техните ядра не се събуждат. Установили точно гените, отговарящи за този механизъм, и вече било възможно да се приложат промените и към нормални клетки. Но вместо да ги направят безсмъртни, само забавили настъпването на зрелостта.

— А станал ли е някой изобщо безсмъртен?

— О, разбира се. Доста хора се подложили на необходимите генетични промени. Богатите и тези с голяма власт. Струвало е страшно скъпо, защото било абсолютно забранено от международните закони. И наказанията за всички замесени били наистина сурови. Но, естествено, мнозина били готови да поемат риска.

— Значи може би още има живи безсмъртни?

— Не. Които преживели Генетичните войни, били избити по време на последвалите пречиствания. Тъй като подпалвачите на Генетичните войни и безсмъртните почти съвпадали, тълпите убивали по две птици с една тояга.

— С тояга?

— По това време имало такова увлечение — забивали дървени тояги в сърцата на заподозрените безсмъртни. Това май идва от преданията за вампирите. Както могло да се очаква, доста хора умрели по същия начин, а може би нямали нищо общо с безсмъртните. Объркани времена били.

Чу се силен звънец. Майлоу се намръщи и започна да прибира остатъците от храната.

— Това е сигналът. Време е да се захващаме за работа. Но първо май ще имаме малка разправия с Бени и другите надзиратели. — Той й подаде ръка и я издърпа да стане. — Ти само стой плътно до мен и ме остави аз да говоря.

Тя се вгледа несигурно в объркващо разноцветните му очи.

— Сега какво ще стане?

— Нищо. Надявам се.

Глава дванадесета

Чакаха ги. Другите роби и надзирателите. Майлоу и Джан влязоха в общото помещение и робите се дръпнаха настрани, за да минат напред тримата облечени в черно надзиратели. Бени водеше групата. Другите двама се сториха познати на Джан и тя реши, че ги е виждала в стаите на Гилдмайстора. Бени спря пред Майлоу с ръце на хълбоците. Наказателната палка се люлееше на дясната му китка.

— Та какви игрички си играеш, Майлоу?

— Игрички? — прекалено невинно попита Майлоу.

— С нея — каза Бени, кимайки към Джан. — Дадох я на Буцата. Та как стана, ти да я вземеш?

— Че какво толкова, Буцата ми я даде. Споразумяхме се.

— Лъже мръсникът!

Един от робите излезе напред. Беше сред тримата, които се скараха с Майлоу пред тоалетната.

— Направил е нещо на Буцата, насила го е накарал някак да я даде тая.

Майлоу го изгледа спокойно.

— Нищо не съм му направил. Покажете ми някакъв белег по тялото на Буцата и нека той каже, че аз съм му го направил. — Майлоу се огледа наоколо. — А къде е нашият приятел Буцата? Нека той да ме обвинява, ако има за какво.

— Буцата не ще да излезе от нишата — каза друг роб. — Седи вътре. Пък и кашля кръв.

Майлоу се обърна към Бени и разпери ръце.

— Ето, виждаш ли. Не е чудно Буцата да не се интересува от амазонката. Нещо не му е добре.

Бени гледаше непреклонно Майлоу.

— Значи Буцата ей така дойде при тебе и каза: „Абе, Майлоу, стари друже, що не я вземеш амазонката?“

— Не беше точно така. Аз го помолих. Пазарихме се малко и, както ти казах преди, стигнахме до споразумение.

— Плати ли му за нея?

— Не. Уговорихме се за отплата да му направя някоя и друга услуга.

— Каква услуга?

Майлоу сви рамене.

— Това зависи от Буцата.

Джан не откъсваше очи от лицето на Бени. Ясно се виждаха и подозренията му, и силната неприязън към Майлоу. Но имаше и нещо друго. Предпазливост. Даже намек за страх.

— Ако си я искал — настояваше Бени, — защо нищо не каза още щом я доведох тука, долу?

— Ами още не бях решил — безгрижно отговори Майлоу. — Освен това и да те бях помолил, съмнявам се дали щеше да ми я дадеш. Прав ли съм, Бени?

Бени пусна въпроса покрай ушите си.

— И защо я поиска, а, Майлоу?

Майлоу се обърна, изгледа Джан от главата до петите и маниерно изрече:

— Мисля, че би трябвало да е очевидно, Бени.

Това развесели другите роби, но яростният поглед на Бени бързо прекрати кикота. Когато пак се обърна към Майлоу, Джан усети, че едва сдържа гнева си.

— Майлоу — гласът му чегърташе, — нали знаеш, че дните ти са преброени? Още един път само стъпи накриво и Баниън ще те накара да летиш.

Мнозина от робите промърмориха одобрението си.

— Трудно ми е да повярвам на това — каза Майлоу толкова уверено, че Джан му завидя. — Аз съм твърде ценна придобивка за Баниън, за да ме изхвърли толкова лесно. Върша повече работа от поне трима други стъклоходци. Нито пък съм направил някога нещо нередно. Никога не съм проявил неподчинение към тебе или към другите надзиратели, нито пък съм вдигал скандали с когото и да било от робите. Така ли е?

— Ами просто никога не са те хващали — каза Бени, като се зъбеше още по-напрегнато. — Само дето хората около тебе все се нараняват. И се случва да умират.

— Не мога да се виня за лошия късмет на други хора.

— Разправят, от тебе идвал тоя лош късмет. Разправят, че си магьосник.

Майлоу се изсмя.

— Но, Бени, интелигентен човек като тебе, разбира се, подминава със смях подобни слухове. Ти си Свободен и суеверните дрънканици на робите са под равнището ти, нали?

Този път Бени не знаеше как да отговори. Той изръмжа:

— Дава ти се последен шанс, Майлоу. Запомни го! И добре ще гледам какво правиш.

— Нямам право да крия, но ти можеш да гледаш каквото пожелаеш — каза му Майлоу.

Бени изгрухтя и се обърна.

— О, има още нещо, Бени — започна Майлоу.

Бени пак го погледна.

— Казвай.

— Това означава ли, че мога да задържа амазонката? — попита вежливо Майлоу.

Бени стрелна с очи Джан. Май беше забравил, че целият спор е започнал заради нея. Той се намръщи, после се ухили присмехулно.

— Дадено. Що пък не? Радвай й се, Майлоу. Докато можеш.

След това Бени и другите двама надзиратели разделиха робите на три групи. Джан не се учуди, че тя и Майлоу се оказаха в групата на Бени. Трите групи излязоха от жилищата на робите и тръгнаха, в различни посоки. Преминаването през Небесния господар се стори интересно на Джан, макар че не видя кой знае какво освен голи коридори и тесни спирални стълби. После стигнаха до стъклената кутия и започна кошмарното изкачване в огромната газова секция. Между всичко друго по време на изкачването Майлоу й обясни значението на големия знак до входа на клетката. Изобразяваше пламък, пресечен от черна черта.

— Забранено е да се носи каквото и да е, способно да причини запалване или дори искра, извън долната част на Небесния господар. Тази част е напълно отделена от газовите секции, но оттук нагоре винаги има опасност от изпускане на водород. Само една искра може да причини страхотен взрив.

Изведнъж Джан усети по-силно тежестта на бомбата в джоба си.

— А какво ще стане, ако някой забрави? — попита тя, а клетката пълзеше по тънките въжета както паяк по нишката си. — Искам да кажа, ако забрави, че носи огниво или нещо такова?

— Наказанието е смърт чрез изтезания. Важи и за Аристократите, не само за Свободните и за робите. Ще ти спестя подробностите на екзекуцията. Ти и без това изглеждаш малко позеленяла. Не понасяш ли височината?

— Не — каза Джан и се помъчи да не мисли за бомбата.

Все едно, вече беше късно.

„… И ЗАТОВА ДАЙТЕ СИГНАЛ, ЧЕ СТЕ ГОТОВИ ДА ДАДЕТЕ ТОВА, КОЕТО ПО ПРАВО Е МОЕ. (Щрак!) АКО НЕ СЕ ПОДЧИНИТЕ, ВЪЗМЕЗДИЕТО МИ ЩЕ БЪДЕ НЕЗАБАВНО И УЖАСНО… УЖАСНО… УЖАСНО…“

Познатите думи на „Господаря Панглот“ не звучаха толкова гръмко и усмиряващо, защото Джан ги чуваше от горната част на корпуса. Дълго се беше спускала по извивката, но под нея все още се простираше достатъчно огромна сивота. Затова не виждаше земята точно под Небесния господар и чуваше приглушено заплахите му към поданиците. Много се развълнува, когато научи, че „Господарят Панглот“ спира, за да получи данъка от една селска общност. Надяваше се да е от онези загубили се части от Минерва, за които й разказа Майлоу. Но той рече, че не е така — Минерва се намирала далеч на юг, а те се движели на север.

Джан се чувстваше малко по-уверена, докато търкаше „събирачите на слънце“ с парцала. Вече достатъчно се доверяваше на хамута и въжето, за да работи и с двете ръце. Преди винаги сграбчваше въжето с едната ръка, за да го спре, ако започне свободно да се плъзга през халките, макар че би трябвало блокиращият механизъм да не му позволява това.

Стоеше със здраво опрени в корпуса крака, под наклон около четиридесет градуса, и затова тялото й бе силно назад. Ако погледнеше нагоре, би могла да види как осигурителното въже се скрива зад извивката към далечната кука. На около петнайсетина фута вдясно Майлоу се движеше наравно с нея. Отляво и малко под нея имаше друг роб. Бяха наредени по корпуса в неравна линия и бавно се движеха надолу. Почистваха встрани, доколкото позволяваше въжето, и после го отпускаха, за да стигнат до следващото петно върху корпуса. Робите, които носеха резервоарите с разтворител, бяха слезли по-надолу и пръскаха слънчевите батерии с гадно смърдящата течност.

— Всичко наред ли е? — викна й Майлоу.

Макар че Небесният господар беше спрял, покрай корпуса духаше силен вятър и тя едва го чу.

— Добре съм — извика в отговор, но мускулите на краката, гърба и ръцете вече я боляха.

Опитваше се да пресметне още колко ще продължи това мъчение. Чудеше се и какво става там, долу, и как изглежда общността, която в момента си плащаше данъка на Небесния господар. Майлоу успя само да й каже, че общността е доста голяма и се занимава със селско стопанство. Поглеждайки през рамо, тя виждаше простиращи се в далечината хълмове, поне наглед свободни от пустош. Надяваше се хората от земята да не са замислили нещо от рода на тяхната неуспешна атака срещу Небесния господар. И без да се намира насред някоя битка, фактът, че се мотае в края на тъничко въже, я правеше достатъчно несигурна.

Почисти каквото можа на това място. Време беше да се спусне надолу. Пъхна пръчката под един от ремъците на хамута, хвана здраво въжето с дясната ръка и се подготви да освободи блокиращия механизъм с лявата. Убеждаваше се да не се тревожи. Когато й показваше как работи системата, Майлоу обясняваше, че даже да изпусне въжето, блокировката ще задейства автоматично, щом въжето започне да се движи прекалено бързо през халките.

Тя се освободи и запристъпва бавно с гърба надолу по извивката на корпуса. Отпускаше въжето с по няколко инча наведнъж. Смайваше я ловкостта, с която Майлоу и другите пърхаха по корпуса, но те бяха много по-опитни.

Реши, че се е спуснала достатъчно, затвори блокировката и хвана пръчката с парцала. В този миг съвсем неочакван порив на вятъра я блъсна в корпуса, тя едва не изпусна пръчката, докато се опитваше да предпази лицето си от удар в батериите. И тогава…

Въжето вече не беше опънато. Тя се плъзгаше надолу.

Закрещя. Хвърли пръчката и се опита да забие нокти в корпуса, за да използва тесните пролуки между батериите, но дебелите ръкавици не й позволиха. Не помагаха да се задържи и уж предпазващите от подхлъзване подметки на обувките. Наклонът бе твърде остър. Скоростта нарастваше.

Колкото по-бързо падаше, толкова по-бавно изтичаше времето, сякаш й даваше пълната възможност да усети горещината в ръкавиците, да разгледа кривящото се отражение в прелитащите нагоре „събирачи на слънце“, с широко отворена като геврек уста, да чуе ужаса в пронизителния писък, излизащ от същата тази уста.

Ъгълът на плъзгането ставаше все по-остър и отведнъж започна да пада право надолу, защото загуби всякакъв допир с корпуса. Нищо, освен толкова празен въздух, докато земята я смаже.

Страшно скърцане. Непоносимо дръпване изкара въздуха от дробовете й и спря писъка. Нищо не разбираше. Дали вече е паднала на земята? Но нали е още жива…

В очите й проблясна сребристосивият корпус, после синьото небе, видя и далечните хълмове. Разбра, че се върти на въжето. Сигурно някъде се е закачило! Но радостта й угасна в мига, когато отново осъзна колко безнадеждно е положението й. Въжето щеше да се освободи, много преди някой да се сети как да я спаси.

Внимателно разпери ръце и успя да забави въртенето си. Корпусът беше отчайващо далече над нея. Тя беше доста под средната линия и на равнището на очите й извивката тръгваше навътре. Пред нея имаше редица широки прозорци, но те бяха също толкова безполезни, колкото ако се намираха на хиляда мили оттук. Можеше да види и едно от грамадните сопла. То обаче се намираше на повече от сто фута в посока към опашката.

Въжето пак се разтресе и Джан се примири с падането, паниката стисна сърцето й. Затвори очи. Тогава усети, че се движи нагоре. Някой беше хванал въжето и я изтегляше обратно.

Изкачването се бавеше и често спираше с друсане. Всеки път си мислеше, че сега вече ще падне, но това все не ставаше. Опитваше да си наложи спокойствие, дишаше бавно и дълбоко, като се стараеше да не гледа надолу, но напразно. Прилошаваше й от разстоянието до града долу. Разсейваше се, като го оглеждаше заедно с прилежащите земи. Беше по-малък от Минерва и доста по-хаотично разположен. Сградите сякаш бяха построени грубовато. Но наоколо нямаше стена и обработената земя явно не беше докосвана от пустошта. Освен пшеничните ниви тя различи и обширни лозя.

Рамото й се удари в нещо. Видя, че пак има допир с корпуса. Обърна се към него и се опита да се вкопчи с ръце и крака, докато я теглеха. Не успя, но поне правеше нещо, вместо да виси безпомощно.

Бавното издигане продължаваше. Мина над извивката на корпуса и тогава видя кой я беше спасил. Майлоу. Някак си бе прескочил петнайсетина фута между тях и бе хванал бързо изнизващото се въже, преди да се е стрелнало край него. Беше го сграбчил (тя не искаше да мисли колко от дължината на въжето е оставала над него в този момент) и беше започнал да я изтегля. Знаеше, че е много по-силен, отколкото изглежда, въпреки това не можеше да си представи как е спрял падането й, без и двете му ръце да бъдат изтръгнати от раменете…

Другите роби бяха спрели работа и гледаха, но нито един не му се притече на помощ. Всъщност стана обратното — когато видяха Джан, започнаха да се кискат и да подвикват. Тя не ги понасяше и не им вярваше, но сега всичко накипя в чиста омраза. Изчезнаха всякакви угризения, че би могла да погуби робите, ако успее с бомбата. Заслужаваха всичко лошо, което можеше да им се случи.

Наклонът намаляваше, Джан вече се набираше по „събирачите на слънце“ и намали малко напрежението на Майлоу. Достатъчно близо бе и ясно виждаше по лицето му какво му струва усилието. Вече ги разделяха няколко стъпки. Той се насили да й се усмихне.

— Пак здрасти, амазонке — извика той, — хареса ли ти гледката?

Дори успя да отвърне на усмивката му.

— Много приятна е — задъха се тя.

Бяха почти един до друг. Той я хвана за ръката. Облекчението я заля като вълна. Едва разбираше, че той върза нейното въже към своя хамут.

— Хайде сега, хвани се за кръста ми и се дръж здраво — заповяда той.

Тя го послуша. Виковете на другите роби станаха оглушителни. Майлоу започна да се издърпва по своето въже. Притисната в него с лице, заровено в гърба му, Джан с всички сили се опитваше да задържа подметките си на хлъзгавото стъкло.

— Какво стана? — попита го тя.

— Доколкото мога да се досетя, Бени преряза твоето въже — отвърна й през рамо. — Само той беше горе.

— Но защо?

— За да ме засегне. Да ми даде урок.

— Ти ми спаси живота.

— По чудо. За малко да си отидеш.

Наклонът вече намаля до двадесет и пет градуса, Майлоу каза, че е безопасно и може да го пусне. Почти стигнаха до мястото, където въжетата се закачаха за малки метални куки, подаващи се от корпуса. Бени стоеше на десетина крачки от тях с мрачно лице.

Майлоу продължи към него, като още държеше здраво Джан за ръката.

— Хей, Бени, всичко е уредено само за един ден, а? — извика той весело.

Бени бързо проговори:

— Въжето й се скъса. Нищо не можех да направя, нали така?

— О, мисля, че си направил предостатъчно, Бени — каза Майлоу със същия тон.

Той пусна Джан и се наведе над куката, която преди крепеше нейното въже. После приклекна и се вгледа в късото парче от въжето. Вдигна очи към Бени.

— Казах, скъса се — изръмжа Бени. — Нещо друго ли мислиш, а Майлоу?

Майлоу се изправи и отиде при него.

— Съгласен съм, Бени. Скъсало се е. Само че има един проблем, амазонката си е изтървала чистачката. Може би е добра идея да слезеш долу и да я прибереш.

Лицето на Бени загуби цвят. Отстъпи назад и веднага хвана наказателната палка.

— Стой настрана, Майлоу! — изрева той, страхът чупеше гласа му.

Майлоу спря и вдигна ръце.

— Всичко е наред, Бени. Изобщо няма да те докосвам.

— Ти ме заплаши! Чух те! Знаеш наказанието за такива работи! — Бени крещеше с палка, насочена към Майлоу.

— Аз? Да те заплашвам тебе! — Майлоу успя да изрази изумление. — Самата идея за това е абсурдна. Само предложих да се опиташ да възстановиш един загубен инструмент. Нали знаеш как се сърди Гилдмайстор Баниън на такива загуби. Той и без това ще бъде достатъчно раздразнен, че едва не е загубил новата си робиня още първия ден.

Бени свали палката.

— Ще му кажа, че въжето се е скъсало. Той ще ми повярва.

— Разбира се, ще ти повярва — увери го с усмивка Майлоу.

Майлоу влезе в нишата и седна на стола. Погледна Джан, изтегната на леглото и се усмихна самодоволно.

— Говорих с Баниън. Разказах му какво стана. Никак не е доволен.

— И повярва ли ти? — учуди се тя. — Предполагах, че ще приеме каквото му каже Бени.

— Така и направи. Официално. Не може да си позволи да взема страната на робите срещу надзирателите. Не е добре за дисциплината. Но той знае, че въжетата не се късат току-така, а твърде много роби губи по този начин. Стана обичай така да се уреждат сметките между робите и той е бесен. Най-малко пък му трябва и някой от надзирателите да се включи в играта. Не му хареса, че Бени се е опитал да убие ценна робиня — тебе, само за да ми го върне. И нашият приятел Бени ще преживее трудни времена.

— Чудесно — злорадо рече тя.

— А, има още нещо весело за тебе. Буцата умрял през деня, така чух. Изкашлял кило-две кръв и подбелил очи — Майлоу вдигна ръце зад главата си и се облегна назад с безметежно изражение. — Малката приятелска прегръдка трябва да е забила парче от ребро в белия му дроб.

Джан го гледаше, без да каже нищо.

През нощта, след като намалиха осветлението и всичко утихна, Джан лежеше будна на дюшека и се чудеше какво да прави с Майлоу. Дължеше му живота си. Ако не беше хванал някак края на въжето, а тя още не разбираше как е успял да го стигне навреме, сега щеше да лежи мъртва в онзи град — размазана купчина плът и кости. И не само я спаси, той й даде възможност да продължи с плана за унищожаването на Небесния господар. Ако тя беше загинала, край на всяка надежда Минерва да бъде отмъстена, убиецът на нейния град, на семейството и приятелите й да си получи заслуженото.

А това я постави в страшно неловко положение. Вече му дължеше толкова много, че се почувства длъжна да му даде единственото нещо, което искаше от нея — тялото си. Няколко пъти едва не го събуди, за да му каже решението си, но все размисляше. Плашеше се от мисълта за секс с него. Един единствен път се беше любила с мъж преди и това беше Саймън. Стори й се странно и интересно, макар и не изключително, удоволствие. Не се оказа нито болезнено, нито разстройващо. Но познаваше добре Саймън и можеше да контролира положението. В края на краищата, той беше мъж от Минерва. Но сексът с „непроменен“ мъж като Майлоу би могъл да я изненада доста. Представяше си как влиза в нея, може би ще й причинява болка, но тя нищо няма да може да направи. Това я плашеше.

Но още повече я плашеше самият Майлоу. Вярно, спаси живота й, но нещо в него съвсем я объркваше. Спомни си обвиненията на Бени и робите — че е магьосник. Лесно можеше да повярва. Тя погледна към поне наглед заспалия мъж. Нито беше достатъчно едър, нито пък мускулите му впечатляваха, не би трябвало да е способен на всичко, което тя го видя да прави. И как спря падането й… Как буквално смаза Буцата до смърт, само с едно стискане за раменете.

Джан потрепери и се извърна. Не, няма да му предложи тялото си, колкото и да му дължи. Ще трябва да потърси друг начин да му се отплати в оставащото време, преди да изпълни задачата си — да запали „Господаря Панглот“.

Глава тринадесета

Трябваше да напрегне волята си докрай, за да излезе върху корпуса на следващия ден и да довери живота си на тънкото въже, дори и с уверенията на Майлоу, че новият надзирател (Бени го нямаше) не би повторил грешката на Бени. Както чистеше „събирачите на слънце“, страхът едва не я победи на няколко пъти и заплашваше да се превърне в истинска паника. Искаше да затвори очи и да се вкопчи с плач в корпуса, но се насилваше да работи. Длъжна бе да остане при стъклоходците, не можеше да си позволи глезотията да рухне напълно. Стремеше се да опознае напълно горната част на въздушния кораб, особено мрачното пространство между двете му обвивки. На втория ден вече не беше толкова зле, макар че Бени пак се появи. Изглеждаше смазан, лицето му беше отекло и той едва ходеше. Както и да го беше наказал Баниън, явно засега го беше укротил.

На четвъртия ден след злополуката Джан влезе в стъклената кутия възбудена, но уверена в себе си. Беше обмислила своя план докрай. Ако всичко върви добре, тази вечер…

Стъклената кутия, в която се изкачваха този път, не минаваше през центъра на газова секция като първата. Вместо това тя се движеше в пространството между две от секциите.

— Този път пътуваме през една от напречните опорни конструкции — Майлоу посочи преминаващите край тях шестоъгълни метални паяжини. — Те са основният скелет на Небесния господар. Има напречна конструкция между всеки две от газовите секции. Асансьорът е преместен тук, защото и двете съседни секции са пълни с водород. Гилдията на Инженерите се страхува да не изскочи някоя случайна искра от механизма на асансьора.

Новината за водорода наоколо и разтревожи, и зарадва Джан. Това чудесно пасва на плана й, реши тя. Наложи си да не мисли какво ще стане, след като постави бомбата и я задейства. Някъде из дълбините на съзнанието й се мотаеше неясна идея да излезе на корпуса и да избяга, колкото може по-далеч от мястото на запалването, но после всичко ставаше пълен хаос. Знаеше, че не си струва да обмисля шансовете си за оцеляване.

Предишните дни Джан научи доста за Небесния господар. Един от важните факти бе, че почти две трети от огромните газови секции сега са пълни с лесно запалимия водород. Хелън беше права. Майлоу потвърди, че щом загубят хелий, дали от злополука или от неизбежни пролуки, той не може да бъде възстановен, а водородът може да се произвежда от вода. Майлоу й разказа още и за произхода на Небесните господари. Неговата история за онези отдавнашни събития почти по нищо не приличаше на легендите от Минерва. Въпреки упоритата си съпротива, Джан малко по малко разбираше колко дупки има във версията на Минерва за миналото, а Майлоу предлагаше неуязвимо цяло. Тя не искаше да му вярва, но го слушаше с нарастващ интерес.

Според Майлоу Небесните господари отначало били наричани Небесни ангели. Били създадени от Организацията на обединените нации с двойна цел. Трябвало да осигурят евтино и чисто средство за пренасяне на товари между държавите, предимно между онези от по-бедния „трети свят“. Другата им задача била да помагат при природни бедствия. Могли да пренасят големи количества спешна помощ до районите, опустошавани от глад. А при земетресения и наводнения били летящи спасители за жертвата, като предлагали храна и подслон в огромните жилищни помещения.

И затова съвсем естествено в хаоса след Генетичните войни оцелелите се опитали да се укрият от епидемичните вируси и другите заплахи точно в обширните небесни убежища. Но проблемът бил в това, че идеята се пръкнала в главите на твърде много хора и известно време били неизбежни свирепите битки около и във всеки от Небесните ангели. Всяка група искала да го овладее напълно. Два от въздушните кораби били унищожени. Накрая победителите се измъкнали изпод купчините трупове и животът в Небесните ангели потекъл по някакъв установен ред. Но постепенно аварийните запаси във всеки от въздушните кораби се изчерпвали и хората в тях трябвало пак да обърнат погледи към земята. Имали нужда от храна и суровини, затова просто принудили онези, които още преживявали някак долу, да им ги осигуряват. Започнало владичеството на Небесните господари.

Отначало нямало никаква организация. Небесните господари си съперничели за едни и същи селскостопански райони и разгорещените сражения между тези летящи хипопотами станали нещо обичайно. Когато били разрушени още два от Небесните господари, стигнало се до примирие. То било последвано от съвещание на властниците от останалите Небесни господари и светът бил разделен на територии за всеки от въздушните кораби. Наложила се идеята нито един от тях да не напуска определената му територия и оттогава спазвали това правило. Но според Майлоу едва ли щяха да удържат положението още дълго…

— Пустошта вече е господар на света — обясняваше той. — Твърде много от земните общности изнемогват. Когато един Небесен господар открие, че в неговата официално определена територия не са останали достатъчно произвеждащи храна общности, за да задоволява нуждите си, очевидно той ще започне да бракониерства в териториите на други Небесни господари. Биха могли да стигнат и до истинска война.

Изглеждаше доволен от тази перспектива. Тя каза:

— Много е тъпо. Такива са мъжете — продължават да се вкопчват един в друг, а наоколо майката Земя умира. А не могат ли Небесните господари и хората от земята да работят заедно? Поне да опитат да спрат пустошта, преди да е твърде късно?

— Трудно им е да се простят със старите навици — отвърна той. — Небесните хора по традиция смятат земните жители за нещо по-пълноценно от човешки същества. За тях да започнат изведнъж сътрудничество със „земните червеи“ на равноправна основа, би било извращение. Пък и не виждам какво биха могли да сторят Небесните господари за възпиране на пустошта.

— Онези светлини, които изгарят. Лъчите, с които унищожиха нашите ракети. Сигурно могат да ги използват за почистване на завладените от пустош земи?

— Ами да, биха могли — неохотно призна той, — но нали ти казах, лазерните оръжия не са под контрола на небесните хора. Могат да действат само автоматично, и то само срещу неживи заплахи към Небесния господар. — Той се усмихна покровителствено. — Както и да е, защо едно добро малко момиче от Минерва обсъжда ползата от уредите на Мъжката наука, а?

Тя отговори високомерно:

— Ако тези уреди се насочват с цел прочистването на света, сигурно Майката богиня ще си каже, че Мъжете не са безнадеждно пропаднали.

Щом излезе на корпуса, Джан се сблъска с неприятна изненада. Няколко Небесни войни стояха около люка. Всички носеха дългоцевните си пушки и оглеждаха небето. При първа възможност Джан попита Майлоу защо са се появили.

— Хазини — беше отговорът му. — В момента прелитаме над територията на Хазини. За още около денонощие ще сме над нея. Погледни, онова там са гнездата им.

Тя се обърна и видя няколко високи форми да се възвисяват над веригата от приплеснати, погълнати от пустош хълмове. Приличаха на невероятно големи, разкривени стволове на дървета. Невярвайки на очите си, Джан пресметна, че са високи няколкостотин стъпки.

— Какви са тези Хазини? — попита тя, докато закачаше въжето към една от куките.

Трябваше да работят на носа на Небесния господар, от това място имаха великолепен обзор.

— Хазини никога ли не са нападали Минерва? — Майлоу недоумяваше.

— Аз поне не съм чувала такова нещо — извика тя.

— Ясно, ако се е случвало, щеше добре да запомниш. Предполагам, че Минерва е била извън техния обсег. Да знаеш, имали сте късмет. Хазини са генетично създадени машини за убиване, единствено и изцяло. Някога една от големите корпорации ги създала като частна армия. Основния генетичен материал са взели от царството на насекомите. Гадовете имат крила. Повечето не могат да достигнат нашата височина, но са ми казвали, че се срещат и отклонения.

— Олеле — каза тя.

Сега бяха по-близо до „гнездата“ и можеше добре да види фантастичните размери на съоръженията. Встрани се простираха подобия на клони и на нея й се стори, че вижда черни точки, струпани около тях. Тя и Майлоу заедно с останалите „чистачи“ чакаха групата с разтворителя да се отдалечи достатъчно, за да започнат работа. Както винаги, „Господарят Панглот“ беше намалил скоростта, за да улесни различните групи роби, пръснати по корпуса. Но и така въздушният поток, свистящ по носа, беше силничък и Джан трудно се задържаше на крака.

— Значи Небесните войни ни пазят? — подхвърли тя на Майлоу.

Той се изсмя.

— Нас ли? Кой го е грижа за сбирщина роби? Не, войните пазят люковете и другите възможни точки за проникване в корпуса. Би могла да забележиш как и нашият приятел Бени ни е зарязал днес.

Тя погледна през рамо. Надзирателят не се отдалечаваше от групата войни край люка.

— Как мислиш, заплашени ли сме от тези същества? — попита тя.

Отново погледна надолу към земята. Черните точки вече изпълваха въздуха и някои изглеждаха неприятно големи.

— Доста пъти съм работил над територии на Хазини — каза Майлоу, — но нито един даже не е минавал близо до нас. Обаче има слухове как преди Хазини са отмъквали по някой стъклоходец.

— А разумни ли са?

— Ако имаш предвид дали имат самосъзнание, бих казал, не. Но пък зная колко изобретателни са. Програмирани са да правят две неща — да убиват и да се размножават. Създателите им са вградили в тях предостатъчно хитрост, за да се справят чудесно и с двете дейности. Освен това са програмирани да се хранят с почти всичко, могат да преживеят и с най-отровните гъбички. Затова благоденстват в пустошта. Както върви, накрая светът ще представлява пустош и Хазини…

Джан прекара един много неприятен ден, постоянно се оглеждаше за някой Хазини, успял да се издигне до „Господаря Панглот“, но макар че започваше голяма шетня при всяко преминаване над гнездата, никоя от тълпящите се далеч долу черни точки не ги доближаваше. Присъствието на Хазини доста разколеба Джан за плана да задейства запалителната бомба точно тази нощ. Но си каза, че просто се опитва да отложи момента, от който връщане назад няма. Нали искаше гибелта на „Господаря Панглот“ и всички негови обитатели, имаше ли значение как точно ще умрат небесните хора? Все едно е дали ще ги убие огънят, падането на земята или ще станат жертва на Хазини. Не можеше да си позволи колебания, дори и Хазини да унищожат напълно и без това нищожния й шанс да оцелее. Нямаше избор — ще го направи тази вечер.

Работата беше толкова тежка, че в края на дългата смяна тялото на Джан напомняше сноп сгърчени от болка въжета. През мимолетната почивка в средата на деня тя сподели с Майлоу колко глупави са небесните хора, щом не използват шимпанзетата за почистване на батериите.

— От тях биха излезли чудесни стъклоходци — каза тя, седнала до Майлоу. — Пък и щяха да работят къде по-бързо от нас.

— Вярно — промърмори той. — Но небесните хора никога не използват „изкривени“ животни. Противоречи на тяхната религия. Смятат ги за нечисти, за белязани. Още един „културен отпадък“ от времето на Генетичните войни. Не само вие в Минерва сте си втълпили чудати идеи за Старата наука.

Тя преглътна насмешката. Беше изтощена и нямаше сили да се ядосва.

— Така е, не използвахме Старата наука, но нямаше забрана да си служим с животните. Не е тяхна вината, че са били променени. Преди, много отдавна, сме имали всякакви видове животни в Минерва, но към времето на моето раждане са останали само шимпанзетата. На всички други не могли да разчитат. Даже и на мъжките шимпанзета не можехме да вярваме. След определена възраст се налагаше да ги затваряме в клетки.

— Интересно — каза той. — Но можеше да се очаква. Генетичните инженери по никакъв начин не са могли да вградят дълготрайна стабилност в изкуствено създадените хромозоми. Мутациите са неизбежни, „бръмбарчетата“ вече пълзят из програмите. Ще се появяват все повече случаи на атавизъм. Като тебе.

— Като мен ли? — учуди се тя.

— Разбира се. Ти си необичайно малка за жена от Минерва. Очевиден случай на атавизъм. О, сигурен съм, че във всичко освен в ръста, ти си генетично здрава жителка на Минерва. Имаш типичното телосложение и черти. Силно тяло с дълги крака, малки гърди, развита мускулатура, мургава кожа и много привлекателно лице. Може би е засегнат само генетичният материал, регулиращ твоя ръст, но би ми било интересно да видя твоите деца от мъж с произход не от Минерва.

Клиничната оценка за тялото й я раздразни, макар че донякъде се поласка от „много привлекателното лице“. Но я заболя от споменаването на деца. „Никога няма да ми се случи, помисли тя навъсено — след тази вечер нищо няма да ми се случва.“

Между люка и мястото, където ги чакаше стъклената клетка, за да ги свали надолу, имаше доста път, а това се оказа удобно за плановете на Джан. Тя изостана зад проточилата се в колона група роби, докато се промъкваха през плетениците между двата корпуса. Майлоу й беше казал, че теснотията и хаосът в „Господаря Панглот“ са създавани от поколенията небесни хора.

— Година след година са правили все по-груби поправки и какви ли не промени. Превърнали са товарните помещения в жилища. Съмнявам се дали някой от проектантите на първоначалните Небесни Ангели би познал вътрешността на Небесните господари.

Джан се възползва от своя шанс. Скри се зад една наклонена подпора, после бързо потъна в сигурността на сенките наоколо. Стъпваше колкото може по-тихо, искаше да се отдалечи достатъчно от другите, преди да открият отсъствието й. Най-много се боеше от Майлоу. Уверена бе — той пръв ще забележи, че я няма и ще бъде най-усърдният в претърсването.

Притъмняваше след всяка нейна крачка. Само редовно използваните места имаха осветление. Тя спря и се сниши, като се ослушваше. Чуваше отдалечаващите се гласове на робите. После настъпи тишина, нарушавана само от скърцането на двата корпуса. Тя продължи. Вървеше към едната страна и скоро наклонът под краката й нарастна. Накрая трябваше да спре от страх да не се плъзне надолу и да се пребие в тъмнината. Задъхана, тя се хвана за някакъв прът. Тогава чу далечен вик. Беше нейното име. Вече я търсеха.

Не знаеше колко дълго е чакала в почти непрогледния мрак. В един момент някой от търсещите сякаш дойде съвсем наблизо. Или поне гласът му се чуваше съвсем ясно, когато я викаше по име. Сигурна беше, че е Майлоу. Ако някой я открие, ще е той. Може би магьосническата му сила позволява и да вижда в тъмното…

Но Майлоу не я намери и когато всичко утихна, тя сметна, че е изпълнила първата част от своя план. Пак тръгна напред, като опипваше пътя. Върна се за малко по стъпките си, стигна до по-равно място и се опита да се насочи към носа.

Вече не знаеше къде е. Трябваше да открие предния люк, за да се ориентира. Надяваше се да е поела в правилната посока. С облекчение видя светлини пред себе си, но веднага се стресна от слабото ехо на гласове. Продължи нататък на четири крака. Наистина беше стигнала обратно до люка, но групичка Небесни войни седяха наоколо със свалени шлемове.

Джан си помисли дали не са останали, за да я търсят, но после се сети — на пост са заради Хазини.

След като определи точно положението си, тя отново потъна в тъмнината. Движеше се успоредно на пътеката между люка и мястото, от което се изкачваше стъклената кутия. Искаше да стигне до един от входовете към мрежата от преходи и стълби под вътрешния корпус, позволяващи да се наблюдава състоянието на мембраните на газовите секции. Когато Майлоу й спомена за тях преди два-три дни, и й посочи един от входовете, тя реши, че е намерила идеалното място, където да възпламени бомбата.

Досега смяташе да използва най-близкия до люка вход, но заради войните трябваше да отиде до много по-отдалечен.

Най-накрая Джан прецени, че разстоянието между нея и войните е достатъчно и вдигна тънкия кръгъл капак. Къса стълба водеше надолу. Тя се спусна по нея. Поне инспекционните тунели бяха добре осветени от чудноватите „студени“ лампи, които според Майлоу съдържаха живи клетки. Затвори капака след себе си и се запромъква по тунела, приведена, за да не си удари главата в тавана. Стените на тунела всъщност бяха самата мембрана на необятната газова секция. Джан пълзеше по горния й край като някакво дребно насекомо. Стомахът й се присвиваше от мисълта за хилядата фута празнота под нея, от която я отделяха само тънката метална мрежа на преходите и притисната към тях мембрана.

Спря. Нямаше смисъл да върви нататък. Тя свали дрехата си, разкрачи се и извади бомбата от влагалището си. По-сигурно беше пак да я скрие в себе си, след като Майлоу, без да иска, я предупреди за внезапните проверки на Небесните войни за това дали някой не се опитва да пренесе в забранената зона огнеопасни предмети. Разбира се, биха могли и да не познаят за какво може да се използва точно този предмет, но тя не си позволи да рискува. Но през последните четири дни проверки нямаше, а и сега това вече беше без значение.

Джан разгъна парцала и се вторачи в устройството. Помнеше думите на майка си — трябваше да завърти горния край по посока на стрелката. Колко е просто. После ще го пъхне между мрежата и повърхността на мембраната. Научи от Майлоу, че мембраната на газовите клетки е изключително здрава (както всички съставни части на Небесния господар, изработени в онази невероятна фабрика в небето), но не се съмняваше — съдържанието на бомбата ще успее да я прегори. А от другата страна чакаха милионите кубически футове водород…

Пое си дъх на пресекулки, сграбчи здраво цилиндъра в лявата си ръка и се приготви да завърти горния му край с дясната.

Не можеше.

Опитваше се. Отново и отново. Сълзите се смесваха с потта, заливаща бузите й, но просто не успяваше да подчини ръката си на желанието. Не би могла да завърти края на цилиндъра и да причини смъртта на всички хора, които живееха в „Господаря Панглот“, колкото и да ги мразеше. Е да, нямаше угризения, когато изстрелваха ракетите срещу Небесния господар от покрива на таверната, но не беше същото. Онова беше война, война за оцеляване. И тя не беше сама.

Не можеше да не мисли и за Майлоу. Никак не го харесваше, може би е и магьосник, но му дължеше живота си. Не беше честно, че изобщо не го предупреди за плановете си. Мислеше си дали да направи това, но нали той би я спрял.

Оставаше и самата тя. Не искаше да умре.

Джан наведе глава и заплака с глас. Изменяше на майка си. На Алза. На Минерва…

След малко се изправи, облече се и прибра бомбата в един от джобовете. Трябваше някак да се избави от нея. Може да се възползва от въздушната помпа в тоалетната. Джан вървеше назад към капака на входа и се опитваше да измисли някакво обяснение за изчезването си. Ако каже, че се е върнала да вземе нещо забравено и се е загубила…

Изкатери се по стълбата. Ами сега, попита се почти с безразличие. Да отиде и да се предаде на войните до люка? Не, още не искаше да вижда никого. Искаше да бъде сама. Ще отиде при горната спирка на стъклената клетка и ще чака другите да дойдат за следващата смяна. Нямаше представа след колко часа ще стане, но беше толкова потисната, че времето никак не я интересуваше.

Проблясъкът на червена светлина в мрака пред нея я отвлече от болезнените размишления. Джан смръщи вежди, не разбираше какво става. Дали инженерите поправят нещо? Но нали тогава целият район наоколо би бил добре осветен. Тя се приближи, без да внимава дали ще вдига шум и дали ще я забележат. Не й пукаше. Съскащ звук придружаваше светлината. После видя хвърчащи искри. Искри. Внезапно разбра какво означава това. Някой използваше открит пламък в забранената зона. Ако някъде изтича водород…

Светлината избухна и в широкото червено кълбо тя различи приведена фигура. Не беше с човешки очертания.

Джан се оказа на не повече от двайсетина фута от проблясващата светлина. Започна да отстъпва назад, вече се стараеше да не наруши тишината.

Дрънчене. Удари се в крепежен прът, ехото й се стори ужасно гръмко. След миг червената светлина изчезна. Тя се обърна и побягна. Изневиделица я пресрещна ново препятствие, тя отскочи и падна. Лежеше и се ослушваше за звук от стъпки. Не ги чу, но наближаваше някакво странно шумолене. Идваше от тавана.

Тя стана и се втурна с протегната напред ръка, за да се предпази. Знаеше съвсем сигурно какво я преследва. Хазини. Може би не един. Краткият оглед на това нещо я убеди твърдо, че срещата с Хазини е истинско нещастие.

Пред нея се виждаше светлина. Джан наближи тясната осветена ивица. Реши какво да направи. Щом стигне пътеката, ще завие наляво към люка, където чакаха войните.

Нещо скочи от тавана. Тя замръзна на място. Беше дълго към девет фута. Тялото му се състоеше от отделни сегменти. Прозрачни криле висяха сгънати отстрани. Имаше шест крайника. Стоеше изправено на задните два. Един от предните стискаше обемист мъждукащ предмет. Други два се стрелнаха напред. Сграбчиха я за ръката близо до рамото и за глезена. Тя изкрещя, острите като бръснач нокти се впиха в плътта й. От дърпането загуби равновесие и падна по гръб. Съществото се извиси над нея, държеше я здраво. Усещаше как кръвта й се стича по ръката и глезена. Изкрещя пак, когато Хазини наведе глава към нея и тя я видя по-ясно. Сякаш бе кръстоска от главите на кон и на комар. Вместо уши, космати антени се издигаха иззад очите, които гледаха прекалено умно, за да принадлежат на насекомо. Цветът му беше смесица между черно и сиво, кичури твърда четина стърчаха тук-там.

Джан се бореше, но без никакъв успех. Главата се привеждаше все по-ниско и Джан се задави от облъхналата я смрад на чудовището. През сълзите в очите си видя как „устата“ му се разцепи на три и от нея се показа тръба. Около ръба сякаш бяха наредени зъбци на трион. Цялата тръба бавно се въртеше.

„Мъртва съм, каза си Джан, макар да се дърпаше бясно. Това е наказание от Майката богиня, задето не отмъстих за Минерва…“

Въртящата се тръба излизаше все по-напред от устата. По зъбите блестеше някаква течност. Джан не се чудеше дали е отрова или вещество за храносмилане. Каквото и да направеше с нея съществото, краят щеше да бъде един и същ. Тогава си спомни за бомбата. Със свободната си ръка я измъкна от джоба, стисна със зъби края и го завъртя рязко. Чу се твърдо изщракване. После с истерична сила я напъха в приближаващата тръба. Главата на Хазини се метна назад, разтърси се в усилия да се отърве от нечаканата запушалка. Безмълвен писък отекваше в Джан: „Тридесет секунди!“

Съществото все по-трескаво се опитваше да махне бомбата. Сграбчи тръбата със свободната си ръка или лапа. Изтърва предмета, който стискаше. После пусна рамото на Джан и вече се мъчеше да прочисти тръбата с три от крайниците си. Но четвъртият все още не пускаше нейния глезен.

Джан се завъртя по корем, протегна ръце към един прът и се опита да се издърпа на свобода, но чудовището стискаше още по-силно и накрая тя почти чу пукането на костите си. Пищеше, докато почти изпадна в безсъзнание от болката.

„Колко секунди остават?“

Съществото я хвърли пак по гръб и я придърпа към себе си, въпреки че не спираше тръскането на главата си и човъркането с крайниците. Джан не можеше да види бомбата в тръбата. Надяваше се Хазини да я е всмукал навътре. Но ще избухне ли навреме, за да я спаси? Чу се звук като от мощно приглушено изпърдяване. Цялото тяло на Хазини се разтърси в конвулсия и се вцепени. Дим заизлиза от устата му и от досега скрити отвърстия на тялото. „Ииииии!“ проскърца умиращият и може би вече мъртъв Хазини толкова пронизително, че ухото едва възприемаше звука.

Живите клещи пуснаха глезена на Джан. Тя започна да отпълзява по гръб по-далеч от съществото. Не беше достатъчно бърза. Лапата, стискала допреди малко глезена й, се стрелна надолу и раздра тялото й от гърлото до корема. После обвитият в дим Хазини се стовари по гръб с гръмък трясък.

Джан като че отведнъж падна в ледена вода. Опита се да седне, но видя ужасната рана и се отпусна на коравия под. Обгърна се с ръце с надежда да опази тялото си от разпадане на парчета.

Когато черната забрава се спусна върху съзнанието й, беше добре дошла.

Глава четиринадесета

В собствените си очи Джан изглеждаше смешна и не се поколеба да го каже на глас.

— Глупости говориш! — провикна се Мари Ан с дразнещо пискливия си глас. — Изглеждаш абсолютно прекрасна! — После добави малко по-умерено. — Като преценим всичко накуп.

„Всичко накуп“, помисли си Джан кисело, означава, че за една изродена амазонка, да не споменаваме и белязания „земен червей“, изглеждаше приемливо. Макар че не би използвала думата „приемлив“, за да опише външния си вид в момента. Още разглеждаше отразената си в огледалото фигура. Харесваше й само чудесният тъмносин цвят на роклята. Но самата рокля беше твърде чудновата, както и кройката й. От различните стягащи приспособления, за които настоя Мари Ан, талията й стана нелепо тънка. Надолу роклята се издуваше над бедрата в нещо като камбана, стигаща до пода.

И ако беше напълно скрита от кръста надолу, положението нагоре бе почти обратното. Плътно прилягащият плат беше изрязан отпред в дълбока извивка, откриваща гърдите й до зърната. Но даже със сутиена, скроен да повдига гърдите нагоре, по никакъв начин не можеше да се сравнява с невероятните млечни жлези, демонстрирани от стоящата до нея Мари Ан. Според Джан тези хора определено страдаха от идиотско влечение към огромните гърди.

Странната гледка се допълваше от надутите ръкави на роклята, черната лентичка на врата, бялата пудра по лицето, червеното багрило по устните и инкрустираната със скъпоценни камъни тиара върху косата. Мари Ан оглеждаше своето творение с доволна усмивка.

— И собствената ти майка не би те познала — увери тя Джан.

— Ако майка ми ме видеше, щеше просто да ме посече със сабята си — каза Джан мрачно.

— Ооо, не говори така! — извика Мари Ан, явно шокирана. — Трябва да забравиш този ужасен начин на живот, с който си свикнала като амазонка. Той вече е минало за тебе. По-добре мисли за бъдещето си с нас. Отсега твоят живот ще бъде съвсем различен.

— Сигурна съм в това — меко каза Джан.

Отново изпитваше усещането, че ситуацията не е истинска, може би сънуваше. Често й се случваше през последното денонощие, откакто я доведоха в обитаваната от Аристократите част на „Господаря Панглот“. Всъщност всичко изглеждаше нереално, още от момента, в който дойде на себе си след сблъсъка с Хазини. Погледна разголените си гърди. Белегът беше избледнял до тънка бяла линия. Следите от грубите шевове също почти не се забелязваха. Но може би все пак тя е мъртва. Може би това е сън, пратен й от Майката богиня в преддверието на рая. Ястията, ароматните вани, разкошното легло — наистина й се струваше, че е в рая.

— Още ли съм жива? — прошепна изненадата си, когато за първи път отвори очи и видя Майлоу, надвесен над нея.

— Едва отърва кожата, малка амазонке — каза той усмихнато. — Членовете на Гилдията на Медиците в „Панглот“ не се различават много от касапи, ама поне още могат да зашиват рани, даже толкова дълги като твоята. Нямаш увреждания на вътрешните органи. Но загубата на кръв и шокът почти те бяха убили. Най-лошото мина. С твоите възможности за възстановяване ще се справиш. И даже няма да можеш да показваш белег от цялата тази история.

Джан промърмори:

— Майката богиня е с мен.

После потъна в дълбок сън.

При следващото събуждане Майлоу я накара да пийне няколко глътки вода от манерката. Тя започна да различава заобикалящите я неща. Лежеше в нишата. Опита се да вдигне глава, за да види какво става с тялото й, но беше твърде слаба.

— Не усещам… болка — прошепна тя.

Майлоу й показа приспособление, което тя позна. Хиподермична игла. В болницата на Минерва също имаше останали от тях.

— Инжектирах ти хормон, който стимулира отделянето на обезболяващи вещества в организма. Доста ми струваше да се сдобия с него. Един Свободен от селото си е уредил пряк достъп до аптеката на Аристократите.

— Благодаря ти…

— Моя мила малка амазонке, не смесвай щедростта ми с човеколюбието — той пак се хилеше. — Спомни си за нашето споразумение. Почти колкото тебе желая твоето младо тяло да се върне в нормалното си състояние.

Тя почти успя да се усмихне.

— Имаш ли достатъчно сили да ми кажеш какво се случи? — попита той.

— Загубих се… — шепнеше тя. — Обикалях… часове. После видях… Хазини. Подгони ме. Раздра ме… Мислех, че ме сряза на две парчета…

Не можеше да продължи. Майлоу прокара пръсти по несъществуващата си коса и загледа мълчаливо. После каза:

— Знаеш ли, че стана героиня? Всички смятат, че си се сблъскала с Хазини, отнела си му онази горелка от Старата наука и си го изгорила с нея.

Тя повдигна вежди.

— Каква горелка?…

— Приспособлението, с което е прорязал външния корпус и почти прегорил и вътрешния, когато си му попречила. Вече си имат теория — от гнездо на Хазини са подбрали този с най-силните криле, дали са му горелката, намерена вероятно в някоя стара развалина и са му казали да пробие една-две газови секции. „Панглот“ би загубил височина и би се оказал в обсега на останалите хазини. Най-неприятното в цялата история е, че съществото не е знаело за водорода в секцията, която се канело да пробие. Щеше да бъде страховита изненада за Хазини, когато вместо „Панглот“ върху гнездата им се стовареше огромно огнено кълбо.

Той неочаквано сграбчи рамото й, от очите му лъхаше студ.

— Но аз зная какво всъщност се е случило там горе. И зная ти какво си смятала да направиш. Онази нощ ти и Хазини май сте искали едно и също — гласът му беше суров.

— Какво… искаш да кажеш?

— Много добре разбираш. Говоря за твоята безценна реликва от Минерва, онзи „символ на властта“, дето трябваше да защитаваш дори с цената на живота си. Май си го загубила някъде.

— Така ли… — трудно й беше да мисли.

Искаше отново да потъне в сън.

— Я стига си се преструвала. Този предмет веднага ми се стори подозрителен, но ти се доверих. И за отплата реши да ме превърнеш във въглен заедно с всички други, като възпламениш бомбата. Вие от Минерва можете да дадете един-два урока по жестокост на тези тук, в Небесния господар.

— Не… не… — протестира тя едва-едва, опита се да поклати глава отрицателно. — Не можах да го направя… не можах. Отказах се…

Той се взираше в очите й. Накрая заговори:

— Предполагам, че казваш истината — изражението му се смекчи. — И щом си се отказала да изпълниш мисията си, налетяла си на Хазини. Сигурно си използвала бомбата, за да го убиеш. Абсурдна идея е да отнемеш горелката от Хазини в пълната му сила и да я използваш срещу него.

— Ами да… — тя му разказа какво е направила.

Той пак се засмя.

— Значи направо в смукалото му, а? Доста ловка си била. Ако те беше засмукал с това нещо, щеше да те обърне с хастара навън. За Хазини човешката кръв е деликатес.

— А те… ще намерят ли парчета… от бомбата? — попита тя.

— Не се тревожи. Никой не е възнамерявал да прави аутопсия на гадината. Очевидно е била изгорена до смърт, а горелката се търкаляла наоколо. Когато войните довтасали след твоите крясъци, стигнали до натрапващия се извод, че ти си го победила. Изхвърлили тялото на Хазини и никой друг не би могъл да научи истината.

— Добре… — промърмори тя.

Не можеше да задържи очите си отворени.

— Спи — каза той и тя се подчини.

Някой почука на вратата зад розовите драперии, покриващи стените и тавана.

— Да? — обади се Мари Ан.

Сирай, прислужницата на Мари Ан, влезе в гардеробната през пролуката в драпериите. И Сирай като Джан беше освободена робиня, затова имаше същия татуиран кръг около черната звездичка на бузата. Макар и бивша робиня, Сирай не беше и Свободна. Мари Ан каза, че била Крепостна и Джан прие това като само още едно от названията за робиня. Но имаше и разлика — да бъдеш робиня при Аристократите беше за предпочитане пред същото положение, където и да е другаде в Небесния господар. Тя хареса Сирай от пръв поглед. Прислужницата беше стройно момиче с много светла коса и красиви зелени очи. Лицето й излъчваше ум и чувствителност, две качества твърде редки според Джан на борда на въздушния кораб. Но признаваше пред себе си, че Мари Ан също й е симпатична въпреки явната си глупост.

Сирай почтително склони глава пред Мари Ан и каза с мекия си приятен глас:

— Господарке, принц Мажид би желал да знае дали Вие и гостенката сте готови. Той чака в салона.

— Мила Сирай, след малко ще се присъединим към него — каза й Мари Ан.

Докато Сирай излизаше, Мари Ан нервно оправи излязъл изпод тиарата кичур коса на Джан.

— Наближава моментът на славата за тебе — каза тя сякаш останала без дъх. — Сигурно си много развълнувана.

— О, много — потвърди Джан и се усмихна на отражението на Мари Ан в огледалото.

Принц Мажид, висшият камерхер на „Господаря Панглот“, изглеждаше на Джан все така нелепо, както и в деня на пленяването й. С впития в дългите му и малко кльощави крака клин на червени и оранжеви райета и в широката куртка с ръкави като балони той напомняше някаква рядка птица. Тя едва сдържаше смеха си, колчем погледнеше яркозеления кожен предпазител на половите му органи. Щом се сетеше за името на тази принадлежност — „намордник“, й ставаше още по-трудно да не се разкиска.

Когато те влязоха в салона, той стоеше до един от прозорците с гръб към тях. Обърна се и произнесе с обичайния си пронизителен глас:

— А, ето ви и вас най-сетне.

Като чоплеше острата си брадичка с пръстите на едната ръка, а с другата, хванал дръжката на церемониалната сабя, той демонстративно обикаляше, оглеждаше Джан и странно пръхтеше с носа си. Тя си мислеше колко лесно би било да го хване за гръкляна, да измъкне сабята му и да я забие в сърцето му. Но освен мимолетно удовлетворение не би постигнала нищо друго, затова се задоволи с великолепната гледка, която се откриваше през редицата наклонени навън прозорци. Те заемаха цяла стена от салона. Слънцето залязваше зад далечна планинска верига и оцветяваше облаците в огнено червено.

— Е, мисля че изглежда задоволително — неохотно каза Принц Мажид.

— О, Филус, но тя е направо прекрасна! — викна Мари Ан с вкопчени една в друга длани.

— Да, за амазонка има приличен вид — натърти той. — А сега да вървим. Не бива да караме Принц Каспар да ни чака.

— Искаш да кажеш лейди Джейн — забеляза тя с гримаса.

Принц Мажид я изгледа втренчено и Мари Ан видимо се сви под тежестта на погледа му. Докато вървеше зад тях по широкия, покрит с килими коридор, Джан промълви несигурно:

— Принц Мажид, ами аз си мислех, че ще срещна самия господар Панглот тази вечер…

Той въздъхна пресилено и каза със снизхождение:

— Няма господар Панглот, момиче.

Беше четвъртото или петото поред пробуждане.

— Какво ми правиш? — попита Джан, след като изплува от дълбокия кладенец на съня. Майлоу се беше надвесил над нея.

— Успокой се. Само сменям превръзката, това е всичко. Бих ти още една инжекция от блокиращия болката хормон и няма да усетиш почти нищо.

— Искам да видя — опита се да надигне главата си.

— Не те съветвам.

Но тя имаше повече сили и успя да погледне голото си тяло.

— О, Майко богиньо — въздъхна Джан и отпусна глава на твърдата възглавница.

Видя рана с разкъсани краища, спускаща се между гърдите й чак до корема. Съшита беше с груби черни конци, като че иглата е била в ръцете на разтреперан пияница. Джан бе убедена, че ако кихне или направи рязко движение, конците ще се скъсат и тялото й просто ще се разтвори, разпилявайки вътрешностите.

— Майко богиньо — промърмори отново и здраво стисна клепачи. Опитваше се да диша съвсем леко.

— Не е толкова страшно, колкото изглежда — каза Майлоу.

Думите му изобщо не я утешиха.

— Остави ме да си умра на спокойствие.

— Сериозно ти говоря. Оздравяваш бързо и това трябваше да се очаква. Можем да махнем конците след няколко дни.

— Не! — извика тя в паника. — Само тези конци не ми дават да се разпадна!

Звънливият смях на Майлоу й се стори доста неприятен.

Но той беше прав. След три дни Джан бе достатъчно силна, за да стане от леглото и с помощта на Майлоу да отиде до тоалетната. Можеше вече и да се откаже от силните бульони, с които той я поеше, и да се храни нормално.

Радваше се, че поне от време на време се движи без помощ, защото се отвращаваше от пълната си зависимост от Майлоу и от принудителната интимност. Обаче трябваше да признае, че той по никакъв начин не се възползва от положението и се оказа наистина умел санитар. Но дългът на Джан ставаше все по-тежък и това не й се нравеше. Все някога трябваше да се разплати, а цената бе непоносима.

Но засега му беше благодарна, че й прави компания, докато тя лежеше и се възстановяваше. Бяха го освободили от работа, за да се грижи за нея. Заповедта идваше от Аристократите, не от Баниън, Майлоу не забрави да изтъкне това.

— За тях ти си темата на деня. Може би ще успеем да извлечем полза от положението.

На петия ден Майлоу обяви, че е достатъчно оздравяла и реши да махне конците. Блокиращият болката хормон беше свършил и Джан доста зле преживя следващите минути. Затвори очи и захапа ръката си, за да не вика.

Стори й се, че минаха часове, преди Майлоу да съобщи:

— Готово.

Тя надигна глава и погледна. Дългата рана се беше променила неузнаваемо за няколко дни. И сега беше червена и грозна, но изглеждаше като обикновено повърхностно порязване. Раните на глезена и рамото също бяха заздравели.

— Благодаря ти — каза тя.

— Беше удоволствие за мен — отвърна той с някак закачлив тон.

Джан се сети, че ръката му все още е на лявото й бедро. Лежеше гола под погледа му. Бутна ръката му настрана и бързешком се покри до брадичката с тънкото одеяло.

Майлоу се наслаждаваше на нейното объркване.

— Сега, щом си се отказала да взривяваш „Господаря Панглот“ и мен заедно с него, не виждам защо да не изпълниш и твоята част от малкото ни споразумение. Можеш ли?

След дълго мълчание тя тихо пророни:

— Не…

— Добре. Щом оздравееш напълно, ще очаквам доброволното ти съдействие — той стана от леглото. — Опитай се да поспиш още. Отивам до селото да купя храна. Няма да се бавя.

Джан не можа веднага да се унесе и след като заспа, сънят й бе неспокоен. Когато се събуди, тромавото и пъхтящо туловище на Гилдмайстор Баниън стоеше до нея.

Глава петнадесета

За сметка на всички останали обитатели на „Господаря Панглот“ Аристократите си позволяваха лукса на широките пространства. Джан видя това веднага, щом попадна в тяхната част на въздушния кораб, но и последните съмнения се изпариха с влизането в „Големия салон“. Залата се оказа неимоверно обширна. Беше дълга стотици футове и също толкова широка в основата. Джан разбра, че се намира в носа на Небесния господар. Може би не много под най-предната му точка. Две редици високи прозорци, значително превъзхождащи тези в апартамента на Мажид, се сливаха в широка дъга в далечния край на залата. Бели облаци прелитаха на кълба край прозорците.

Сигурно повече от триста души изпълваха залата, но тя въобще не изглеждаше претъпкана. Ако съдеше по облеклото им, повечето бяха Аристократи, но имаше и много слуги и роби, които разнасяха подноси с напитки и храна. Застанала на върха на късата стълба между принц Мажид и Мари Ан, тя пак усети колко нереално е ставащото. Усещането стана по-силно, когато тълпата долу се обърна към нея и всички се смълчаха.

После някой започна да пляска с ръце и не след дълго всички, освен слугите, го последваха. Джан стреснато осъзна, че ръкопляскат на нея.

Принц Мажид докосна лакътя й, подсещаше я да върви напред. Тя тръгна надолу по стъпалата, придружена от другите двама. Когато стъпиха на пода, приветстващите я Аристократи се разделиха на две и между тях се откри широка пътека до другия край на залата. Пред срещната точка на прозорците имаше малко възвишение. Там седяха двама — жена и мъж. Джан знаеше кои са. Мъжът беше Принц Каспар. А жената — неговата майка лейди Джейн. Джан смяташе, че те са върховните властители на Небесния господар. Изненадата беше, когато научи, че не съществува Господар Панглот. Но някога имало, даже неколцина. Но от оскъдните парчета информация, неохотно процедени от принц Мажид по пътя към „Големия салон“, излизаше, че династията Панглот била пометена преди векове от съперничеща фамилия Аристократи. Тя се замисли дали и днешните Аристократи са склонни към междуособици за заграбване на властта.

Преминаха покрай ръкопляскащите Аристократи: Джан, принц Мажид и Мари Ан — на една стъпка зад нея. Принц Каспар се оказа много по-млад, отколкото Джан си представяше. Нищо повече от младок, би трябвало да е на нейната възраст или още по-малък. И както отбеляза пробуденото й любопитство, беше най-красивият мъж, когото бе срещала досега. Дългото ъгловато лице се открояваше в рамката на пусната по раменете черна коса, гладката кожа изглеждаше съвсем бяла, а за кафявите му очи не намираше друга дума освен „грамадни“.

Лейди Джейн, седнала по-назад на възвишението, беше по-възрастно подобие на сина си. Имаше същото продълговато красиво лице с приятно очертани скули и бяла кожа, но очите й не бяха кафяви, а сини. И за разлика от очите на сина, бяха ледени.

Когато Джан, Мажид и Мари Ан спряха пред възвишението, Принц Каспар и неговата майка станаха. И двамата бяха облечени в черно, нарушено само от белите яка и маншети на принца и кърваво червения камък между гърдите на лейди Джейн. Принцът вдигна ръце и ръкопляскането спря отведнъж. Той погледна надолу към Джан и се усмихна. Беше хубава усмивка и докосна нещо в душата й. Тя също му се усмихна. В този момент пръстът на Мажид я мушна остро в гърба и тя си спомни какво очакват от нея. Неловко коленичи и склони глава, както я научи Мари Ан. Принц Каспар каза:

— Джан Дорвин от Минерва, всички тук ти дължим голяма благодарност. Ако не беше твоята храбра съпротива срещу промъкналия се Хазини, „Господарят Панглот“ сигурно щеше да загине. — Той говореше меко, но отчетливо. — И затова ние с удоволствие ти прощаваме всички минали грехове срещу нас и ти даряваме свободата и почетното положение на Аристократка. Ти ще ползваш всички наши права и привилегии, с изключение на едно — не можеш да влезеш чрез брак в семейство на Аристократи. Добре дошла, Джан Дорвин. Благодарим ти.

— Аз Ви благодаря, Ваше Височество — каза Джан, колкото можа искрено.

Принц Каспар вдигна ръце и ръкоплясканията гръмнаха отново. Джан пак коленичи и склони глава. Опитваше се да преглътне сълзите. Изпитваше само срам. "Прости ми, Майко богиньо, молеше се тя. Не го направих нарочно. Не исках да спасявам „Господаря Панглот!“

Докато представяха Джан, Майлоу лежеше в нишата и сънуваше…

Бронираният флипер кацна на покрития с чакъл двор пред внушителната къща на Каген. Той излезе и един двукрак кибероид спря, за да го огледа. Удовлетворен, продължи патрулната обиколка на стената. Каген изтърча от къщата, придружен от клониран войн с безизразно лице. Очевидно беше твърде възбуден. Майлоу следеше приближаването му с перверзно удоволствие. Каген беше преобразувал и себе си до такава степен, че нищо не напомняше предишния му облик. Но походката му го издаваше. Все още се клатеше като предишния дебелак. Гъвкав строен дебелак.

— Радвам се, че можа да дойдеш, Хейз. Няма да останеш разочарован! — каза той, стискайки ръката на Майлоу. — Ела да видиш…

— Не вярвах да постигна успех — каза Каген задъхано, докато влизаха през широката врата. — Изгубих първите три зародиша в процеса на ускоряване на развитието. Но успях с номер четири. Онези, с белите престилки, една седмица не изтрезняха от радост.

Каген заведе Майлоу в мазето. Стигнаха до метална врата, пазена от друг клониран войн. Каген притисна дланта си върху биоключалката и вратата се плъзна встрани. Вътре беше тъмно.

— Тя не обича светлината — обясни домакинът.

В процеждащата се светлина от коридора Майлоу забеляза очертанията на фигура, седяща на леглото. Жена, при това съвсем обикновена наглед. Две ръце, два крака, една глава…

В този миг Каген включи осветлението. Жената, по-точно момичето, извика и закри очите си с ръка. Майлоу я зяпна.

— Уникална е, нали? Експонат за колекцията на истински ценител — каза Каген гордо.

Кожата й беше прозрачна. Под нея ясно се виждаха пулсиращите вени и артерии, пластовете подкожна мазнина, мускулните влакна…

— Момиче, дръпни си ръката и погледни насам! — заповяда Каген.

Тя се подчини с нежелание. Уплашени очи гледаха през прозрачните клепачи. Две зелени езера живот надничаха от сякаш одраната глава. Каген се обърна към Майлоу:

— Е, какво ще кажеш за нея?

Майлоу се събуди и седна на леглото. Стисна главата си в ръце и простена. После се наведе и повърна върху чистия под на нишата.

Джан си отдъхна, когато възбудено бърборещата Мари Ан най-накрая й пожела лека нощ и я остави сама в спалнята. Тя свали и останалото бельо. Мари Ан й беше помогнала да се освободи от нещото, наричано „корсет“. После надяна робата, ушита от невиждано тънък плат. С уморена въздишка Джан седна на мекото легло и зарея поглед към беззвездната нощ, надничаща през единствения прозорец. Представянето пред двора я изтощи. Да се усмихва и да се държи учтиво с Аристократите, докато вътрешният й глас неспирно напомняше: „Това са хората, които убиха майка ти, баща ти, всички твои приятели… тези хора унищожиха Минерва!“ Но аз нямах избор, казваше си тя. Трябва да направя каквото ми каза Майлоу и да се възползвам от положението си. Той има план.

Тя се ужаси онзи ден, когато се събуди и откри грамадния Гилдмайстор в нишата на Майлоу. Отпърво помисли, че е насаме с този урод и очакваше най-лошото, но после видя зад него Майлоу и един от надзирателите. Уплаши се да не би Баниън да я отведе със себе си, но той беше само изпълнител на заповед. Заповед от Аристократите. Надуто й каза, че господарят Панглот милостиво е решил да я възнагради за героизма и ще й върне свободата. Когато здравето й се подобри, ще я отведат в апартамента на висшия камерхер Принц Мажид, където засега ще намери своя нов дом. После Баниън я потупа по бузата и рече със съжаление:

— Каква загуба, мила моя. Имах някои планове за тебе.

Той успя да промъкне туловището си през тесния вход на нишата и Джан изумено погледна Майлоу. Изглеждаше твърде жизнерадостен.

— Поздравявам те — каза и се отпусна на стола.

— Не искам да отивам там, не искам да живея с Аристократите — протестира тя.

— Значи искаш да останеш тук като робиня? Искаш да бъдеш стъклоходец и да свършиш като играчка на Баниън?

— Не — призна Джан. — Но…

— Аха, разбирам какво те мъчи. Не искаш да се разделяш с мен.

— Дрън-дрън — изтърси тя и веднага съжали за това.

Но Майлоу все се усмихваше. Реакцията му я озадачи.

— Не ми се виждаш много огорчен, че ей сега ще ме отведат. Аз пък си мислех, че и ти си имаш „планове“ за мен.

— И сега ги имам. Но вече не са същите.

Джан се намръщи.

— Хич не те разбирам.

— Те вече не се отнасят до твоето тяло, а до новото ти високо положение в нашето малко въздушно общество. Ще имаш възможност да ми направиш доста услуги.

— Като какви например? — попита тя с подозрение, вече си представяше как краде разни луксозни предмети, за да ги носи на Майлоу.

— Като ми помогнеш в постигането на целта, към която се стремя през трите години, прекарани на борда на това нещо. И ако го направиш, обещавам ти двете най-нежно мечтани от сърцето ти неща.

— И кои са те?

— Твоята свобода. И отмъщението срещу „Господаря Панглот“.

Някой почука тихо. Джан изръмжа едва чуто, очакваше да види пак Мари Ан. Но вратата се отвори и влезе Сирай. Беше облечена в къса бяла нощница и косата й беше разрошена. Джан предположи, че е станала от леглото си.

— Господарката ми каза да видя имате ли нужда от нещо — каза тя. — Смятайте ме вече за Ваша прислужница.

— Благодаря ти, но нищо не ми трябва и изобщо няма да се отнасям към тебе като към моя прислужница — изрече Джан твърдо.

— Намирам, че е по-добре да правим каквото казва господарката. Така животът е по-спокоен.

— Лошо ли се държи с тебе?

Сирай сви рамене едва-едва.

— Не, не физически. Но може да бъде страшно досадна, ако нещата не стават според желанията й.

— А какво ще кажеш за Принц Мажид?

Пак същото движение.

— Най-добре е и той да остава доволен — каза тя загадъчно.

Джан потупа леглото.

— Ела да седнеш при мен. Бих искала да си поговорим малко. Е, ако не искаш да се върнеш в леглото си.

— Не — Сирай дойде при нея и седна.

Спогледаха се.

— Ти си много хубава — промълви Джан.

— Благодаря. Ти също.

Последва мълчание. Сирай каза:

— Добре ли се чувстваше тази вечер?

Джан изкриви лицето си.

— Беше мъчение. Тези Аристократи са странни хора. С когото и да говорех, приказваше само за себе си. Започваха с по някой вежлив въпрос, например дали съм се оправила напълно след раната, и после изобщо не се интересуваха от моите думи. Останалото в разговора беше все за техните си проблеми. Не че според мен имат каквито и да било грижи.

— Не, живеят си в техен свят. Всичко извън него не им е особено интересно. Прекарват времето си в игри, гледат си „забавленията“, правят секс и се подмазват на Принц Каспар и неговата майка. Между другото, представиха ли те и на тях? На принца и лейди Джейн?

— О, да. После си поговорихме малко. Той ме покани в техните апартаменти утре за вечеря. Не ми се иска, но май не аз решавам.

— Как ти се стори? — попита Сирай.

— Много е красив. За мъж…

Недоизказаното натежа във въздуха между тях.

Джан неочаквано усети непреодолимо желание да прегърне Сирай. До болка се нуждаеше от успокояващата прегръдка на друга жена. Толкова отдавна…

Тя се поддаде на изкушението. Наведе се към Сирай и я прегърна, после зарови лице в шията й.

— Моля те, прегърни ме.

Сирай обви с ръце Джан, но не силно. Седяха така, после Сирай каза тихо:

— Искаш ли да спя при тебе?

— О да, искам — въздъхна Джан. — Повече от всичко.

Сирай внимателно се освободи от ръцете на Джан, стана и свали през глава нощницата си, като я пусна на пода. Не носеше нищо друго отдолу. Стоеше загледана в Джан. Накрая промълви хладнокръвно:

— Ти наистина се учиш бързо.

— Какво искаш да кажеш? — Джан не разбираше отношението й.

— Учиш се как да се отнасяш с мен като със слугиня. С тази скорост ще станеш чудесна Аристократка.

Джан спря да диша.

— Мислиш си… мислиш си, че насила те карам да правиш секс с мен ли?

— Не е ли така?

— Не! Разбира се, не! — На Джан й притъмня от предположението на Сирай. — Надявах се и ти да искаш.

— Аз не съм от Минерва, Джан — тихичко й припомни Сирай.

Джан едва сега разбра какво е станало. Закри устата си с ръка.

— Олеле, такава каша. Искам да кажа, аз само… — тя съвсем се обърка. — Не харесваш жени, нали? Тоест, не спиш ли с жени?

— Спя с жени. Когато ми се налага. И откакто обслужвам Аристократите, преспала съм с доста жени. И с доста от мъжете.

— Значи те принуждават!

Сирай сви рамене.

— Нека да го кажем така — нямам избор. Освен ако искам пак да бъда обикновена робиня. Но тук поне се живее по-добре.

Джан не знаеше какво да каже. Всичко в нея се оплете. Все още беше объркана и обидена, и се гневеше от положението на Сирай. И все още беше сексуално възбудена. Каза бързо:

— Моля те, облечи си нощницата. Съжалявам, нищо не съм разбрала.

— Всичко е наред — отвърна Сирай.

Тя се наведе за нощницата. Когато я облече и я опъна, Джан каза:

— Все пак постой, моля те, нека да си поговорим. Но, само ако искаш, като приятелки. Не си мисли, че ти налагам някакво задължение.

Сирай я погледна изпитателно и се усмихна.

— Ще се радвам да остана още малко, като твоя приятелка. — Тя пак седна на леглото до Джан.

— Сирай, откога си в „Господаря Панглот“?

— От три години. Живеех в морето. В плаващ комплекс. Знаеш ли какво е това?

— Ами да. Робът, с който, хъм, се сприятелих… той също живял в такова място. Казва, че било като плаващ град — хрумна й нещо. — Може и двамата да сте живели в един и същ! Познаваш ли мъж на име Майлоу?

Със споменаването на името му лицето на Сирай помрачня.

— Майлоу ли? С него ли си се сприятелила?

— Да. Значи го познаваш? Чудноват човек, но ми спаси живота. Неведнъж, както си мисля.

— Познавам Майлоу, даже твърде добре — каза леко озъбената Сирай. — И никак не го обичам. Заради него загина и нашият морски комплекс. Накрая успя да убеди съвета, че било по-добре да се преместим близо до брега. Вярно, условията в открития океан се бяха влошили, но можехме да оцелеем там още много, много години. Не ме питай какво е искал всъщност, но откакто се появи в комплекса, все настояваше да се приближим до сушата.

Джан не разбра.

— Откакто се появи ли? Каза ми, че се е родил във вашия плаващ град.

— Това ли ти каза? — Сирай завъртя глава. — Не. Появи се десетина години, преди да ни потопи „Господарят Панглот“. Беше в някаква плаваща капсула от непознат за нас тип. Беше запечатана и в нея много трудно можеше да се проникне. Освен него вътре имаше три трупа. Бяха мъртви от седмици. Майлоу се намираше в дълбока кома и очаквахме, че няма да го бъде още дълго, но той внезапно дойде на себе си.

Джан направи кисела гримаса.

— Защо ли пък му е трябвало да ме лъже? Не разбирам…

— Уверявам те, не е лесно да разбереш Майлоу — каза Сирай. — Никой не го харесваше, но той знаеше толкова много неща, особено за машините и електрониката, затова беше добре дошъл при нас. А ни подмами към гибел. Загубих всичко. Родителите си. Съпруга си…

— Преживели сме едно и също — каза Джан съчувствено.

Прииска й се да докосне Сирай, но не й се стори разумно. Мислите й се върнаха към Майлоу.

— Той ми разказа най-различни неща. Чудя се колко ли от тях също са лъжи.

— Какви неща?

— О, за миналото. За ранната история. За Генетичните войни и другите събития. Бил научил от вашите исторически машини, били сте имали такива.

Сирай пак поклати глава.

— И това е лъжа. В библиотеката имахме всичко на всичко няколко технически справочника и романи, записани на лента и няколко холографски художествени филма. И нищо по история.

Джан се канеше да попита какво означават „романите“ и „холографските филми“, но се сети за още нещо, беше ужасно.

— Каза ми и друго… Поне за това трябва да ми кажеш, че не ме е излъгал…

Сирай я гледаше неспокойно.

— Какво ти е? Изведнъж пребледня.

— Майлоу каза, че моят град е бил само част от Минерва — побърза да каже Джан. — Имало други, за които не съм знаела… досущ като нашия град. Казал ми е истината, нали?

Очите й се взираха с молба в Сирай. Но Сирай не вдигаше поглед от ръцете си, преплетени в скута й.

— Съжалявам, Джан — почти прошепна тя. — Не съм чувала за други оцелели части от Минерва. Вашият град беше единствен.

Джан рязко вдиша, после въздухът излезе от нея в късо хълцащо ридание. Разтрепера се. Толкова важно беше, че Минерва все още съществува някъде другаде. Даваше й сили да живее, знаеше, че други от нейния народ няма да позволят да угасне духът на Минерва. А сега…

Сега отново трябваше да се изправи пред ужаса — тя е единствената жена, оцеляла от Минерва. Тялото й се тресеше от плач. Можеше ли да понесе това?

Смътно усети ръцете на Сирай, люлееше я нежно напред-назад.

— Хайде, Джан, успокой се — нашепваше Сирай в ухото й. — Всичко ще се оправи. Исусе, та тя е още дете…

Джан отчаяно се вкопчи в нея. Още дълго хълцането й не затихваше и тя не пускаше Сирай. Накрая Сирай каза:

— Джан, сега е най-добре да си легнеш.

Джан тъжно се дръпна. Не желаеше да остава сама, но можеше ли да поиска повече от Сирай? Гледаше я как оправя леглото и послушно се вмъкна в него, щом Сирай я накара. Но неочаквано Сирай легна до нея.

— Какво… — започна тя, но Сирай сложи два пръста на устните й.

— Мълчи. Правя каквото желая да направя. Като приятелка. Добре ли е?

Джан се усмихна.

— Добре е.

— Стига приказки — каза Сирай и я прегърна.

Облегнат на високия парапет, Майлоу гледаше безкрайната пустош, над която се носеше въздушният кораб. Огледа се, когато Джан излезе на тясната открита наблюдателна площадка. Тук се бяха уговорили да се срещат. Той се усмихна, очите му шареха по нея от горе до долу.

— Отиват ти тези изискани дрехи — отбеляза весело.

— Това е най-простата рокля, която открих — отвърна тя студено.

Носеше дълга права рокля в сиво и черно, а под нея, въпреки протестите на Мари Ан — нищо. Не понасяше стягащото бельо и си науми да го слага само при официалните събирания.

Майлоу се взря с явно възхищение в изрязаното деколте.

— Добре зараства. Белегът почти не се вижда.

Тя скръсти ръце на гърдите си.

— И как мина снощи? Блесна ли пред обществото? Срещна ли се с Господаря Панглот? — разпитваше той.

— Майлоу, нашето споразумение беше дотук. Не знам какво искаш, но няма да ти помогна да си го вземеш. Изобщо не искам да те виждам. Нито пък ми се говори с тебе. И само за това дойдох днес, нямам друго да ти казвам.

Той се учуди.

— Ама какво ти става? Какво се е случило снощи?

— Научих как си ме лъгал. Не съществуват никакви други части от Минерва. Само моята е била останала. И нея вече я няма. Всичките ти приказки са лъжи.

Майлоу сви рамене.

— Изглеждаше най-доброто, което можех да направя за тебе в онези дни.

— Какво изглеждало? — тя не вярваше на ушите си.

— Емоционално ти беше твърде зле. Почти губеше желанието за живот. Нещо трябваше да те съживи, да ти даде надежда и тъй нататък. И затова измислих „лечебната лъжа“, както я наричат. Трябва да признаеш, че постигнах успех.

Джан сви юмруци. Искаше да размаже това лице с наглото му самоуверено изражение.

— Копеле мръсно, знаеш ли какво ми направи!

— Каквото направих, беше за добро. Все още съм сигурен в това. И стига с тези глупости. Ще се придържаш към нашето споразумение. Казах ти какъв е залогът. Ако постигна целта си, и двамата получаваме свободата си и „Господарят Панглот“ попада под нашата власт.

Тя се изсмя горчиво.

— Май си въобразяваш, че вече ще ти вярвам за каквото и да било? Майко богиньо, може би за всичко си ме излъгал. За миналото, особено за твоето минало.

Той завъртя глава отрицателно.

— Не, кълна се, не съм те излъгал.

— Брей. Само дето Сирай не го потвърди.

В очите му се появи напрежение.

— Коя Сирай?

— Може и да не си спомняш. Живял си в същия плаващ град. Но тя поне добре те е запомнила. Май не те обича.

— Да, помня я — процеди той бавно. — Значи с нея си говорила?

— Станахме много близки приятелки. Разказа ми как са те намерили в капсула с три трупа, само десетина години преди да ви плени „Господарят Панглот“. Историйката доста се различава от онази, дето ми я разправяше.

Той въздъхна.

— Добре де, и в това те излъгах. Но само защото не би повярвала на истината, ако ти я кажех.

— И каква е тя? — недоверчиво попита тя.

— Тази капсула беше авариен спасителен модул. Излетя от космически кораб, който после се разби в морето.

— Какъв космически кораб?

— Устройство, приспособено да пътува през пространството. От планета на планета. А този идваше от планетата Марс.

— Марс? — тя изтръпна.

Той посочи нагоре.

— Марс. Не си ли чувала за планетата Марс?

— Разбира се, чувала съм. Искаш да ми кажеш…

— Точно това искам да ти кажа. Идвам от Марс.

ЧАСТ ВТОРА

АРОМАТНИЯТ БРИЗ

Глава шестнадесета

Джан се наведе над принц Каспар и игриво погъделичка голата му гръд с кичур от своята вече дълга коса.

— Моля Ви, господарю и повелителю мой, време е да ставате.

Със затворени очи Каспар побутна настрана косата й.

— Защо пък да ставам? Твърде е рано — промърмори той.

— Нима пак забравихте? Имате дежурство в командния пункт. След няколко часа трябва да стигнем Бандала.

— Говняна работа — изръмжа той. — Хич не ми пука. И да съм, и да не съм там е все тая. Гормън командва истински там долу.

„Истина е“, каза си Джан, но се учуди, че Каспар също го признава. „Все пак сигурно дълбоко в себе си той не си вярва — говори зле за себе си само за да се покаже.“

— Изобщо не е така, господарю мой — каза му тя, като го докосна ласкаво с ръка. — Вие сте незаменим в командния пункт и съзнавате това. Гормън и неговите инженери са само умели ръце, движени от Вашия благороден ум.

Той отвори очи. Никога не й омръзваше да се вглежда в тях.

— Подмазвачка — каза той.

Но в гласа му нямаше недоволство. Ласкателствата винаги влияят на хората, казваше Майлоу. Човешкото его няма емоционална защита срещу тях дори ако рационалната част на ума ги разпознава.

Джан го целуна по устата.

— Говоря истината, господарю мой.

Каспар я обгърна с ръце и здраво я притисна към себе си. После се претърколи в леглото и се оказа върху нея.

— Пак ли… вече! — каза тя на пресекулки.

— Ти си виновна — отвърна той дрезгаво, влизайки в нея. — От тази твоя амазонска миризма е… Страшно ме възбужда.

Каспар свърши и пак се отпусна по гръб. Мълчеше. Накрая каза:

— Ще дойдеш ли с мен в командния пункт днес?

— Разбира се, господарю мой.

— Харесва ти да ходиш там, нали? — той се вгледа в нея.

Джан веднага настръхна.

— Да, повелителю. Нали Ви казах — много е интересно.

— На жените такива неща не са им интересни. Машинарии и тем подобни. Та каква е истинската причина?

Тя усети признаците на зараждаща се паника. Дали пък не е отгатнал истината? Дали някоя нейна постъпка е предизвикала подозренията му? Опита се да спре треперенето на гласа си:

— Каква е според Вас истинската причина, господарю?

Той се усмихна многозначително.

— Имаш нещо с някой от инженерите. Грубите мускулести мъже сигурно са твърде привлекателни за една амазонка. Кажи ми кой е. Да не би самият Гормън?

Тя се поуспокои.

— Само един мъж има в живота ми — Вие, господарю. Кълна се. Как може да искам друг мъж, щом ме притежавате изцяло?

Каспар я изгледа замислено и кимна. Повярва й, но нещо все още го озадачаваше.

— Но тогава какво те привлича в това скучно място?

— Казах Ви, господарю. Интересно ми е. Спомнете си, че съм амазонка и не приличам на нормалните жени.

Лека полека лицето му се проясни. Обяснението му се стори приемливо. „Идиот“, помисли тя. Той се надигна на лакът и се усмихна.

— Точно защото не приличаш на нормалните жени, аз те оставих толкова дълго като моя единствена любовница.

Джан знаеше, че това е вярно. Както казваше и Майлоу, тя все още беше нещо съвсем ново за Аристократите. Но колко време можеше да задържи положението? Вече почти шест месеца беше при Принц Каспар и неговата майка. При цялата й „амазонска“ необичайност Каспар рано или късно ще усети скуката. А лейди Джейн вече ясно я показваше. Вярно, признаците още не се бяха проявили силно, но не й оставаше много време.

Още онази нощ, когато вечеря с Принц Каспар и лейди Джейн в собствените им апартаменти, Джан усети колко силно привлича сексуално и сина, и майката. Каспар не криеше желанието си, но лейди Джейн беше по-въздържана. Джан се досети, че каквато и връзка да има с майката, ще трябва да я крие от сина.

Описа на Майлоу положението и той хладнокръвно й предложи да спи и с двамата.

— Възползвай се, колкото можеш по-добре. Казаното от тебе ми показва, че лейди Джейн е истинската сила зад трона. Ще ни бъде полезна не по-малко, от принца.

— Искаш да проституирам за тебе — каза тя навъсено.

— Не, каквото и да направиш, правиш го и за себе си. Знаеш какво ще получим, ако постигна целта си.

— Стига да ми казваш истината.

— Нямаш друг избор, Джан, трябва да повярваш. Аз съм единствената ти надежда.

— Чувала съм това и преди — промърмори тя пренебрежително.

Но в себе си признаваше, че е така — той беше единствената й надежда. С отминаващите дни тази съмнителна надежда ставаше все по-далечна. Въпреки нейните „игри“ с клавиатурата на устройството, което според Инженерите беше безполезна реликва. Майлоу вярваше, че то е ключът към всичко, но тя изглежда с нищо не помагаше за осъществяването на неговите планове. Пречеше и нежеланието му да сподели точно какво иска да постигне.

— По-добре да не знаеш, малка амазонке. За твое добро е. Току виж изтървеш нещо, както си шепнеш на възглавниците с Техни Височества.

Тя се възмути и го увери, че никога не би направила такава глупост, но без полза. Той не поиска да й каже нищо повече.

Каспар стана от леглото, протегна се сладко и се порадва на отражението си в голямото огледало. И Джан му се възхищаваше. Тялото му беше красиво. Само да не беше толкова безнадежден в леглото при такова тяло, оплака си се тя безгласно. Ако имаше поне частица от умението на неговата майка да прави любов. Но пък лейди Джейн беше много по-възрастна — над стоте според собственото й признание и естествено беше къде по-опитна.

Той отиде в банята. Джан се надяваше да е дошъл един от редките дни, в които той наистина да се изкъпе, но не разчиташе особено на това. В обитаваната от Аристократите част от въздушния кораб имаше вода в изобилие, но те не се възползваха от нея. Предпочитаха да поливат себе си и дрехите си с гадно сладникави аромати.

Джан също стана и се обърна към своето отражение в огледалото. За разлика от Каспар не харесваше гледката. Омеквам, каза си тя. Не, вече съм омекнала. Не надебеляла, а омекнала. Мускулите й бяха загубили релефа си, плътта на торса, ръцете и краката изглеждаше твърде равна и закръглена. И бледа. Нищо чудно, че лейди Джейн вече не се възбужда толкова от нея. Онази дива „амазонка“ със заплашителен вид, която така вълнуваше сексуално преситената лейди Джейн преди половин година, като че ли изчезваше.

Когато Джан научи значението на думата „амазонка“ (обясни й го Сирай), стори й се донякъде забавно, но не се обиди. Нямаше нищо против да сравняват жените от Минерва с митичното племе на свирепите жени-войни, дори ако сравнението изразяваше неприязън.

Каспар се появи от банята, облечен в любимата си роба. Обратната страна на черната кожа не беше обработена както трябва и острата миризма ясно се усещаше сред вълните на парфюма.

— Отивам в командния пункт веднага след закуска. Приготви се дотогава, ако искаш да дойдеш с мен.

— Ще бъда готова, господарю — отвърна тя и вдигна робата си, захвърлена до леглото.

Едва я навлече и той отвори вратата на Далуин, своя личен слуга и телохранител, който стоеше на стража през цялата нощ пред спалнята на Джан. Далуин беше едър мъж с приятна външност и като че беше изцяло предан на Принц Каспар. Винаги показваше на Джан колко неприятна му е връзката й с принца и макар тя да правеше и невъзможното, за да му се хареса, откритата му враждебност не изчезваше. И тази сутрин не направи изключение. Нейната усмивка и приятелският поздрав не изтръгнаха от него нищо, освен кисел поглед. И както винаги, Принц Каспар се направи, че нищо не е видял.

Тя въздъхна, щом вратата се затвори след тях и погледна часовника на стената. Закуската му с лейди Джейн ще свърши поне след час. Няма нужда да бърза. Тя седна на леглото и натисна едно от копчетата на масичката до него. Сирай се появи почти след миг. Джан убеди Принц Каспар да направи Сирай нейна лична слугиня и считаше това за своя най-голям успех, откакто му стана любовница. Нито Мари Ан, нито Принц Мажид останаха доволни, но трябваше да се подчинят на решението на Каспар.

Джан махна на Сирай да седне в едно от креслата и каза:

— Изтощих се.

— Още една добре свършена работа? — сухо попита Сирай.

— Май мога да кажа това без съмнения — отвърна Джан. — Майко богиньо, той има невероятна сексуална потентност. Жалко, че не може да я използва, за да се люби.

Сирай я погледна изучаващо и колебливо каза:

— Може ли да ти задам един личен въпрос?

— Знаеш, че само ти можеш да ме питаш за всичко, което поискаш — усмихна й се Джан. — Какво искаш да знаеш?

— Как… как се чувстваш по време на секс с принца? — попита Сирай със сериозен тон.

— Как се чувствам, ли? — Джан повдигна вежди. — Питаш дали ми харесва?

— Ами… да.

Тя сви рамене.

— Е, получавам от него някакво физическо удоволствие, колкото и да е нескопосан.

— Макар че той е мъж ли?

Джан отговори с крива усмивка:

— Искаш да разбереш как аз, щом съм от Минерва, мога да понеса секс с мъж, нали? Сигурна съм, че вече ти казвах — жените от Минерва не спяха само една с друга. Обратно — по-младите жени като мен бяха настоятелно поощрявани да опитат как е с мъжете, за да няма изненади при периода за зачеване.

Сирай се намръщи.

— Да, но дълбоко в себе си ти предпочиташ да спиш с жени. Искам да кажа, нали получаваш повече удоволствие, когато си с лейди Джейн?…

— Ами така е. Но защото тя е много по-умела в секса от Каспар, не точно защото е жена. Но няма и емоционално удовлетворение и с двамата. Да, усещам ги привлекателни, макар да знам кои са и какви са. Обаче изхвърлям този факт от ума си, когато съм с тях. Но не намирам в себе си любов към тях. Тебе обичам, Сирай.

Сирай примига объркано.

— Нали се съгласихме да не говорим за това повече.

— Ти заговори за сексуалните ми предпочитания, не аз — каза Джан.

От онази нощ след представянето й пред двора, Сирай не спеше с нея. Каза твърдо, че сексуалната им връзка свършва с тази единствена нощ. Направила го от приятелски чувства, но ако могла да избира, Сирай предпочитала да не спи с жени. Позволяваше на Джан да я докосва, да я прегръща, даже да я целува. Но нищо повече. И оттогава Джан се измъчваше от безрадостния си живот.

— Бих искала пак да помислиш, Сирай — примоли се Джан. — Ако хората се обичат, какво значение има от кой пол са. А аз те обичам!

Сирай явно се чувстваше неловко.

— Моля те, Джан, не говори така. Всъщност ти не ме обичаш. Всичко е, защото съм първата ти истинска приятелка, откакто си в „Господаря Панглот“. И защото си от Минерва, и си млада. Да, завладяла те е страстта, но това не е истинска любов.

— Мисля, че аз най-добре познавам чувствата си — каза без колебание Джан.

— Никой не познава най-добре собствените си чувства.

Джан простена приглушено.

— Такива неща чувам от Майлоу.

Сирай направи обичайната гримаса при споменаването на името му.

— Ако ме обичаше, щеше да се вслушаш в съвета ми за това изчадие…

— Не променяй темата — каза Джан припряно.

Твърде добре знаеше как се отнася Сирай към Майлоу. Спомни си, че когато й преразказа историята на Майлоу, Сирай не искаше да повярва на ушите си.

— Казал ти е, че идва от Марс!

— Да. И звучеше твърде убедително.

— И ти му вярваш, че е от друга раса, от външния космос? — Сирай избухна в смях.

— А, не бих се учудила и на това, но той твърди, че е човек. Имало колония на Марс, така ми каза. Била създадена преди Генетичните войни и там бил роден.

Сирай изкриви лицето си.

— Чувала съм истории за тази колония и за обитаемите станции в пространството, но би трябвало без подкрепата на Земята да са измрели преди много години.

— Но пък според Майлоу колонията на Марс все още процъфтявала.

Сирай не се отказваше от недоверието си.

— А как е стигнал до Земята? И с какво?

— Долетял е в космически кораб, който се разбил в морето. Но не казва защо.

Сирай клатеше глава.

— Интересно, на нас не разказа тези врели-некипели за Марс? Защо ни е лъгал, че идва от друг морски комплекс?

— Имал си бил причини.

— О да, обзалагам се. Джан, не разбирам защо си толкова лековерна. Знаеш колко те е лъгал досега. И сега пак му вярваш с желание. Охотно участваш в някакъв налудничав и страшно опасен план за машинариите в командния пункт?

Раздразнена, Джан каза:

— Не виждаш ли, че нямам избор? Принудена съм пак да му се доверя! Обеща ми отмъщение срещу „Господаря Панглот“! Няма да се успокоя, докато не го постигна!

— Но ти ми разказа, че когато си имала възможността да разрушиш „Господаря Панглот“, не си могла да се решиш. Аз, разбира се, не мога да се оплача от това, но какво те кара да мислиш, че ще имаш сили, ако Майлоу ти даде втора възможност?

Джан разтърси глава.

— Но той не говори за разрушаване на въздушния кораб, а за овладяването му по някакъв начин.

— Но не ти казва как?

— Не — призна Джан. — Още не.

Сирай я погледна отчаяно.

— Вече си мисля, че първото ти впечатление от Майлоу е било вярно. Той е магьосник. Поне е омагьосал здравия ти разум.

Оттогава не се случи нищо, което да промени мнението на Сирай за Майлоу, нито пък за обвързването на Джан с него. Джан се отказа да спори с нея.

— Говорим за нас, не за Майлоу — отбеляза тя.

— Не, вече не говорим за това — каза Сирай непреклонно. Тя стана. — Когато принцът приключи ритуалната закуска с любимата си майка, ще очаква да те намери облечена и готова. Хайде, ще ти приготвя банята. И докато си вътре, ще ти донеса нещо за ядене.

Джан я погледна и въздъхна.

Вратите на асансьора се плъзнаха встрани и Принц Каспар влезе в командния пункт. Джан го последва, като спазваше задължителните няколко стъпки разстояние. Дванадесетте Инженери в помещението стояха вдървено неподвижни. Когато принцът седна на трона си, издигнат в задния край на залата, те вдигнаха за приветствие десните си ръце със свити юмруци. Джан се изправи до трона, с ръка на облегалката, а Далуин остана до вратата на асансьора.

— Заемете се с работата си — каза Каспар на Инженерите и те веднага се отпуснаха и се обърнаха към своите прибори. Гормън, Главният инженер, дойде при трона. Беше дребничък и с приветливо лице, което нищо не изразяваше. Както обикновено, сивата му униформа с черната емблема на гилдията — светкавица пресичаща кръг, беше добре изгладена. На врата му беше окачен бинокъл.

— Движим се по график, владетелю — докладва той.

— Добре. Продължавайте — каза Каспар. Липсата на интерес натежаваше в гласа му.

Джан знаеше колко скучни за него са задълженията му в командния пункт. Знаеше, че той е абсолютно невеж, както и останалите Аристократи, що се отнася до механизмите, движещи и управляващи „Господаря Панглот“. Без Инженерите, които напълно съзнаваха своята незаменимост, останалите биха били съвсем безпомощни.

Гормън се поклони на Каспар.

— Ще бъде изпълнено, Ваше Височество.

Когато се изправи, очите му срещнаха за миг погледа на Джан. Тя отново изпита увереността, че той може да види всичко в нея, че знае всяка нейна тайна. Тя забелязваше как я поглежда крадешком, докато си „играе“ с устройството, интересуващо Майлоу. Макар че се надяваше отдавна да е уталожила съмненията му. Каза му, че харесва „красивите цветове“, появяващи се на екрана при натискането на различните бутони.

Гормън се върна на установеното си място, точно зад двамата рулеви. Командният пункт представляваше стъклен мехур, излизащ от корпуса точно под носа. Само преходите и различните съоръжения отчасти пречеха на пълния кръгов обзор.

Джан вече разпознаваше кое в командния пункт дължи произхода си на първите създатели на въздушния кораб и кое е направено или променено от следващите поколения Инженери. Сега й изглеждаше очевидно, че колкото по-скорошно беше изменението, толкова по-първобитно ставаше в сравнение с оригиналните уреди и конструкции.

Майлоу подигравателно се възхищаваше на описанията й на състоянието на командния пункт след първото й посещение там.

— Както го разказваш, излиза, че с бърникането през годините те са заобикаляли все повече и повече функции на главния компютър, за да вземат нещата под свой контрол. Но очевидно компютърът управлява все още доста от процесите в „Господаря Панглот“. Пилот-човек не може да си въобразява, че ще овладее нещо с такива размери, без помощта на компютъра. Само управлението на издигането и спускането би изисквало усилията на десетина пилоти, работещи заедно. Компютърът непрекъснато променя режима на двигателите, на температурата във всяка газова секция, положението на стабилизаторите и задкрилките…

— Наближаваме Бандала — обяви Гормън. — Ще бъдем над тях след точно пет минути.

Джан се взря надолу през извитата прозрачна стена. Въздушният кораб минаваше над накъсани хълмове. Тук-там по склоновете растеше гъста гора, но и от тази височина личеше — пустошта се е настанила сигурно в местността. Тя знаеше, че пустош вирее най-добре в ниското и на по-топли места.

Бандала беше остатък от държава, населена само с чернокожи. Като Минерва тя беше запазила само парченце от предишната територия, но не произвеждаше зърно и други храни, а дървен материал и метали. В свитите граници все още имаше мина за желязна руда, заедно с топилни, леярни и няколко заводчета. В тях произвеждаха в не много голямо разнообразие изделия от метал и дърво.

Джан гледаше любопитно открилата се пред тях застроена долина. Бандала значително превъзхождаше Минерва и по площта, на която се простираше, и по броя на сградите. Някои имаха високи комини, от които се издигаше дим. И тук, както в Минерва, всяко подходящо местенце беше използвано за зеленчукова градина. Джан научи, че според традиционния договор между „Господаря Панглот“ и Бандала Небесният господар снабдява жителите й със зърно, тъй като те отдавна бяха загубили далечните си ниви.

Освен това хората от Бандала не останали доволни от оскъдния запас, стоварен от Небесния господар, но Небесните войни им казали, че само това могли да отделят. Било истина. Минерва не била единствената общност, произвеждаща храна, която Небесният господар загубил наскоро. Други две били окончателно смазани от пустошта през последната година и излишъкът от зърно на борда намалял катастрофално.

— С Ваше позволение, Ваше Височество, ще спра кораба и ще го снижа до височината за обръщението — каза Гормън на принца.

Каспар кимна и Гормън отсечено изрече заповедта си към двамата рулеви, които рязко дръпнаха назад четири големи лоста. Подът под краката на Джан се разтърси леко, тя чу как моторите изреваха протестиращо, превключени на пълен назад, за да спрат дългия цяла миля въздушен кораб над долината. Някои от тях ще бъдат завъртени, за да го удържат неподвижен, колкото и да е силен вятърът.

Още кратки команди от Гормън, още лостове, дръпнати от рулевите. Подът пак потрепери и „Господарят Панглот“ започна спускането. Снижи се с около хиляда фута и Гормън заповяда да спрат.

— Приветствайте ги — каза той и друг инженер натисна превключвател на пулта, гласът на „Панглот“ загърмя.

Джан бе узнала, че това не е гласът на последния господар Панглот. Притежателят му, отдавна мъртъв, бил избран за записа само заради внушителния дълбок тембър. Отдавна казаните думи влезли в капана на машината.

— Представи си тази машина като някакъв капан за ехо — беше казал Майлоу, когато се опитваше да й обясни принципа на действие.

Но както и да работеше, машината проявяваше все по-очевидни признаци на износване. Гласът на „Господаря Панглот“ се съпровождаше от силни съскания и припуквания.

Речта свърши. Дим се понесе над празния площад в средата на долината. Сигналът за принудителното подчинение. Въздушният кораб пак започна спускането. Джан забеляза, че Гормън говори със своя заместник. Гормън сочеше надолу. Джан също погледна, но не различи нищо необичайно. Не разбираше какво става и се обърна към Каспар, но той беше увлечен да лъска своя голям пръстен с рубин в плата на панталона си.

— Ваше Височество… — и Гормън се обърна към принца. — Нещо нередно има…

— Какво искаш да кажеш? — промърмори Каспар с безразличие.

— Погледнете, владетелю — посочи с ръка Гормън. — Тези три големи постройки, сигурен съм, че ги нямаше при предишното ни идване.

— Какво, тези водни резервоари ли? Ами, винаги са си били там — каза Каспар.

— Преди бяха два. Сега са пет — натърти Гормън. — И новите три са значително по-големи от предишните. Общата им вместимост далеч надхвърля нуждите от вода на хората във Бандала.

Постройките, разтревожили Гормън, както видя Джан, представляваха големи цилиндри, направени от дърво. Бяха ги издигнали високо по склоновете на долината. Каспар ги загледа намръщено и каза с явно нетърпение:

— Но това ли било, Гормън! Земните червеи били си направили водни кули, от които нямат нужда. И какво? Какво ни засяга тази проява на тяхната глупост?

— Не зная, владетелю — призна Гормън. — Но след случилото се над Минерва смятам, че в тези, хъм, необичайни времена е крайно наложително да бъдем предпазливи.

Каспар звучно засмука рубинените си пръстени. Мразеше да взема решения. И не обичаше престоя в командния пункт повече от задължителното време. Но пък бе неразумно да се отхвърлят съветите на Гормън…

— Добре де, добре, Гормън — разреши намусеният Каспар. — Прави каквото искаш. Но ако това забавяне се окаже само загуба на време, ще бъда много недоволен.

— Благодаря, владетелю — каза Гормън, без да се смути.

Той се обърна и извика на рулевите. Шумът от моторите се усили. Снижаването на „Господаря Панглот“ се забавяше. Джан вече виждаше върховете на околните хълмове наравно с командния пункт.

— Издигайте го нагоре, и бързо — заповяда Гормън.

Но беше твърде късно. Трите нови „водни резервоара“ се разтвориха като огромни дървени цветя и в тях нямаше вода, а се виждаше нещо съвсем различно.

Глава седемнадесета

— Всички на бойни позиции! — изрева Гормън в микрофона, свързан с високоговорителите, пръснати из въздушния кораб. — Нападнати сме!

— Но какви са тези неща? — попита Каспар, вперил широко отворените си очи в трите бързо издигащи се тела.

— Балони — каза Гормън. — Балони с горещ въздух. Дяволски големи са.

Два балона се издигаха нагоре от лявата страна на „Господаря Панглот“, а трети — от дясната. Сега вече добре се виждаше, че „водните резервоари“ са били крехки дървени съоръжения, прикриващи големите балони, високи към осемдесет фута, според Джан. Те се изравниха с долната част на корпуса и Джан добре различаваше подробностите от висящите под всеки балон неща. Големи дървени клетки, пълни с мъже, въжета, кутии и някакви предмети, изглеждащи като оръжия. В средата на клетките имаше големи печки, в които мъжете трескаво пъхаха дърва и въглища. Кюнците на всяка печка изчезваха в отворените гърла на надвисващите отгоре балони.

— Пръснете ги! — крещеше принцът. — Пръснете ги на парчета с оръдията! Нямат право да са горе! Нарушават първия закон на Небесните господари!

Беше скочил на крака и лицето му стана мораво-червено.

— Твърде бързо се движат, за оръдието — каза Гормън.

Така беше. Трите балона набираха височина забележимо по-бързо от „Господаря Панглот“ и скоро щяха да се изгубят от погледа на хората в командния пункт. Гормън пак се наведе към микрофона.

— Всички стрелци, огън!

Джан веднага чу пукота на пушечна стрелба. Един мъж се просна по гръб в клетката. Другите се прикриха, както можеха. Джан видя облачета дим пред клетката. Хората от Бандала отговориха със стрелба, но в същия миг се появиха проблясъци светлина. Автоматичната защита на „Господаря Панглот“ се беше задействала. Лазерите бяха създадени да унищожават заплашващи кораба предмети, даже ако са малки като куршумите.

— Не можем ли да се издигнем по-бързо? — провикна се принцът.

— Не, владетелю — отговори Гормън. — Моторите са на пълна мощност. Покачваме температурата на газа в секциите, това ще ни даде допълнителна скорост, но ще мине време.

Трите балона изчезнаха нагоре. Стрелбата продължаваше.

— Гормън, какво си мислят, че правят тези тъпи земни червеи? — настоятелно попита принцът.

— Още не зная — процеди Гормън.

Джан не го бе виждала толкова угрижен. Тя схвана, че сега той вероятно се чувства безпомощен, нямаше как да научи какво става навън. Всичко беше проектирано за справяне с инциденти, ставащи на земята. Гормън и неговите хора не можеха да предотвратят заплахи, идващи отгоре. Не помагаше и системата за свръзка. Гормън имаше възможността да изпраща заповеди в другите части на кораба, но съобщителната линия работеше еднопосочно. Първоначалната уредба отдавна се бе повредила и единственият начин да се получи съобщение в командния пункт беше някой да го донесе на ръка. А докато дотича вестоносецът, онези от Бандала сигурно отдавна ще са направили замисленото.

— Владетелю, ще заповядам пълен напред. Твърде опасно е да останем на място — каза Гормън на принца.

— Какво? — изуми се Каспар. — Да бягаме! Не, и дума да не става, Гормън. „Господарят Панглот“ никога няма да се впусне в бягство от сбирщина земни червеи…

— Смятайте го за временно оттегляне, владетелю — Гормън се насилваше да бъде почтителен. — Ще се върнем, щом достигнем безопасна височина, и достойно ще накажем Бандала.

— Не — каза Каспар с накъсан от гняв глас. — Един небесен господар никога…

Думите му потънаха в оглушителен взрив. Някои от Инженерите закрещяха от страх, когато подът се заклати напред-назад. После от дясната страна на въздушния кораб се изсипа дъжд от отломки. Парчета овъглено и горящо дърво… късове от въжета… черни парцали, които приличаха на разкъсани човешки тела. След тях по-бавно се спусна надолу горящият сгърчен балон. Беше разкъсан и се ветрееше като гигантски пламтящ парцал.

Инженерите се ободриха. Принцът се обърна към Гормън, озъбен в тържествуваща усмивка.

— Виждаш ли, Гормън! Колко му е да се справим със земните червеи! Казваш, че не можем да ги достигнем с оръдията, а ето че стана!

Гормън мрачно гледаше падащия балон. После пророни:

— Владетелю, нашите снаряди не могат да предизвикат такъв взрив. Единственото обяснение, което може да се приеме, е, че тези от Бандала са носили собствени взривни вещества. Значи и другите два балона имат. Повтарям, владетелю, трябва незабавно да напуснем този район.

Лъчезарната усмивка на принца се стопи.

— Мислиш ли, че могат да ни навредят?

— Да, владетелю. Нека да дам заповед за пълен напред.

Каспар неспокойно подъвка долната си устна и кимна.

— Много добре, Гормън, но ще отговаряш, ако си сгрешил.

— Пълен напред! — незабавно изплю Гормън към рулевите.

Те дръпнаха лостовете. Командният пункт се затресе, соплата се обърнаха и затласкаха напред дългия миля кораб.

Последва още една експлозия. След секунди подът пак се наклони, но толкова остро, че неколцина от Инженерите не се задържаха на крака. Джан също би паднала, ако не се беше вкопчила в облегалката на трона. Каспар нямаше късмет и от възвишението се стовари на длани и колене зад Гормън. Главният инженер помагаше на принца да се изправи, когато някой от подчинените му извика:

— Господине, губим височина! Уредите отчитат голям пробив в седма секция!

С побеляло лице принцът се вкопчи в Гормън и му закрещя:

— Боже Господи, те са ни взривили! Горим!

— Седма секция съдържа хелий, владетелю! По-скоро, съдържаше… — Гормън се опитваше да се освободи от конвулсивната хватка на принца. — Всички да се успокоят! — извика той повече заради принца, отколкото за да вдъхне увереност на другите. — С каква скорост губим височина?

— Малко повече от фут в секунда! — отвърна инженерът, който наблюдаваше редицата висотомери. — Седемдесет фута в минута.

— Господине! — провикна се единият от рулевите. — Ако се снижаваме така, ще се ударим в онези хълмове пред нас.

— Гормън, направи нещо! — изпищя принцът, без да пуска ръцете му. — Заповядвам ти да направиш нещо!

Първото, което Гормън направи, бе да блъсне принца с такава сила, че той сякаш отлетя и падна по гръб. Лицето на Каспар първо се сгърчи в зашеметена изненада, но после се опъна в бясна ярост.

— Убий го! — заповяда той на Далуин, който вече крачеше към Гормън. — Той се осмели да ми посегне.

Далуин сграбчи Гормън за гърлото, но не знаеше какво да направи. Хвърли смутен поглед към принца.

— Убий го! — пак закрещя Каспар, докато се изправяше с ръка на дръжката на церемониалната си сабя. — Или ще го направя аз.

Сцената в командния пункт напомняше странна картина, всички бяха вцепенени освен принца, който измъкна сабята от ножницата и тръгна към Гормън. Тогава Джан видя, че Гормън гледа умолително към нея… Тя веднага разбра какво е помислил и нито за секунда не се поколеба. Пристъпи напред и извика:

— Господарю мой, не го убивайте сега! Още имате нужда от него!

Озъбеният принц се извъртя към нея.

— Ти пък какви ги приказваш, момиче? Този боклук ме нападна. Той трябва да умре.

Джан се притисна в него и хвана лицето му между дланите си.

— Повелителю мой, чуйте ме, моля Ви! Зная, че трябва да бъде наказан, но не сега. „Господарят Панглот“ е сериозно застрашен и само Вие и Главният инженер можете да го спасите, ако работите заедно. Вие трябва да му позволите да поеме поста си, и то веднага. Всяка секунда е ценна, господарю мой. Погледнете!

Тя го накара да се обърне и да погледне напред. Веригата хълмове се издигаше заплашително съвсем наблизо. Каспар ги гледа няколко дълги напрегнати момента, после върна сабята в ножницата.

— Далуин, пусни го. Гормън, направи необходимото.

Далуин побутна Гормън напред. Като спря само за да разтрие гърлото си, Гормън каза спокойно:

— Рулеви, обърнете соплата надолу, издигане с пълна мощност.

— А нашият любим монарх заповяда ли после да го екзекутират? — попита жизнерадостно Майлоу.

— Не. Лейди Джейн го убеди да не стига до такива крайности. Гормън засега е освободен от поста си и затворен в собствените му стаи. Дочух, че щяло да има нещо като съд, но те прекалено много се нуждаят от него, за да го убият. Дори не могат твърде дълго да го държат далеч от задълженията му.

— Аристократите се нуждаеха и от тях, но виж какво направиха… — той посочи колоните черен дим, които още се виждаха над далечната долина на Бандала.

— Много спориха, преди да решат бомбардировката на Бандала — обясни Джан. — Лейди Джейн се опита да им внуши разумно поведение, но те надделяха при гласуването. Мнозина от Аристократите бяха изпаднали в истерия… Изобщо не я слушаха.

— И така, разрушиха единственото място във все по-намаляващата своя империйка, което ги снабдяваше с метал, да не говорим пък за барута. — Той се изсмя. — Този начин на мислене води империите до бърз край.

— Нали ти казвам, уплашиха се — каза Джан.

Тя се обгърна с ръце. На обичайното място за срещи беше студено, ветровете пронизваха наблюдателната площадка и тънките дрехи не я предпазваха.

— Сигурно са се уплашили повече, отколкото при нашето нападение в Минерва. Ние с нищо не им навредихме, но тези хора от Бандала успяха.

— Наистина успяха — съгласи се почти ликуващият Майлоу. — Даже и аз малко се разтревожих накрая.

Че едва бяха отървали кожите, Джан разбра, когато научи какво е станало. Гормън беше познал, че и трите балона са носели големи количества взрив. Случаен куршум взривил товара на един от балоните, но другите два успели да се издигнат над „Господаря Панглот“ и пуснали големи куки към корпуса. Във всяка от тях рискувал да се вкопчи по един човек и така не позволили унищожаването им от автоматичните лазери.

Куките се забили в корпуса на голямо разстояние една от друга и мъжете от Бандала придърпали надолу по въжетата своите балони, като спрели подаването на горещ въздух в тях.

Във всяка от клетките имало по десетина мъже. Едната група не живяла дълго, защото стъпила на корпуса близо до голямо струпване на Небесни войни, но другата имала късмет. Разстоянието от най-близкия люк до нея било голямо. Докато Небесните войни го изминат, нападателите успели да взривят товара си от барут и пробили голяма дупка в корпуса. Разкъсали, може би непоправимо, една от газовите секции. Нейният незаменим запас от хелий излетял в атмосферата. Разбира се, ако бяха поставили взрива над някоя от секциите, в които имаше водород, „Господарят Панглот“ би срещнал гибелта си. Но и сега на въздушния кораб бяха нанесени твърде сериозни повреди. Той би могъл да си остане осакатен завинаги, ако не намереха начин да ремонтират седма секция и да я запълнят с водород. „Господарят Панглот“ беше леко наклонен надясно и летеше само на хиляда фута, най-голямата височина, която можеха да поддържат.

Майлоу въздъхна.

— И заради тези разсейващи събития ти пропусна чудесна възможност да изпробваш новите поредици символи, които ти дадох за терминала.

Тя ядосано го стрелна с очи.

— Разсейващи събития, така ли? Аз пък си мислех, че може и да се разбием. И сигурно така щеше да стане, ако не беше Гормън. Твоята скъпоценна светлинна кутия бе последната ми грижа.

— Колко пъти още да ти обяснявам — моята „светлинна кутия“ съдържа ключа, с който ще си отворим пътя към огромна мощ. Можеше да опиташ след това, когато опасността отмина и всички останали са дърдорили дали да бомбардират Бандала.

— Твърде заета бях с принца, опитвах се да го успокоя. Все настояваше да екзекутират Гормън. Но не се тревожи. Пак ще опитам, щом имам възможност. И ще бъде по-лесно, ако Гормън поне временно не е там. Само той все ме наблюдаваше, когато си играех с твоята светлинна кутия. Сигурна съм, че подозира нещо.

Майлоу сви рамене.

— Както чух, ти си му спасила живота. Даже и да се върне на поста си, отношението му към тебе ще бъде друго.

— Съмнявам се. Той е студен, като тебе е. Има си някакви тайни цели и не позволява на личните чувства да го объркват. Точно като тебе.

Той се ухили и преметна ръка през голите й рамене.

— Как можеш да ме обвиняваш в студенина? Нали знаеш какви са чувствата ми към тебе.

Джан се дръпна.

— Стига. Знам какви са чувствата ти към мен. Отначало ти трябвах за секс, сега — за нещо друго, но когато вече не съм ти нужна, ще бъда нищо за тебе.

— Всички човешки връзки се градят на нуждата, на егоизма. И всички човешки чувства. Егоизмът е равен на оцеляване. Да вярваш в друго, означава да си играеш с романтични самозаблуди.

— Значи признаваш, че щом нуждата ти от мен изчезне, можеш и да ме захвърлиш? — попита тя спокойно.

Той й се усмихна.

— Джан, не мога да си представя положение, в което няма да си ми нужна.

— Сигурна съм, че много жени са чували от тебе такива думи през дългия ти живот. И се чудя — къде ли са те сега. Няма съмнение, всички те са мъртви и отдавна забравени.

Той сякаш се обиди.

— Ужасно бързо си станала цинична.

— Добър учител си имам. А сега трябва да вървя. Тази вечер принцът ще показва едно от любимите си „забавления“ на своите приближени и аз съм длъжна да присъствам.

— Аристократите ще прекарат вечерта в гледане на стари филми? — учуди се Майлоу. — След всичко случило се днес и при тежкото състояние, в което е „Господарят Панглот“?

— Точно затова. Искат бързичко да се скрият в своя уютен затворен свят. Ще се престорят, че нищо не се е случило днес.

Но макар че знаеше причината, Джан намираше за твърде странен царящият на филмовото забавление дух. Никой не спомена почти успялата атака на хората от Бандала, никой не обсъждаше вероятността повредата на „Господаря Панглот“ да се окаже непоправима. Само дребни приказки, почти без смисъл, шегички и насилен смях. Те наистина се преструваха, че всичко си е както обикновено. И може би, подозираше Джан, даже си вярваха.

След като изядоха храната и доста изпиха, всички се отпуснаха в кожените кресла и впиха погледи в стената, направена като че ли от черно стъкло. Джан седеше до принца. Той сложи ръка на бедрото й и започна да го гали през плата на роклята. Тя разпозна сексуалната му възбуда и я отдаде на шокиращите събития в този ден. Очакваше той да се прояви буйно в леглото през нощта.

Светлините угаснаха, изчезна и стъклената стена. Започна „забавлението“.

Когато за първи път видя едно от тях, Джан се обърка до полуда, което развесели принца и неговите приятели. Беше замайващо преживяване да видиш как стъклената стена за миг се превръща в портал към друг свят. Свят, изглеждащ по-действителен от нейния, с по-ярки цветове, с по-красиви хора. Тя се задави от страх и се вкопчи в ръката на принца. Успя да извика „Какво става?“

Той се закиска и й каза да млъкне. "Гледай и се наслаждавай. Това е „забавление“. И тя се насили да седи неподвижно и да се взира в зашеметяващите гледки, които нахлуваха през изчезналата четвърта стена. Хора, чиито лица внезапно ставаха огромни. Замайващи полети над странни местности, обширни градове от разноцветни стъклени кули. Битки между групи хора, използващи ужасяващо могъщи оръжия, метални предмети, говорещи с човешки гласове… Към края главата й щеше да се пръсне само от разнообразието на всичко видяно.

На следващия ден Джан побърза да поговори с Майлоу и да чуе обяснението му за своето чудно преживяване.

— Холографски филм — каза й той. — Тази „стъклена стена“ прожектира триизмерни изображения. Създава стопроцентово усещане за реалност и не се чудя, че ти едва не си изкукала.

Тя го попита за произхода на тези изображения.

— Те се съхраняват, тоест запазват се на лента, но не искай да ти обяснявам как става това. Сигурно са от началото на двадесет и първи век. За какво се разказваше във филма?

Тя не си представяше, че „забавлението“ е било разказ за нещо. Видя само наглед несвързани помежду си картини, струпани в пълен хаос. Тогава Майлоу поиска описание на дрехите във филма.

— Ами почти като на Аристократите бяха… и… ами, много пяха.

— Пяха значи — разсмя се той. — Вече зная през кой период е правен. Средата на двадесет и първи век. Невероятни количества музикални фантазии. Станали изключително популярни, но никога не съм разбирал защо. Смятам ги за обикновен боклук. Но може би за предците на Аристократите са били ценни. Твърде вероятно е да са създали облеклата си в стила на тези сериали и затова Аристократите още се разхождат в клоунски костюми.

Той дълго се забавляваше с тази мисъл и не спираше смеха си, но Джан още се чудеше.

— Не разбирам — оплака се тя. — Тези картини от миналото преди Генетичните войни ли са? Имало ли е такива страхотни градове на други планети?

— Съжалявам, Джан, нямало е. Нищо от това не е съществувало. Само фантазии са. Един от сериалите бил за далечно „някога“ в бъдещето, там имало някаква псевдосредновековна империя, властваща над галактиката.

— О, така ли — каза малко разочарованата Джан. — Но всичко изглеждаше толкова истинско. Как са го направили? И къде са намерили тези красиви хора? И те пееха с толкова хубави гласове…

— И тези хора никога не са съществували, Джан. Също като стъклените градове и всичко друго във филма, те са създадени от компютър. Смятай ги за невероятно правдоподобни картини… картини, които се движат и говорят…

Тогава Джан не му повярва напълно и дори тази вечер, когато гледаше може би за тридесети път едно и също „забавление“, трудно можеше да си представи, че прекрасните същества никога не са живели и дишали, че са породени от някакъв древен механичен мозък.

Това обаче не й пречеше да харесва филмите. Вече можеше да следи сюжета, но тази вечер не успяваше да се съсредоточи в зрелището. Не можеше да забрави последните думи на Майлоу от днешния им разговор.

— Трябва да вложиш повече усилия за онзи компютърен терминал. Имам твърде силно предчувствие, че малко време ни остава. Обикновено не вярвам на знамения, но днешното разминаване на косъм с катастрофата ми подсказва, че дните на „Господаря Панглот“ са преброени.

Джан споделяше усещането му. Отсега нататък „Господарят Панглот“ и неговите обитатели щяха да живеят назаем.

Злокобните им предвиждания се потвърдиха точно след седмица. В утрото, когато „Господарят Панглот“ срещна „Ароматния бриз“.

Глава осемнадесета

Опитваха се да осъществят трудна маневра. „Господарят Панглот“ висеше почти над повърхността на едно езеро, за да качат горе големи количества прясна вода. Изпомпваха я през дълга тръба с окачена на нея тежест. Водата трябваше не само да попълни нормалните запаси, но и да послужи за производството на водород. Нужен им беше много газ, получаван чрез електролиза в една от инсталациите на въздушния кораб, за да запълнят до нормално налягане седма секция. Надяваха се, че ремонтът й е бил успешен.

Провеждането на операцията беше трудно, защото с качването на водата въздушният кораб естествено натежаваше и за да го уравновесят, съответно увеличаваха температурата в газовите секции за по-голяма подемна сила. В управлението имаше толкова тънкости, че временно позволиха на Гормън да излезе от жилището си и да ръководи всичко. Но от това атмосферата в командния пункт стана твърде напрегната, което се стори на Джан чудесна възможност да продължи опитите си с компютърния терминал. Майлоу й бе дал поредните варианти на сериите, които наричаше „код за достъп“, и тя се безпокоеше дали ще ги задържи в паметта си.

Напълно погълната от заниманията си, в първия момент не забеляза нищо нередно. Едва когато Каспар извика Гормън по име, тя разбра, че е обявена тревога. Дотогава принцът престорено не забелязваше присъствието на Гормън. Джан вдигна погледа си от отчайващо празния екран: всички се бяха вторачили надясно. Тя също видя какво става…

В началото се заблуди какво представлява кръглият предмет. Помисли го за още един балон с горещ въздух. После осъзна приближаването на друг въздушен кораб, насочващ се точно към тях на същата малка височина.

Друг въздушен кораб?

Всички в командния пункт говореха едновременно. През бъркотията от гласове тя долови недоумяващият вик на Каспар към Гормън:

— Гормън, как е възможно това? Как са успели земните червеи да направят въздушен кораб!

— Владетелю, не вярвам да има нещо общо със земните червеи — каза Гормън, вглеждайки се през бинокъла в наближаващото тяло. — Това е друг Небесен господар.

Каспар направи гримаса, сякаш някой го бе ритнал по задника. Не само неговото лице изразяваше такива чувства.

— Но това не може да бъде! — накрая успя да изломоти Каспар. Гормън не му обърна внимание.

— Групата на помпата, незабавно спирайте и приберете всичко вътре — викаше Гормън в микрофона. — Рулеви, започнете издигане. Не ги чакайте да приберат тръбата…

Джан отново погледна към приближаващия ги Небесен господар. Вече изглеждаше много по-голям, деляха ги не повече от две мили. Различаваше подробности по кръглата предна част. Долната половина преливаше в плашещо ярки цветове, от двете страни бяха нарисувани гигантски очи като на „Господаря Панглот“.

— Най-бързо издигане при пълна скорост! — заповяда Гормън и Джан трябваше да се вкопчи в облегалката на трона. Носът на „Господаря Панглот“ рязко се издигна нагоре при втурването напред на въздушния кораб.

— Всички на бойна позиция! — отново викна Гормън в микрофона.

Тя чуваше екота на усиления глас в другите части на „Господаря Панглот“. Чуваха се също сирени и алармени звънци.

— Но какво може да прави друг Небесен господар в нашата територия? — изкрещя принцът.

Гормън пусна и тези думи покрай ушите си. Пак разглеждаше с бинокъла нашественика.

— Това не е „Господарят Матаморос“, сигурен съм.

Джан знаеше, че „Господарят Матаморос“ е Небесният господар, чиято територия се намираше на юг от земите на „Панглот“.

— Защо не обръщаме, Гормън? — принцът настояваше за отговор. — Завийте и атакувайте нашественика!

Гормън свали бинокъла и погледна Каспар.

— Владетелю, бих препоръчал предпазливост. Нашественикът е в по-изгодно положение от нас и, като съдя по неговия курс, явно има някакъв определен план за атака срещу нас.

— Ами защо да не го атакуваме първи? — извика Каспар, загубил търпение. — Гормън, заповядвам ти: завой и атака срещу нашественика.

Джан видя подскачащия мускул в бузата на Гормън и очакваше повторение на инцидента отпреди седмица. Но Гормън се овладя и внимателно попита:

— Владетелю, как да атакуваме нашественика?

Принцът го погледна тъпо.

— Как ли, просто приближаваме и откриваме…

Той не продължи. Погледът му стана по-осмислен. Гормън кимна.

— Точно така. Неговите лазери ще спрат всеки наш снаряд или куршум.

— Но… но — опитваше се да възрази Каспар, докато обмисляше появилия се проблем.

Гормън чакаше търпеливо. Щом стана очевидно, че принцът няма да бъде осенен от внезапен проблясък на мъдрост, той каза:

— Не можем да направим нищо, за да навредим на нашественика.

Джан, която никога не се обаждаше в командния пункт, ако някой не я заговореше пръв, се възползва от необичайните обстоятелства, за да наруши правилото:

— Господин Главен инженер, както не можем да достигнем нашественика с куршуми и снаряди, така и той не може да ни улучи.

Каспар се извъртя към нея.

— Ха! — провикна се той. — Амазонката е права! Няма от какво да се страхуваме! — Той пак се обърна към Гормън. — Та каква е причината да бягаме?

Гормън изгледа Джан, преди да отговори.

— Може би нямаме никакво основание. Но той идва към нас толкова уверено, че според мен е по-разумно да се съмняваме. Може би са изобретили непознато за нас средство за нападение срещу Небесни господари.

Всички пак се вгледаха към все по-близкия въздушен кораб, който вече беше зад „Господаря Панглот“. Завиваше, за да ги последва, и Джан забеляза, че ярките цветове се простират по цялата му дължина. Видя и огромния червен кръг, нарисуван на стабилизатора му.

— „Ароматният бриз“ — промърмори Гормън.

— Знаеш името му? — остро попита принцът. — Откъде е? Коя е територията му?

— Един от Небесните господари на Изтока. Далечният изток. Отдалеч е дошъл.

— Но защо! — принцът все още не разбираше. Гормън сви рамене.

— Каквато и да е причината, можем със сигурност да си направим извода, че не е от добра воля към нас.

— Господине, нашественикът ни настига! — съобщи един от Инженерите.

— Не съм изненадан — каза Гормън. — Седма секция е само частично запълнена и сме значително по-бавни от него — Той огледа чистото синьо небе. — Няма и облаци, в които да се скрием.

— Какво можем да направим? — попита принцът.

— Не можем да го изпреварим, затова ще трябва да маневрираме по-умело от него — каза Гормън. — Рулеви, рязко надясно!

Започна въздушна игра на котка и мишка, която продължи към пет часа. Но въпреки умението на Гормън, краят на дуела беше ясен почти отначало. Главният инженер можеше само да отлага неизбежното…

През тези пет часа неколцина от висшите Аристократи слязоха в командния пункт. Дойдоха лейди Джейн и принц Мажид. Лейди Джейн бързо схвана положението и след два-три резки кратки въпроса към Гормън, застана мълчаливо до Джан с мрачно стиснати устни. Но принц Мажид, подобно на Каспар, досаждаше на Гормън с безполезни въпроси и предложения.

Накрая, към два и половина следобед, „Ароматният бриз“ летеше до „Господаря Панглот“ на по-малко от петстотин фута. Нашественикът беше достатъчно близо, за да могат да различат множеството от хора, струпано по палубите и върха на корпуса му. Но засега нямаше признаци на явна агресивност.

— Не можем ли да постреляме по тях? — мечтателно изрече принцът. — Знам, че само ще е загуба на време, но поне е някакъв жест.

— Жест, който може да се превърне в провокация — каза Гормън. — Да не говорим за хабенето на ценни боеприпаси.

— Съгласна съм — тихо просъска лейди Джейн. — Нека изчакаме, за да видим какво ще предприемат срещу нас.

— И сега какво? — каза сякаш на себе си намръщеният Гормън.

„Ароматният бриз“ увеличи скоростта и мина пред „Господаря Панглот“. После, като че обзет от лудост, препречи пътя на „Панглот“. В командния пункт се чуха тревожни викове.

— Ще се сблъскаме! — изпищя някой.

— Пълен назад! — викна Гормън. — По-бързо!

Моторите изреваха, но пролуката между „Панглот“ и другия въздушен кораб, който сега беше точно пред носа му, се смаляваше заплашително бързо. Най-после започна бавно отдалечаване, щом виещите мотори затласкаха назад „Господаря Панглот“. Но Джан затвори очи и се приготви за сблъсъка. Не го дочака. Чу дългата въздишка на лейди Джейн.

Джан погледна. Корпусът на другия въздушен кораб все още беше на около двеста фута. Лека-полека разстоянието се увеличаваше. Но от почти всички палуби на другия въздушен кораб скачаха хора. И увисваха под някакви широки триъгълни конструкции в ярки цветове.

Гормън сграбчи микрофона.

— Всички стрелци, открийте огън по приближаващите цели! Огън!

Въздухът между двата въздушни кораба бързо се изпълваше с дъгоцветни плющящи триъгълници и техните, облечени в черно, пътници. Бяха стотици.

— Но що за парашути са тези? — закрещя Каспар. — Те не падат, носят се по въздуха!

— Не се носят, а планират — каза Гормън. — От това се страхувах. Владетелите или владетелят на „Ароматния бриз“ са измислили начин да нападат други Небесни господари. Нашата лазерна защита няма да задейства срещу тях…

С приближаването неколцина от нападателите бяха улучени от куршуми и паднаха с крясъци от своите планери, които се завъртяха в спирала, щом загубиха управление. Но повечето продължиха полета си невредими и скоро изчезнаха от погледите на хората в командния пункт, явно искаха да кацнат върху корпуса.

Последва вълна от по-големи планери. Под всеки имаше по двама души, които рисковано балансираха в мрежести чували и държаха някакви тръби, явно управляващи движението на планера.

На Джан й се стори, че нещо проблясна между двойка наближаващи големи планери, нещо като нишка от паяжина, отразила слънчев лъч. И Гормън беше забелязал това.

— Рулеви, веднага надолу, бързо…

Но както „Господарят Панглот“ се снижаваше, със същото темпо го правеше и нашественикът. В безсилен гняв Гормън удари с юмрук по дланта си и нареди на един от подчинените си:

— Прайс, иди горе и виж какво става! Мърдай, трябва да знаем положението!

Мъжът се втурна по стръмната стълба, асансьорът беше привилегия само на Аристократите. Джан видя черни линии да се носят към тях от другия въздушен кораб.

— Въжета — горчиво промълви Гормън, когато принцът го попита за тях. — Последните планери влачеха след себе си тънки върви. Сега с тях издърпват по-дебелите въжета. Искат да ни привържат към себе си.

— Няма да търпя повече! — внезапно се провикна принцът. Той измъкна сабята си, размаха я яростно и тръгна към асансьора. — Отивам да се бия с тази сган! Кой ще дойде с мен?

Никой от Аристократите не прояви желание да го последва. Лейди Джейн пристъпи напред.

— Каспар, не ставай безразсъден. Не бива ненужно да рискуваш живота си. Остави на Небесните войни да се справят.

— Защо пък само за тях да остава цялото забавление? Не, отивам горе.

— Не, Каспар — каза лейди Джейн още по-настоятелно. — Трябва да останеш тук. Може би ще ми е нужна твоята защита.

Това го разколеба.

— Но майко… — изскимтя той. — Не ти е нужна моята защита, ти си в пълна безопасност тук. Но ако толкова се тревожиш, ще ти оставя Далуин…

— Искам ти да останеш при мен, Каспар — твърдо повтори лейди Джейн. — Това е твое задължение.

Каспар тропна с крак по пода.

— Но аз трябва да направя нещо, майко! Не мога да стоя тук и да чакам!

— Владетелю, съгласен съм с Вас — намеси се Гормън. — Предлагам да заповядаме на предните батареи да започнат обстрелване на „Ароматния бриз“.

Всички се обърнаха към него.

— Но лазерите… нашите снаряди няма да стигнат до целта — каза принцът.

Гормън махна с ръка.

— Може би, но на такова разстояние имаме своите шансове. Даже да не ги улучим, взривовете и лазерните лъчи вероятно ще скъсат поне няколко от проклетите въжета.

— Тогава направи го! — заповяда принцът. — Открийте огън!

Гормън взе микрофона.

— Внимание, предни батареи! Започнете стрелба по цялата цел! Започнете стрелба по цялата цел!

След двайсетина секунди долетя приглушеният гръм от изстрела на оръдие. Всички в командния пункт с изумление видяха експлозията в корпуса на нашественика. Снарядът се заби близо до един от двигателите и с разсейването на дима се откри назъбена дупка, широка към двадесет фута.

— Нямат лазери! — извика принцът сред радостните възгласи. — Лазерите им са повредени!

Гормън вече ревеше в микрофона.

— Внимание за всички батареи! Огън! Огън! Целта не е защитена! Повтарям — целта не е защитена!

Вслушваха се в очакване на оръдейните изстрели. Но те не започваха.

— Какво им стана на тези глупаци? — избухна принцът. — Защо не стрелят?

— Струва ми се, че зная защо — каза Гормън със сгърчено лице.

— Дотук ми беше търпението — каза Каспар. — Отивам горе. Лично ще поема командването на една от батареите и ще очистя небето от тази шайка пирати!

Но преди да помръдне, по спиралната стълба затропаха стъпки. Беше инженерът, когото Гормън прати да огледа положението.

— Лоши новини — задъхваше се той по стълбата. — Нападателите са проникнали в „Господаря Панглот“. Стотици са. Бият се като зли духове. Нашите Небесни войни изобщо не могат да им се опрат.

Принц Каспар направи няколко крачки и хвана човека за рамото.

— В кои части на кораба са проникнали?

— Не съм сигурен, горе е страшна бъркотия. Хората бягат от нападателите в една посока и срещат бягащите срещу тях. Но чух някой да казва, че нападателите със сигурност са в покоите на Ваши Височества, владетелю.

„Майко богиньо, каза си Джан, там е Сирай“.

— Свършено е с нас — промърмори принц Мажид.

— Може би още не — каза Гормън. — Все още контролираме нервния център на „Господаря Панглот“. Ако заключим входа и повредим асансьора, ще задържим положението.

— Но какво ще ни помогне това? — попита принцът. — Безпомощни сме? Я погледнете тези въжета: Ако опитаме да избягаме, само ще повлечем тези пирати след себе си.

— Но нищо не ни пречи да потеглим напред, владетелю — каза му Гормън.

— Искаш да кажеш, да ги ударим! Но нали ще унищожим и себе си.

— Предлагам да използваме заплахата срещу „Ароматния бриз“. Така ще принудим нашествениците да преговарят с нас. Ако помислят, че блъфираме, какво пък… — Гормън сви рамене. — По-добре да умрем доброволно, отколкото да ни накълцат тези типове от Изтока.

Тишината в командния пункт продължи няколко мига, после Каспар кимна одобрително.

— Прав си, Гормън. Нареди на хората си веднага да заключат входа.

Но преди някой да помръдне, пак се чу тропот от горната част на стълбата. Като очакваха първите нападатели да влизат в командния пункт, Каспар и Далуин измъкнаха сабите си и скочиха към стълбата.

Появи се окървавена фигура. Облечен в накъсана дреха, мъжът държеше меч, какъвто Джан никога не бе виждала. Не можа да разпознае опръскания с кръв човек от пръв поглед. Но щом той стъпи на пода, тя хлъцна от учудване. Беше Майлоу.

Глава деветнадесета

Майлоу спря пред стъпалата, огледа се и се ухили приветливо.

— Простете ми за нахлуването, Ваши Кралски Височества, но идвам с твърде важна задача. Имах намерение да пристигна по-рано, но горе бъркотията е убийствена.

Аристократите и Инженерите недоумяващо оглеждаха Майлоу. Далуин посочи клеймото на бузата му. И извика:

— Той е роб!

— Бих казал, бивш роб, ако се съди по хаоса — видя Джан. — Здрасти! — подвикна весело. — Надявах се да те намеря тук. Къде е терминалът?

Джан му го посочи и лейди Джейн й каза:

— Познаваш ли го?

Джан кимна.

— Казва се Майлоу. Този, за когото Ви казах. Робът, който, ъъъ, се сприятели с мен.

Майлоу гледаше принца и Далуин, които стояха пред него с насочени остриета на сабите.

— Махайте се от пътя ми, високообожавани. Не искам да ви причинявам зло, но имам работа на онзи терминал.

— Робе — заповяда принцът. — Хвърли меча си или ще си платиш жестоко.

— За последен път ви казвам — махайте се от пътя ми. Не след дълго япончетата ще довтасат тук, долу, а аз имам доста работа преди това.

Той вдигна странния си меч.

— Далуин — каза принцът, — убий го.

Далуин се хвърли към Майлоу.

Майлоу не се раздвижи, той се стрелна. В същия миг се чу обръщащият стомаха звук на остър метал, разсичащ плът и кост. Главата на Далуин внезапно подскочи във въздуха. Обезглавеното тяло рухна на пода в гърчове. На Джан й се стори, че то като че иска пак да стане, но накрая с облекчение видя, че трупът замря. Погледна Майлоу. Още се хилеше. В очите му имаше лудост.

— Ти си наред! — каза той на Каспар.

Каспар гледаше ужасено тялото на Далуин. Бавно отпусна сабята си и запристъпва по-далеч от Майлоу.

— Този е магьосник! — задъхано прошепна някой.

— Това вече е друго нещо — одобри Майлоу и тръгна към терминала.

Хората се блъскаха един друг в усилията си да стоят на разстояние от него. Той доволно огледа пулта и се обърна.

— Джан! — повика той. — Ела тук. Имам нужда от тебе.

Джан не помръдна. Съществото, което познаваше под името Майлоу, я смразяваше. Подозренията й най-после се оправдаха. Той е магьосник. Човешко същество не би могло да се движи с такава бързина.

— Джан! — той губеше търпение. — Не стой там като пън, идиотка такава! Ела тук!

— По-добре иди при него — промърмори лейди Джейн и стисна окуражително ръката й.

Джан неохотно излезе иззад трона и отиде при Майлоу. Той я погледна въпросително.

— За малко да си помисля, че си минала в другия отбор. Дръж…

Той й подаде непознатия меч, от който още капеше кръвта на Далуин.

— Дръж го с двете ръце. Да, точно така. Искам да пазиш гърба ми, докато работя. Ако наближат, кряскай и го размахвай.

Той се обърна и заигра с пръсти по клавишите на пулта. Престана изобщо да я забелязва. А тя не знаеше как да се държи. Хвърли смутен поглед към останалите. И те я гледаха, някои — осъдително.

Джан не си представяше какво може да се случи, но отгоре се чуха шумове от схватка. Викове, писъци, удари на метал в метал. Тялото на Небесен войн, покрито със страхотни рани, се плъзна по гръб по спиралната стълба. Последва го тълпа мъже. Бяха набити, носеха издути ярко оцветени халати, брони и шлемове. И размахваха мечове като този в ръцете на Джан.

Каспар и още неколцина се спуснаха срещу тях и веднага настъпи пълна неразбория. Майлоу погледна трескавия бой през рамо.

— Разчитам на тебе, малката — подвикна той на Джан в околния шум. — Пази ми гърба, трябва ми още време.

В главата на Джан се въртеше вихрушка. Не осъзнаваше какво прави или какво би направила. Прекалено много неща се случваха едновременно, губеше контрол върху сетивата си…

Видя как жестоко срязаха ръката на Каспар. Той изтърва сабята си и рухна под тежестта на трима дребни нападатели. Явно искаха да го заловят жив. Вече виждаше добре лицата им. Имаха гладки, безизразни очертания със странно удължени, тесни очи.

Все повече от нашествениците тичаха надолу по стъпалата към командния пункт. Скоро щяха да надделеят над защитниците му. Докато очакваше някой от тях да се насочи към нея, тя забеляза стоящия наблизо Гормън. Той наблюдаваше спокойно боя. После насочи вниманието си към нея.

— Какво прави този? — махна с ръка към Майлоу.

— Не знам — каза Джан.

— Аз пък си мисля, че знаеш — отвърна той. — През цялото време усещах, че нещо кроиш. Както и да е, дори и да сте замисляли заговор с този демон, вече е твърде късно.

Той се обърна и тръгна към рулевия пулт. Джан разбра какво искаше да направи.

— Майлоу! Главният инженер! Иска да блъсне „Господаря Панглот“ в другия въздушен кораб!

— Какво? — не я беше чул, съсредоточен в заниманията си на пулта.

Тя отново изкрещя предупреждението си с пълна сила. Без да вдигне очи, Майлоу каза:

— Щом е така, убий го.

— Да го убия? Аз ли?

Но той не я забелязваше. Джан се обърна — Гормън беше стигнал своя пулт. Тя колебливо тръгна към него. Чудеше се какво да стори. Не би могла хладнокръвно да го заколи, но ако го удари с тъпата страна на меча…

Преди да стигне до него, някакъв нападател изскочи напред. В момента, в който Гормън хвана един от лостовете, войнът го съсече с меча си през врата. Гормън падна върху пулта.

Джан се завъртя към Майлоу. Трима вече го обкръжаваха, а той сякаш не ги забелязваше.

— Майлоу! — кресна тя. — Зад тебе!

Едва ли не с нежелание, Майлоу се откъсна от пулта. Най-близкият от нападателите вече го връхлиташе с вдигнат меч. Майлоу отново се стрелна. Войнът някак си се оказа сгърчен на пода, а мечът му — в ръцете на Майлоу. Острието проблесна надолу…

Застана срещу останалите двама. Те го нападнаха заедно с пронизителни викове, с мечове готови за удар. И отново Майлоу се стрелна. И двамата се стовариха на пода. Единият умря бързо с прерязано гърло. Другият седеше, замислено вгледан в димящата купчина вътрешности между краката си.

Още от нашествениците се струпваха около Майлоу, но не можеха да пренебрегнат явните доказателства за майсторство и вече се държаха доста по-предпазливо. Майлоу кимна на Джан.

— Насам, по-бързо!

Тя отиде при него и той пак й подаде меча.

— Не ги пускай наблизо — заповяда. — Имам нужда от още малко време.

— Ти луд ли си? — изграчи тя. — Не мога да го правя като тебе!

— Накарай ги да повярват, че можеш. Блъфирай, момиче, блъфирай.

Той се обърна към пулта. Джан огледа наближаващите в полукръг нападатели. Лицата им изразяваха свирепост, но в очите се долавяше внимание, даже опасение. Хвана меча, както те държаха своите — с двете ръце, острието вдигнато под ъгъл срещу дясното й рамо. Опита се също да си придаде свирепост в изражението, но се чудеше какво ли ще прави, когато се втурнат срещу нея? Беше обучена на напълно различаваща се сабльорска техника, а тези тук така въртяха мечовете и нанасяха такива режещи удари, че тя едва ли би имала късмет да отбие дори първия.

Боят в командния пункт беше свършил. Повечето Инженери се търкаляха мъртви, но почти всички Аристократи бяха пленени живи. Джан забеляза лейди Джейн на колене между двама нападатели. Пред нея лежеше друг, дръжката на кинжала й стърчеше под брадичката му.

Полукръгът пред Джан се стесняваше. С разтърсващ нервите вик един от войните се хвърли към нея. Тя отби удара отгоре, повече по инстинкт, а не с умение, после отскочи назад и избегна на косъм коварното замахване отстрани, което би я прерязало на две през кръста.

— Майлоу… — задъхваше се тя, а войнът пак нападна.

— Еврика! — възкликна Майлоу миг преди звънтящия сблъсък на двете остриета. Този път само късметът отърва черепа й от разцепване. Сега обаче мечът летеше към нея под такъв ъгъл, че не би могла да го отбие.

Тя рязко отлетя назад, а мечът беше изтръгнат от ръцете й. Видя Майлоу вече пред себе си. Изведнъж той се оказа отдясно. А атакуващият войн падаше назад, срязаната броня откриваше кървяща рана в гърдите му. Другите не бяха и помръднали, а Майлоу вече се въртеше сред тях. Не можеха да направят повече, отколкото това биха сторили окосени житни класове, за да избягат от невидимото острие. Струи кръв бликваха сред предсмъртни писъци.

След миг всичко свърши. Пръснати трупове — някои така насечени, че бяха загубили приликата с човешко тяло — лежаха в големи локви кръв. Майлоу пак се виждаше ясно. Той свали надолу меча и обиколи с поглед командния пункт. Оцелелите нападатели и пленените от тях Аристократи отвръщаха на погледа с ужасено мълчание. Той се обърна към Джан. Усмивката му се показа под изтритата от лицето кръв. Очите му си бяха възвърнали лудостта. Изпъкнали вени пулсираха по врата и слепоочията му.

— Май привлякох вниманието им — каза й той.

Обърна гръб на тълпата и отиде при пулта. Джан видя екрана, запълнен с редици от символи и букви. В горния десен ъгъл светлинка примигваше настоятелно.

— Ето го — тържествуваше Майлоу. — Точно това исках да науча. И тъй, направихме стъпка номер едно. Но може да стане трудничко, преди да успеем с номер две. Пази си очите.

Последните му думи я озадачиха, но с поредното невидимо движение той стовари меча върху пулта. Снопове искри запращяха в процепа. Джан се задави, но успя да попита:

— Защо го унищожи?

— Получих всичко, което ми беше необходимо. И не бих искал някой друг да го научи.

Той се обърна — по стълбата се чуваха стъпки. Джан го последва. Още нападатели се спускаха. Бяха войни, но сред тях един се отличаваше с орнаментите по бронята и назъбения си крилат шлем. Изглежда имаше висок ранг. Войните му направиха място, а той важно пристъпваше и задаваше въпроси с лаещ глас. Спря като закован от удар, щом видя натъркаляните пред Майлоу трупове. Огледа Майлоу и изръмжа още въпроси към войните наоколо. Един от тях посочи Майлоу и почтително каза нещо. Новодошлият повдигна тънките черни линии на веждите си. После явно заповяда нещо. Войнът, отговорил на въпросите му, изведнъж погледна нещастно и като насила направи крачка напред. Майлоу въздъхна.

— Офицерът иска да се убеди с очите си. Копеле.

Войнът нападна Майлоу с крясък. Майлоу го уби.

Новодошлият очевидно се впечатли. А после се учуди — Майлоу го заговори на собствения му език.

Разговорът беше кратък. Накрая офицерът се втурна към стълбата тичешком. Докато тупуркаше нагоре, следван от двамина войни, изненаданата Джан попита Майлоу:

— Ти наистина ли говориш техния език?

— Не много добре. Но трябваше да го науча заради бизнеса преди много, много време. Тогава японците властваха над световната икономика.

— Японците ли?

— Ъхъ. Така се наричат. Май и преди съм ти споменавал за тях. Онези, дето толкова обичаха да хапват главоноги. И имат дяволска непоносимост към чужденците. Те бяха между малкото нации, които не се избиха помежду си след въвеждането на Висшия стандарт…

Изведнъж го прекъсна ясният спокоен глас на лейди Джейн:

— Ей ти, какъвто и да си, демон или магьосник!

Един от държащите я войници незабавно й зашлеви безмилостна плесница, но тя продължаваше да говори на Майлоу.

— Защо не избиеш и останалите жълти чудовища?

Майлоу й се усмихна.

— Защо пък да го правя, Ваша кралска самозабравеност? — попита той подигравателно.

— Помогни ни да си върнем „Господаря Панглот“… ох! — последва още по-силен удар, но тя не млъкна. — Помогни ни и сам назови цената си. Каквото и да поискаш…

Още един удар. От сцепената й горна устна потече кръв.

— Вече сключвам сделка — снизходително каза Майлоу, — но не и с тебе. Ти и останалите костюмирани глупаци вече сте на път да изчезнете. Всъщност вас отдавна ви няма, но не разбирахте това. Сега ще разберете…

Още офицери се спускаха по стълбата, предвождани от говорилия с Майлоу. Последваха заповеди и Аристократите бяха подгонени към стълбата като стадо. Офицерите дойдоха по-близо до Майлоу, но спряха на почтително разстояние. Един от тях, с още повече орнаменти по облеклото си, го заприказва в поредица сякаш застъпващи се къси думи. Майлоу му отговори и посочи димящите останки на компютърния терминал. Офицерът ги огледа и пак се взря в Майлоу. Намръщи се, после кимна едва-едва. Обърна се на пети и се отдалечи. Другите го последваха освен двама, останали да наблюдават Майлоу и Джан.

— Какво става? — прошепна тя.

— Вече споменах, че уговарям сделка. Касае се за живота ни.

— Ами Сирай?

— Сирай? А, твоята малка приятелка от морския комплекс. Какво общо има тя?

— Не можеш ли и нея да включиш в сделката? — умолително рече Джан.

Белите му зъби проблясваха на фона на засъхващата по лицето кръв.

— Защо да го правя? Нали ми каза, че съм й отвратителен. Пък и японците няма да я убият. Нито е от Аристократите, нито от Небесните войни. Сигурно вече са я поизнасилили, но това е най-лошото, което би й се случило.

Джан потрепера.

— Моля те, Майлоу, много те моля. Опитай се да я спасиш. Не искам да се разделям с нея…

— Охо, кръвта на жената от Минерва се е пораздвижила, така ли? — попита той. — Е, жалко тогава, но и дума не може да става за нея. Смятай и себе си за късметлийка, щом те включвам в сделката.

Още от нашествениците влязоха в командния пункт, но ако се съдеше по дрехите им, не бяха войни. Те развълнувано оглеждаха устройствата и контролните уреди, изглежда изпълняваха същите задачи като Инженерите на „Панглот“. От време на време хвърляха страхливи погледи към Майлоу и накълцаните трупове по пода. Явно вече знаеха кой е и на какво е способен.

След десетина минути първият офицер се върна, поговори малко с другите двама и махна на Майлоу да го последва.

— Хайде да вървим — каза Майлоу на Джан. — Стой наблизо до мен и запази спокойствие, каквото и да става.

Заобиколени от тримата офицери и шестима войни, те се качиха по спиралната стълба. По горния етаж също бяха пръснати множество трупове, всички бяха на Небесни войни. Отдалеч се чуваха писъци и викове, но в тази част на „Господаря Панглот“ сражението бе свършило.

Отведоха Майлоу и Джан малко по-нататък по главния коридор и им наредиха да влязат в една от тоалетните на Инженерите. Затръшнаха вратата след тях, но никой не се опита да отнеме оръжието на Майлоу.

— Пфу… — издиша той и тялото му отведнъж се отпусна морно. Хвърли меча на пода и отиде до една чешма. Подпря се на ръба и заплиска с вода главата и лицето си. Тялото му сякаш се смаляваше пред очите на Джан.

— Добре ли си? — попита тя.

— Не, но ще се справя, щом получа някаква храна. Изгорих доста от енергетичните си резерви с всички тези забавления и игрички.

Той изпи голямо количество вода, после смъкна накъсаната дреха и започна да измива кръвта от тялото си.

— Наистина ли си магьосник? — попита Джан, като си припомни ужасяващата бързина, с която той изкла цяла тълпа войни.

— Аз не съм — отвърна й небрежно, — но би могло да се каже, че съм създаден от магьосници. Снабдиха ме със свръхобмяна на веществата. Моята химия не прилича на твоята. Колкото и да си различна от хората преди Висшия стандарт, ти в общи черти все пак си… ъъъ, човешко същество.

— А ти не си ли?

— От техническа гледна точка не съм.

— Къде направиха това с тебе? На Марс ли?

Той отрицателно заклати глава.

— Не, твърде отдавна. Преди Марс.

— Как преди Марс? — възкликна тя неразбиращо. — Какво искаш да кажеш?

Майлоу се прозя.

— По-късно за това. После ще ти обяснявам.

Пред очите на учудената Джан той легна на пода, сгъна вместо възглавница дрехата си и затвори очи.

— Но как можеш да спиш точно сега? — извика тя.

— Мога, защото трябва. Налага се да се презаредя… няма да е дълго… вземи меча… събуди ме, ако…

Джан го изгледа и направи каквото й каза. Взе меча от пода, подпря се на стената с лице към вратата и отпусна оръжието върху краката си. Тя също се чувстваше изтощена, но пренапрежението не би й позволило да заспи. Беше и твърде разтревожена за Сирай.

Минаха към два часа. Отвън като че ставаха доста неща. „Господарят Панглот“ се разтресе на няколко пъти и подът се накланяше, но тя не можеше да си представи какво означава това.

Към края на втория час Майлоу се събуди изведнъж, скочи и навлече покритата със съсиреци дреха.

— Спокойно ли е всичко?

— Не, но тук никой не влезе. А ти как си?

— По-добре. Но имам нужда от храна.

Отиде при чешмите и пи още вода.

— Издаваше смешни звуци. Малко преди да се събудиш. И имаше гърчове.

— Сънища. Кошмари.

Той наплиска лицето си, изтри го и се изправи. Погледна Джан и се усмихна. Усмивката му изглеждаше някак насилена. Не беше понесъл леко своите кошмари.

— А ти как си? — попита Майлоу.

— Доста съм зле — призна си тя. — Според тебе, какво ще ни се случи?

— Зависи колко убедителен ще бъда в разговора с шефа на тази сбирщина деца на Изгряващото слънце, за да разбере, че мога да му предложа нещо, мечтано от него.

— И какво е то?

— Казах ти — информация.

— Да де, но за какво! — попита нетърпеливо Джан.

Преди да й отговори, зад вратата се чу шум. Майлоу поиска меча с настойчив жест. Тя бързо му го подаде. Вратата се отвори с трясък. Един офицер предпазливо пристъпи навътре. Джан не беше сигурна дали вече го е виждала. Трудно различаваше тези хора. Влязоха и четирима войни. Онзи сдържано кимна на Майлоу и много бързо произнесе нещо. Майлоу също кимна.

— Трябва да отидем с тях — обясни той на Джан. — Удостоени сме с честта да се срещнем с голямото началство. С техния боен вожд.

Изведоха ги и тръгнаха нагоре към обитаваната от Аристократите част на кораба. По коридорите вече нямаше трупове, но все още навсякъде се виждаха локви съсирена кръв. И нашествениците бяха навсякъде, препускаха напред-назад по коридорите с вид на хора, изпълняващи твърде важни поръчения. От Аристократите наоколо нямаше и следа. Джан предположи, че всички те са затворени някъде. Пак помисли тревожно какво ли се е случило на Сирай…

Скоро разбра, че отиват към „Големия салон“, но когато влязоха с Майлоу вътре, видя, че в залата са настъпили промени, правещи я неузнаваема. От тавана висяха цветни флагове, а платнени прегради разделяха на части огромната площ. По тях имаше изрисувани планини, езера, непознати наглед дървета и други неща, които Джан не можа да определи.

— Декораторите вече са се нанесли — промърмори Майлоу.

Техните придружители им махнаха да продължат напред. При приближаването им войни дърпаха настрана преградите. Минаха през четири прегради, преди да стигнат до възвишението.

Там, където Каспар беше седял на своя трон, сега друг човек седеше на друг трон. Зад него се виждаше червен флаг с нарисуван странен черен гущер, бълващ огън. В краката на мъжа седяха две жени, облечени в чудати дрехи и с набиваща се в очи бяла боя по лицата.

Но друго привлече вниманието на Джан. От двете страни на трона стърчаха копия и на всяко беше забучена отрязана глава.

Джан най-напред срещна мъртвите очи на Принц Каспар, после и на лейди Джейн.

Глава двадесета

— Нали искаше отмъщение — промърмори Майлоу в ухото й, както крачеха към възвишението, — ето ти го, в кръв и плът.

Джан не каза нищо. Не можеше да отмести поглед от лицето на Каспар. Прилошаваше й. Старшият измежду съпровождащите ги офицери крясна нещо, явно им заповядваше да спрат. Намираха се на петнайсетина фута от възвишението. Техните придружители се поклониха ниско, а мъжът на трона бавно стана. Беше забележително по-висок от останалите нашественици. Кройката на дрехите му, същата като на войните, го правеше още по-едър, но и без нея той изглеждаше твърде внушително. Нормалната жена от Минерва би приличала на дребосъче до него.

Погледна ги отгоре надолу. Тесните му очи не издаваха нито настроение, нито мисли. После каза на великолепен „американо“:

— Тъй, тъй, Майлоу Хейз, отдавна не сме се виждали. Къде се криеше през последните четири века?

Учудена, Джан се обърна към Майлоу, но и той очевидно беше озадачен. Смръщи вежди и с поглед впит в гиганта, каза:

— Познавам ли ви?

— Срещали сме се няколко пъти на конференции по биотехнологии. Естествено, сега не би могъл да ме познаеш. Аз, разбира се, се промених — Високият мъж разтегли устни в оскъдна усмивка. — Ти на свой ред си се променил малко. Поне външно. Докладът на моите самураи за твоите действия показва, че си се подложил на сложни усъвършенствания.

Майлоу кимна. Все още недоумяващ каза:

— Значи и ти си безсмъртен…

— Да, такъв съм наистина. И до днес бях останал с впечатлението, че съм последният оцелял. Името ми е Шуми Хорадо. Сега спомни ли си?

— Хорадо… — бавно произнесе Майлоу. — Корпорацията Хорадо. Да, спомних си. Ти беше нисичък тогава и оплешивяваше…

Военачалникът пак се усмихна едва-едва и докосна гръдния си кош с върховете на пръстите.

— Всичко е суета, нали, господин Хейз? Добавих си тридесет инча ръст и гъста коса. А ти си избрал плешива глава и разноцветни очи, плюс всички други твои промени. С риск да бъда невежлив, точно тях ще трябва да обсъдим на първо място. Както забелязваш, проявих доверие и ти позволих да задържиш меча. Несъмнено си го отнел насила от някой войн. Но в случай, че обмисляш дали да го използваш срещу мен — разбира се, не вярвам да е така — нека те уверя, че съм си осигурил защита.

Той плясна с ръце. За миг преградите от двете им страни се дръпнаха, откривайки войни с нещо като малки пушки в ръце.

— Автомати — каза военачалникът. — Бих казал, че са единствените, още годни за употреба. Намерих чудесно запазен сандък преди осемдесетина години. Трябва да те предупредя, Хейз, на каквато и бързина да си способен, ще умреш, преди да стигнеш до мен.

— Изобщо не ми е минавало през ум да предприемам нещо подобно — каза Майлоу. — Целта на употребеното насилие с това оръжие беше единствено да привлека твоето внимание. Макар че нямах представа кой си. Сигурно вече са ти съобщили, че имам предложение към тебе.

— Да, така ми казаха.

Военачалникът пак плясна с ръце. Този път иззад преградите се появиха слуги, които носеха малки сгъваеми столчета и ги разпънаха зад Джан и Майлоу. Предложи им с жест да седнат и се върна на своя трон.

— Но преди да говорим делово, Хейз, нека отдадем дължимото на някои стари обичаи. Каня тебе и тази жена да изпиете с мен по чаша саке.

Той за трети път плясна с ръце. Слуга предложи на Джан чашка с прозрачна течност, а нейното объркване се засилваше с всяка минута. Какво ставаше в момента? Откъде Майлоу познаваше този вдъхващ страх великан? И що за приказки се чуха, за безсмъртни хора?

Погледна главата на Каспар, стърчаща на върха на копието. Над увисналата долна челюст устата сякаш крещеше безмълвно. Устните бяха побелели. Не бяха минали много часове, откакто за последен път целуна тези устни…

Виждаха се и други глави. Когато дръпнаха преградите, пред прозорците се откриха цели редици копия и от двете страни. Други прегради не позволяваха да се види докъде стигат редиците, но Джан беше сигурна, че се простират по цялата дължина на „Големия салон“. Значи всички Аристократи бяха мъртви.

Тя сръбна от питието. Опари гърлото й и насълзи очите. Но по тялото й се разля вълна желана топлина.

— Коя е твоята млада приятелка? — попита военачалникът.

Джан се стресна — питаше за нея.

— Името й е Джан Дорвин. От Минерва е. Една от последните оцелели. Сега е под мое покровителство. До каквото и споразумение да стигнем, то важи и за нея.

Военачалникът леко повдигна рамене.

— Щом такова е желанието ти — той се загледа в Джан. — Яко същество. Никак не е по вкуса ми — пак се обърна към Майлоу. — Помня, че в онези отдавнашни дни славата ти около женските истории беше достигнала почти мащабите на митология. Но един слух, който дочух по-късно, изуми дори и мен. За някаква жена на име Мириам, ако добре си спомням?

— Миранда — сухо каза Майлоу.

— Има ли нещо вярно в онзи слух?

— Да. Истина е.

Военачалникът се засмя.

— Вече казах, всичко е суета, но това направо е крайност. Каква е съдбата й?

— Тя умря.

— Моля те да ме извиниш — склони глава военачалникът. — Виждам, че това все още е твърде чувствителна тема за тебе, въпреки всички отминали години. Но нека поговорим как си се справял с оцеляването през това време.

— Напуснах планетата — каза Майлоу. — Успях да получа място в една от последните совалки, преди орбиталните станции да наложат карантина. Настаних се в станцията Белведере.

— Белведере. Аха, първата и най-голямата орбитална станция — отбеляза Хорадо. — Още ли съществува? Преди години прослушвах радиопредаванията между Белведере и другите станции, но нашето радиооборудване отдавна вече е безполезен боклук.

— Белведере все още съществува. Другите три станции и марсианските колонии — също. А колониите на Луната отдавна измряха. Нямаше как да минат на пълно самозадоволяване, а другите обитаеми места извън Земята не можеха да отделят от ресурсите си за тях.

— Докога остана в Белведере?

— Доколкото можах. После се сблъсках с неизбежния проблем. Безсмъртието ми, естествено.

— Белведерците не проявяваха търпимост по този въпрос, така ли?

— Точно обратното. Освен това, ако ме бяха разкрили, автоматично биха стигнали до заключението, че или съм бил между висшите ръководители на генетична корпорация, или пък държавен шеф. Каквото и да предположеха, очакваше ме екзекуция — дали защото незаконно съм станал безсмъртен или като военен престъпник, все едно.

— И какво решение намери — попита военачалникът.

— Транспортът между извънземните станции и колонии не бе често, но бе редовен, така да се каже. Доброволно се включвах в екипажите при пътуванията до една от другите станции — Кройзе Сити. И щом се появи възможност за пътуване до Марс, възползвах се от нея. Дълго пътешествие беше — Майлоу въздъхна. — Бях принуден да направя онова, което направих. Беше въпрос на оцеляване — Той погледна към Хорадо. — Разбираш ме, нали?

— Да, добре те разбрах.

Майлоу за момент изви очи към Джан и продължи:

— Бяхме шестима на борда. Единствен аз достигнах Марс жив. Разказах им, че внезапно падане на налягането, причинено от пробив на микрометеор, е убило другите. По щастлива случайност аз имах работа във въздушния шлюз и затова носех скафандър. Повярваха ми.

Военачалникът каза:

— Но с какво се подобри положението ти? Нали е имало радиовръзка между Белведере и марсианската колония, жителите й сигурно са научили кой си и най-важното — на колко години си.

— Присвоих си самоличността на един от другите членове на екипажа. За онези в Белведере бях мъртъв.

— И не разкриха измамата?

Майлоу поклати глава.

— Белведерците пожелаха да бъда върнат, за да се явя пред съда и да обясня злополуката, но аз пък поисках убежище на Марс. Разбираш ли, между Белведере и Марс имаше политически търкания. Марсианците отказаха да ме предадат, заявиха че резултатите от тяхното разследване би трябвало да задоволят белведерците.

— И ти остана на Марс.

— Докогато можех да си го позволя — каза Майлоу. — После се появи същият проблем. Смяташе се, че остават няколко години, докато навърша двеста.

— Какво решение взе тогава?

— Почти същото. Убеждавах ги да изпратим експедиция до Старшайн, последната изведена в орбита станция. Целта беше малка търговия. Знаехме, че са успели да синтезират широк спектър от лекарства, чиито запаси на Марс отдавна се бяха изчерпали. А ние пък щяхме да им предложим семена, за да подобрят сортовете в своите хидропонни плантации. Естествено експедицията не беше особено наложителна и лишаваше колонията от ценни запаси, но по това време вече бях достигнал пост с известно влияние.

Военачалникът кимна одобрително.

— Космическият кораб никога не стигна до Старшайн. Хората там се бяха съюзили с Белведере. Между станциите редовно кръстосваха совалки. Не можех да поема риска от среща с някои от Белведере или Старшайн, който вече е бил роден, когато напусках Белведере сто и шестдесет години по-рано. Почти невероятна, но твърде опасна възможност.

— И що за нещастие сполетя тази експедиция?

— Пробив в основния горивен резервоар. Вече не можехме да се доберем до Старшайн, но имахме достатъчно гориво да доближим Земята и да се оставим на нейното притегляне. И понеже корабът не беше проектиран да издържи в плътната атмосфера на Земята, разпадна се по пътя надолу. Аз и част от екипажа се приводнихме насред океана в спасителна капсула. Дрейфувахме дълго и останалите, тъй като не притежаваха моите, ъъъ, особени качества, умряха. Спасиха ме хората от един морски комплекс. Живях там, докато „Господарят Панглот“ нападна комплекса, и бях пленен. Това е, после се появихте вие.

Джан знаеше, че той не каза всичко. Сирай твърдеше, че точно Майлоу е убедил хората от морския комплекс да се преместят по-близо до брега. Но защо? Имал си е нещо наум.

Военачалникът напрегнато се вглеждаше в Майлоу. Накрая каза:

— И през времето, прекарано в „Господаря Панглот“, ти си открил нещо, което било много ценно за мен. Признавам, любопитен съм да чуя какво е това нещо.

Майлоу му се усмихна. Джан познаваше тази усмивка. Същата, от която настръхваше.

— Преди да ти кажа — отговори Майлоу, — бих искал да чуя твоите приключения през годините.

Хорадо отегчено разпери ръце.

— Хейз, в сравнение с твоя живот моят беше безкрайно скучен в годините след Генетичните войни. Наложих властта си в „Ароматния бриз“. Трябва да призная — срещнах някои трудности и, за съжаление, доста кръв се проля, но след това бях в безопасност. Имах безгранична власт в ръцете си и безсмъртието ми не се превърна в проблем. Японците традиционно се прекланят пред властта и аз се възползвах от това, разбира се. Помогнах си, като създадох леко променена версия на „бушидо“. Тя включваше между всичко останало и моята божественост. И поданиците ми очакват от мен да бъда безсмъртен. Това е предимството, Хейз, да живееш в общество, върнало се назад в културата си, пред твоето съжителство с онези технократи в орбиталните станции.

— Имал си късмет — съгласи се Майлоу.

Военачалникът погледна отсечената глава на Принц Каспар и махна към дългата редица копия с набучени на тях глави.

— Чудно, нали, тези „американос“ изглежда също са регресирали. Признавам, трудно ми е да разбера, защо са възприели такъв средновековно-европейски начин на живот. Подобно общество едва ли е имало място в културната памет на Америка. Ти самият си „американо“, би ли ми обяснил загадката?

— Стари филми — снизходително каза Майлоу. — Прав си, това не е естествен културен регрес. Мебелите и другите боклуци са прекопирани от старите филми.

Той подробно обясни на военачалника за сериалите от фантастични „забавления“, които Джан бе гледала.

Военачалникът се смееше.

— Колко типично за „американос“ — съгласи се той.

Пресегна се и прокара пръсти по бузата на мъртвата глава на лейди Джейн.

— Не прави това!

Никой не беше по-изненадан от самата Джан, когато чу собствения си кънтящ вик. Последва неспокойно мълчание, Хорадо бавно обърна глава към нея. Майлоу въздъхна и каза:

— Моля те да простиш на моята приятелка. Много още може да се желае в нейното поведение. А и тя е познавала покойната от лявата ти страна, хм, интимно.

Военачалникът премести погледа си към Майлоу.

— Пленничка от Минерва е била в интимни отношения с една от владетелките на „Господаря Панглот“? — попита той, донякъде учуден. — Как е могло да се случи това?

— Ами това е дълга, но достатъчно интересна история… — започна Майлоу.

Джан усети нов прилив на гняв. Тези си приказваха, сякаш тя изобщо не беше при тях и макар че военачалникът я плашеше и би било по-разумно да се държи предпазливо с него, тя отново не се сдържа:

— Не ви ли стига, че убихте всички тези хора? Трябва ли и да проявявате неуважение към останките им?

Погледът на Хорадо пак се насочи бавно към нея. В дългото мълчание едва се чу шепотът на Майлоу:

— Исусе…

Военачалникът заговори на Джан:

— Момиче, заради твоята наглост бих могъл да заповядам да те отведат оттук в стая, където ще те вържат на дървена рамка. После ще одерат кожата от тялото ти. Всеки инч от кожата ти. Операцията ще бъде направена съвсем фино, ще свалят кожата ти на едно цяло парче. После твоята кървяща плът ще бъде поръсена със сол, пак ще сложат отгоре кожата ти и ще я зашият. След това ще те донесат тук, пред мен, и ако бъда удовлетворен от разкаянието ти, ще се умилостивя и ще те даря с бърза смърт. Само едно пляскане с ръце е достатъчно процедурата да започне…

Той вдигна ръце, задържа ги така няколко безкрайни секунди и пак ги отпусна в скута си.

— Обаче ще проявя снизхождение по две причини. Първата е, че се намираш под покровителството на Майлоу Хейз и не би било гостоприемно да го поставя в подобно неловко положение. Втората е, че още не съзнаваш мястото си като жена в моето владение и не можеш да разбереш тежестта на оскърблението, което се опита да ми нанесеш — той се обърна към Майлоу. — Беше започнал да ми разказваш нещо, продължавай, моля те.

Майлоу набързо му описа събитията около опита на Джан да взриви „Господаря Панглот“, последвалия сблъсък с Хазини и приемането й в средата на Аристократите. А Джан чакаше да се успокои бесния бяг на сърцето й. Не се съмняваше — размина се по чудо с изпълнението на заплахата.

Когато Майлоу свърши с разказа си, военачалникът за пореден път се обърна към нея и тя замръзна под безмилостния поглед. Не можеше да се каже дали в тези очи се е появил някакъв оттенък на уважение. Той проговори:

— Имаш безочието да ме порицаваш за умъртвяването на тези хора, твои предишни врагове, а си възнамерявала да унищожиш въздушния кораб и всеки един човек на борда му.

Тя отвори уста за отговор, но веднага стисна устни.

— Можеш да говориш — разреши Хорадо.

Джан мереше думите си:

— Щом се стигна до изпълнение на намерението ми, не можах да го направя. Не можех хладнокръвно да убия всички хора в кораба.

— А аз можах, това намекваш — Той завъртя глава. — Създаваш си неправилна представа за мен. Не съм жесток човек. Но нямах избор, трябваше да отстраня цялата управляваща класа на „Господаря Панглот“. Друга възможност нямаше. И уверявам те, общо взето те умряха бързо и чисто. Колкото до тази наглед варварска изложба… — посочи главите от двете страни на трона, — тя просто е най-добрият начин да покажа на всички слоеве от обществото в „Господаря Панглот“, че старият ред е премахнат безвъзвратно и е безплодна дори идеята за някаква по-нататъшна съпротива.

После попита Майлоу:

— Случва ли ти се да усещаш у себе си началото на лудост?

Майлоу се стресна от въпроса. Помълча преди да отговори. Очевидно внимателно избираше изразите си.

— Лудост ли? Нима създавам впечатление на?…

— Въпросът се отнасяше повече за мен самия — каза военачалникът. — Понякога се питам дали не полудявам и се чудя би ли могло това да се окаже вторично последствие от безсмъртието. Ти какво би казал?

— Не съм забелязал у себе си признаци на психическа нестабилност — отвърна Майлоу, без да бърза. — Нито пък виждам защо безсмъртието би трябвало да води до безумие. Може би ако някой преживее хиляди години, ще се появят емоционални напрежения, непознати досега на човечеството. Или човекът ще бъде налегнат от обикновена скука.

— Скука — замислено каза Хорадо. — Да, появяват се и периоди на скука, но повече се тревожа от склонността си към солипсизъм. Според мен предизвиква я твърде изисканият ми начин на живот. Толкова отдавна играя ролята на бог в моето кралство тук, без равностойни събеседници, че постепенно започвам да приемам ролята си като действителност. Как мислиш?

Майлоу все така търсеше подходящи думи.

— Предполагам, че едва ли има опасност това да се случи. Самият факт, че обективно разсъждаваш по проблема, показва съпротивата ти срещу илюзията.

— Поне засега — усмихна се военачалникът. — И трябва да ти кажа, Хейз, днешната ни среща е едно чудесно разнообразие за мен. Без съмнение, присъствието ти е направо психическо лекарство. И ми е забавно да говоря „американо“ след толкова години. Представи си, помня времето, когато вашият език се наричаше „английски“.

— Аз също — отговори Майлоу. — Даже си спомням Англия. Бях там за малко, само месец преди бедствието.

— А, да — кимна военачалникът. — Реакторът. Името беше Чернобил, нали?

— Не. Чернобил беше в Русия. Години преди това. Май не си спомням името на английския. Но имаше разлика — руската злополука не направи кой знае какви поразии в самата страна поради климатичната обстановка. В Англия се случи точно обратното — гадостта се изсипа над целия юг на острова.

— Вярно, нямали са късмет — съгласи се Хорадо. — Но в сравнение със сегашната разруха от тази пустош, гибелта на една малка страна някак губи значението си.

— И във вашата част от света ли е толкова лошо положението с пустошта?

— По-зле е. Точно по тази причина Небесните господари на Изтока воюват помежду си и затова аз сега съм тук.

— И аз се питах защо си предприел толкова дълго пътешествие — каза Майлоу.

— Нямах избор. Сигурно си забелязал, че лазерната защита на „Ароматния бриз“ вече не действа. Повреди се напълно преди няколко години. И моите съперници в Изтока откриха това. Вече беше само въпрос на време „Ароматният бриз“ да стане жертва на успешно нападение от друг Небесен господар. И реших да поема риска на далечно пътуване до друг континент. Тук не биха могли да знаят за уязвимостта на „Ароматния бриз“. Исках да атакувам първия срещнат Небесен господар, надявах се моите самураи да го овладеят, преди защитниците му да открият, че нямам лазери — той сви рамене под издутия халат. — Оказа се добър план. Когато войните на „Панглот“ разбраха, че могат безнаказано да ни обстрелват със снаряди, беше твърде късно. Моите хора се добраха до оръдията.

— Всичко е висяло на косъм — отбеляза Майлоу.

— Така е, но трябва да ти призная — нямах съмнения за изхода от двубоя — Хорадо се усмихна. — Ето още един признак на завладяващата ме илюзия за всемогъщество.

— А сега какво ще правиш?

— Ще превърна „Господаря Панглот“ в основна база. Повечето му предишни обитатели, тоест оцелелите измежду тях, ще бъдат прехвърлени в „Ароматния бриз“. Разбира се, ще бъдат под моя строг, но хуманен контрол. Сега разполагам с два кораба, ще предприема стъпки да увелича флотата си, докато получа властта над достатъчно територии, за да осигуря за дълго оцеляването на своя народ. И своето.

— Идеално измислено — одобри Майлоу. — Надявам се да стигнем до споразумение как аз и приятелката ми бихме могли да споделим това светло бъдеще. Това би била отплатата за предложеното от мен нещо.

— И как точно смяташ, че трябва да ти платя?

— Аз бих предпочел да го нарека подарък. Как ли… — Майлоу огледа „Големия салон“. — …начинът е навсякъде около тебе. „Господарят Панглот“ би ме удовлетворил.

След дълга пауза военачалникът меко каза:

— И какво би ми предложил, за да ти дам в замяна цял Небесен господар?

— Ами естествено чисто нов Небесен господар — безгрижно отговори Майлоу. — Така да се каже, все още в опаковъчна хартия. Нов, блестящ и пълен с безценен хелий. И ще се справиш къде-къде по-добре от всеки сегашен Небесен господар. Те бавно се разпадат на парчета, би трябвало да го знаеш. Няма съмнение, той ще бъка от работещи уреди на Старата наука. Всъщност ще е едно летящо ковчеже със съкровища и ще бъде само твой.

Хорадо попита студено:

— И на кое място си скрил този девствен Небесен господар?

— Не е Небесен господар, а Небесен ангел — поправи го Майлоу. — Естествено, в момента се намира в Рая.

Майлоу се ухили и посочи нагоре.

Глава двадесет и първа

— Ама ти сериозно ли искаш да правиш нещо заедно с това… това същество!

Майлоу неспирно тъпчеше храна в устата си, ловко използвайки две тънки пръчици. Тя неспокойно чакаше отговора му и нервно обхождаше малката слугинска стая, която им отпуснаха. Най-после Майлоу се уригна доволно и каза:

— Ах, великолепно е! След толкова години пак да си хапна от японските ястия. Ти сигурна ли си, че не искаш още? Изяде само малко ориз.

— Не съм гладна. Пък и във всичко останало има месо.

— Не във всички гозби — той вдигна една паница от масата и я поднесе на Джан. — Това е риба.

Тя погледна лъскавите резени плът и изкриви уста.

— Месото на рибата също си е месо.

— Вярно — съгласи се Майлоу и пъхна резен в устата си. Тя извърна отвратено очи настрани.

— Ще отговориш ли на въпроса ми? — настоя Джан.

— Всичко с времето си — каза й той. — Защо не седнеш? Опитай се да се отпуснеш. Днешните събития имаха твърде задоволителен завършек.

— Сигурно, поне за тебе.

— И за тебе също. Например запази кожата си, въпреки всички усилия да я загубиш. И аз можех да те убия, когато подхвана онова тъпо бръщолевене.

— Не се сдържах. Побеснях, като почна да опипва главата на лейди Джейн, сякаш е някаква играчка.

— На лейди Джейн вече не й пукаше, ти защо трябваше да се обаждаш? — попита Майлоу, както си хапваше още от рибата.

— Не изпитваш ли никакво уважение към мъртвите? — ледено го попита и тя.

— Аз не уважавам кой знае колко и живите, защо да правя изключение за мъртъвците? — каза той с усмивка.

Джан го изгледа и кимна.

— Ами да, ти наистина по нищо не се отличаваш от него. И двамата сте убийци, само че той убива с по-голям размах.

— Не се говори така с покровител — подкачи я Майлоу. — Ако не бях аз, досега да си разбрала как мъчат грешниците в ада. Той говореше сериозно за одиране на кожата ти, не се опитваше само да те сплаши.

— Да, знам — настръхна Джан и здраво притисна ръце към гърдите си.

Майлоу се хилеше присмехулно.

— Щеше да бъде трагедия, ако беше изпълнил заканата си. Кожата е едно от най-хубавите ти качества. Но жалко, ти предпочете да покриеш по-голямата част от нея. Много повече ми харесваше с ония одежди на Аристократка.

— Твоя работа, аз пък не се харесвах.

Когато доведоха нея и Майлоу в това стайче, тя го помоли да поиска дрехи от придружителите им. Отначало й донесоха сложно изработена дреха, като облеклата на жените, седящи в краката на военачалника. Така и не разбраха защо я отхвърли и вместо нея поиска мъжки дрехи. Но й дадоха това, с което беше сега — свободна куртка и широк панталон, и двете в черно. Появи се нов проблем — куртката нямаше нито копчета, нито кукички и можеше да я пристяга само с платнен колан, а той й се струваше доста неподходящ за целта. И все пак се чувстваше много удобно с тези дрехи след задушаващите рокли на Аристократките.

Майлоу довърши рибата и взе друга паница.

— Водорасли — каза той с тон на ценител. — Поне това можеш да ядеш, без да нарушаваш вашите принципи от Минерва.

— Казах ти, не ми се яде. Много съм напрегната и се тревожа.

— Че има ли за какво да се тревожиш? Не сме заплашени от непосредствена опасност, имаме храна, подслон и топло легло. Всичко върви според моя план.

— Не за себе си се безпокоя, а за Сирай — каза му тя. — Защо не искаш да изпълниш молбата ми и поне да попиташ дали е жива и здрава?

— Защото засега достатъчно неща исках от военачалника и подчинените му. Не мога да предизвиквам късмета си, като му досаждам за някаква слугиня, даже тя и да споделя леглото с тебе.

— Не е вярно — отсече Джан с почервеняло лице.

Майлоу дълго се смя.

— Амазонке, да си беше видяла лицето. Розовото вълнение на любовта. Божичко, що за сексуален живот си имала през последните месеци! Принц Каспар, лейди Джейн и твоята безценна морска нимфа. Каква разлика от пълното със сексуални предразсъдъци момиче от Минерва, което видях в деня на идването ти в „Господаря Панглот“.

— Ти най-добре знаеш защо спях с Каспар и лейди Джейн — гневно изсъска Джан. — И грешиш за Сирай. Признавам си, влюбена съм в нея, но не сме любовници. Тя реши да бъде така, а не аз.

— И никога не си преспивала с нея? — попита той с многозначителна усмивка.

— Не е твоя работа.

— Така си и мислех — той пак се разсмя.

Джан се овладя с усилие.

— Майлоу, моля те. Умолявам те, помогни ми да науча какво й се е случило.

Майлоу остави пръчиците на масата — всички паници бяха празни, и се зае да я разглежда изучаващо.

— Ами добре — каза накрая. — Но в замяна искам да правя секс с тебе. Сега. Ей там — той посочи леглото. — Какво ще кажеш?

Само при мисълта за телесен допир с Майлоу започна да й се гади. Без да мисли, щеше да изкрещи „Не!“, но се спря. Заради Сирай. След дълго колебание изрече прегракнало:

— Щом искаш, ще го направя.

Очите му се присвиха.

— Защо усещам някакво крайно нежелание? Какво толкова непоносимо намираш в мен? В края на краищата, успя да се справиш с моралните си задръжки, внушени в Минерва, когато се наложи да спиш с Каспар. А този мъж носеше голяма част от вината за смъртта на твоя народ. Може би те отблъсквам физически? Не е от миризмата ми, защото нямам никаква.

Джан наистина усещаше физическо отвращение към него, но не можеше да определи защо. Не заради тялото му, просто всичко в него й въздействаше отблъскващо. Колкото повече научаваше за него, толкова по-зле го понасяше. Укрепваше убеждението й, че беше прав, когато говореше за себе си не като за човешко същество. Той май се гордееше с този факт, а в нея се събуждаше неопределен първобитен страх… и отвращение.

— Е, какво? — нетърпеливо попита той.

— Виж сега, доброволно решавам да правя секс с тебе, а ти ще научиш къде е Сирай. И хайде да не намесваме моите лични преживявания. И преди не си им обръщал внимание, защо трябва сега да започваш?

Тя посегна да развърже възела на колана. Майлоу вдигна ръка да я възпре и каза уморено:

— Не си прави труда. Само исках да те изпитам. На майтап. Така се изтощих днес, че либидото ми е мъртво като изчерпана батерия. Толкова съм способен да се чукам с тебе, колкото и да летя. Дано това не те обижда.

Джан се колебаеше между облекчението и разочарованието.

— Но какво ще стане със Сирай?

— Забрави я — тонът му охладня. — Ако е още жива, вече са я прехвърлили в „Ароматния бриз“.

Той махна към проблясващите в малкия прозорец светлинки на другия Небесен господар. Двете туловища се носеха из въздуха едно до друго, свързани чрез цяла мрежа въжета. Несигурни дървени мостчета бяха прехвърлени между двата корпуса. По-рано, през деня, Джан и Майлоу наблюдаваха подгонените по тези мостчета победени жители на „Господаря Панглот“, които отиваха към „Ароматния бриз“.

— Копеле гадно — каза Джан, очите й смъдяха. — Гадно жестоко копеле. Как мога да я забравя? Тя е всичко за мен.

Майлоу си наля чаша от питието саке. Изпразни я на един дъх и се обърна към Джан:

— Ще ти се наложи да оценяваш нещата по-трезво. Рискувам плановете си даже като включвам и тебе. И няма как да се справим, ако сме трима.

— С какво да се справим? — мръщеше се Джан.

— Трябва да слезем долу, на земята. Ще отлетим от кораба. Не сега, разбира се, след два дена ще наближим развалините на космическата база „Армстронг“.

Джан се обърка.

— Но защо? Нали точно това място искаш да стигнеш? Каза на военачалника, че средството за свръзка било там.

— Стига, Джан, още ли си наивна след всичко станало? Смяташ ли, че мога да се доверя на този тип? Щом получи желаното, веднага ще заповяда да ме убият. Даже мога да си представя как ще стане — ще ме покани да отпразнуваме успеха със саке и изневиделица ще се появят онези негови войни с автоматите и ще ме пръснат на мръвки. — Майлоу се усмихна замечтано. — Освен това, абсолютно ясно е — той е почти мръднал.

— Какво?

— Казвам, подозренията му, че трудно поддържа връзка с действителността, са основателни.

Майлоу си сипа още саке.

— Не те разбирам — въздъхна Джан. — Всички приказки за Небесния господар, дето си го видял в небето, лъжи ли бяха?

— Ами, как може. Истина са до последната дума.

Майлоу беше разказал на военачалника как заедно с другите в космическия кораб от Марс направили откритието.

— След като повредих главния горивен резервоар, изоставихме надеждите да се доберем до Старшайн и решихме да се насочим към Земята. Все още бяхме на около 15 хиляди мили, когато на предния радар се появи голямо кълбо. Толкова голямо, че го помислихме за някаква друга орбитална станция, но не си спомняхме да е строена пета станция. Тогава бордовият компютър изрови някъде измежду файловете решението на загадката. Това беше Раят, така наричали огромния завод за производство на Небесни ангели.

— Започнахме да спорим — продължи Майлоу. — Повечето искаха да похабим част от останалото ни скъпоценно гориво, за да променим траекторията и да пресечем пътя на Рая. Надяваха се, че там ще намерим големи запаси ракетно гориво. Аз се противопоставих. Естествено, нямах никакво желание да отидем в Старшайн. Но те надделяха при гласуването и ги оставих да правят каквото искат.

Когато орбитата ни съвпадна с тази на завода и го доближихме, казах си, че Раят е впечатляваща гледка. Огромен скелет във формата на цилиндър, дълъг към миля и половина, обкръжен от преобразуватели на слънчевата енергия. Но най-зашеметяващото нещо беше вътре в него — Небесен ангел.

Дойде време и за следващата изненада. Получихме запитване от Рая кои сме. Беше ужасен миг. Страхувах се да не би да има хора. Но сигналът се оказа изпратен от компютър. Обяснихме какви сме, поискахме разрешение за скачване, но получихме отказ — не знаехме кода за допуск.

Аз не спирах ровичкането из смътните си спомени за Рая и все пак постигнах някакви резултати. Заводът винаги е бил почти напълно автоматизиран. Разбира се, навъртали се по няколко души като контрольори, но сглобяването на Небесните ангели било извършвано от роботи под командите на централния компютър.

Спомних си и че мястото било изоставено доста преди Генетичните войни, сметнали нуждата от Небесните ангели за изчерпана, защото условията в Третия свят се подобрили след генетичните революции. В едно бях сигурен — не си спомнях готов Небесен ангел да е бил зарязан в завода.

Имаше само едно възможно обяснение — компютърът да е продължил изпълнението на програмата и след като хората си отишли. Всички системи бяха още в действие — антиметеорната електромагнитна защита например. От по-близко разстояние видяхме щъкащи насам-натам по корпуса и из завода паякообразни роботи. А когато се опитахме да се скачим, компютърът започна маневри за отклоняване и опитът ни се провали. Горивото свършваше, трябваше да се откажем и да продължим към Земята, за мое голямо облекчение.

Но през годините след това не спирах да си блъскам главата за онзи девствен Ангел горе. И нещо ми просветна. Централният компютър чака сигнал от Земята, за да изпрати Небесния ангел, където поискат от него. Според спомените ми и процедурата по снижаването се изпълнява автоматично. Това е всичко — изпращаш правилния сигнал и тогава ела и виж — от небето към тебе се спуска блестящият нов Небесен ангел. Е, има един проблем — да откриеш сигнала, а после да го пратиш.

— Сигурен ли си, че си открил решението? — беше попитал военачалникът.

— Вече съм сигурен — отвърна Майлоу. — Спомних си, че Небесните ангели бяха контролирани от командния център на Обединените нации. Трябваше само да открия къде е той, да стигна до там и да излъча точната команда към Рая.

— Но откъде знаеш, че този команден център още работи след толкова време? — попита военачалникът.

— Защото установих връзка с него. По-точно с управляващия го компютър. Това правех в командния пункт на „Панглот“, когато нахлуха твоите войни. От момента на пленяването ми все се опитвах да измисля как да стигна до командния пункт. Надявах се компютърът на „Панглот“ още да поддържа връзка с командния център. Безпокоях се, че не намирам начин, но пристигна моята малка приятелка и попадна в прегръдките на Аристократите. Чрез нея открих работещия терминал в командния пункт. Това ме окуражи, но никой от възможните кодове за достъп не съживяваше компютъра. Или командният компютър отхвърляше сигнала, или сигналът не достигаше до него — поради повреда или в „Панглот“, или в центъра. Този подход на пробите и грешките можеше да продължи до безкрайност, трябваше лично да се добера до терминала.

И когато ти и твоят „Ароматен бриз“ излязохте на сцената днес, най-после получих чудесната възможност. Не ми отне много време да опитам всички кодове, получих отговор от компютъра на центъра, точно както се надявах. Попитах го къде се намира и той ми каза. Командният център е разположен в космическата база „Армстронг“, само на едно денонощие полет от тук на изток. Ако постигнем споразумение, веднага ще ти дам точните координати.

Военачалникът попита:

— Но дори и да се доберем до този команден център, как ще откриеш сигнала, за да бъде изпратен на Земята онзи Небесен ангел?

— Тази информация се намира някъде в централния компютър. Ако имам време, сигурен съм, че ще я изтръгна от него. Е, каква е думата ти, Шуми Хорадо, военачалник на небесата? Споразумяхме ли се?

Военачалникът, разбира се, каза „да“.

— …Но ако всичко това е истина, ти просто ще му дадеш новия въздушен кораб срещу нищо — заключи смутено Джан.

— А, не всичко — каза Майлоу с усмивка. — Командният център не е в космическата база „Армстронг“, а в близкия град. На върха на зданието, наречено „Скайтауър“. Спомням си го. Лесно се вижда. Ще го намерим, само да стигнем до града.

Джан вече не можеше да стои права. Изведнъж я налегна умората. Тя се отпусна на един стол и с натежал глас попита Майлоу:

— И как точно ние ще се доберем до този град?

— Ще летим.

— О, колко интересно! С какво? Да не би да си оставил някъде наоколо трети Небесен господар?

— Ще летим до града с един от японските планери.

— Майко богиньо, този говори сериозно…

Той кимна.

— Но това е страшно опасно…

— Глупости. Много е забавно. Летял съм с подобни планери преди, само за удоволствие. Наричахме ги делтапланери. Естествено, правех го, преди да се превърна в безсмъртен. После не си позволявах такъв риск…

— За какъв риск говориш? Нали не било опасно?

— Хм, стават и злополуки. Когато постигнеш безсмъртието, отношението ти към рисковете се променя значително. Имаш какво да губиш.

— Представям си — каза тя сухо.

После се сети нещо:

— Но ти искаш да влезем в град! Нещо да кажеш за епидемичните спори?

Майлоу сви рамене.

— Този риск ще трябва да поемем. Но, с малко късмет, няма да стъпваме на земята. Ще кацнем отгоре на „Скайтауър“.

— Риск значи. Току-що ми каза, че ги отбягваш — натърти Джан.

— Такъв е животът, не можеш да избягаш от всички рискове — невъзмутимо отговори той.

Джан го гледаше с подозрение.

— Защо ли си мисля, че само аз рискувам да прихвана някоя от епидемичните спори? Дали пък не съм права, като предполагам, че заедно с безсмъртието си получил и съвършена имунна система?

— Съмнявам се дали такова нещо е възможно — отвърна той. — Все пак признавам — моята имунна система работи по-добре от твоята. Но не се тревожи, вероятността да се натъкнем на район с активни спори е минимална.

— Май преди чувах други неща — промърмори тя.

Майлоу се прозя.

— Както и да е, сега знаеш защо можеш да изхвърлиш Сирай от главата си. Планерът ще издържи само двама.

— Нямам намерение да я изхвърлям от главата си — заяви Джан.

— Ами недей. Остани си тук, щом искаш. Сигурен съм, че животът на гейша ще ти хареса, ще задоволяваш всяка прищявка на Хорадовите самураи. Ако си смятала живота на жените при Аристократите за скапан, опитай японската разновидност.

Джан не се съмняваше в това. И малкото видяно от живота в обществото на Хорадо й стигаше. Тук жените нямаха никакво положение. Те просто бяха абсолютно подчинени на мъжете.

— Е? — подпита я Майлоу.

— Не, не искам да остана тук — призна тя. — Но не мога така да изоставя Сирай. Не мога…

Майлоу почеса темето си и се намръщи.

— Виж какво — каза той умислено, — не мога да ти дам гаранции, но може би ще имаме възможност да я откупим от Хорадо след време.

— Как ще стане? — попита тя обнадеждено.

— Ами щом се доберем до нашия Небесен ангел, можем да преговаряме с Хорадо. Ами ако му предложим някаква техника от Старата наука срещу твоята морска нимфа?

— Наистина ли мислиш, че той ще се съгласи?

— Че какво толкова — каза Майлоу. — Но запомни — нищо не обещавам.

Джан го гледаше упорито.

— Майлоу — бавно произнесе тя, — искам да ми обещаеш, да се закълнеш, ако е останало нещо свято за тебе, че щом всичко стане според твоя план, ще опиташ да направиш за Сирай това, което ей сега каза.

Той въздъхна.

— Добре тогава, имаш искреното ми обещание. А сега стига приказки, хайде да лягаме. Имам нужда от дълъг сън. — Той се изправи и смъкна кимоното от себе си. — И ти би могла да използваш леглото. Казах ти, в момента не ме бива за секс, ще спиш спокойно.

— Ако нямаш нищо против, предпочитам да спя сама. На пода.

Майлоу изразително повдигна рамене.

— Както пожелаеш.

Останал само по набедрена превръзка, той се изтегна на леглото и намали осветлението. Джан не ставаше от стола. След малко попита:

— Майлоу, а мен защо вземаш?

— Партньори сме, не си ли спомняш? Ти ми помогна и сега аз ти помагам.

— Не ми се вярва да имаш навика да спазваш твоята част от което и да е споразумение. Аз вече не съм ти нужна, би могъл съвсем лесно да ме изоставиш тук.

— Кой казва, че вече не си ми нужна?

— Майлоу, никога няма да бъда твоя любовница.

Той замълча, но накрая каза:

— Ще видим. И по-необичайни неща са ставали.

Джан си седеше в тъмнината. След време отново се обади:

— Майлоу?

— Какво има пак? Опитвам се да заспя.

— Военачалникът спомена някаква жена. Миранда? Коя е била?

Майлоу дълго не отговаряше. После процеди:

— Тя значеше много за мен.

— Влюбен ли беше в нея?

— Любов не съществува, но все пак тя ми беше по-скъпа от когото и да било, освен от мен самия.

— И каква беше причината?

— Тя беше аз.

Глава двадесет и втора

— Полудя ли? Не можеш да останеш тук! Твърде опасно е! Трябва да тръгваме, и то без бавене. Онези кретени вече разрушиха офиса на моята корпорация! След това ще дойдат насам!

Майлоу и Миранда бяха в „морската“ стая. Холографските екрани създаваха представата, че са на тропически остров в южните морета. Звуковите ефекти и скритите топлинни лампи правеха илюзията още по-правдоподобна. Миранда, облечена в сако и панталон от стар и много ценен мъжки вечерен костюм, се беше излегнала мързеливо в хамака, окачен между две палми. Тя смукна от сламката, забучена във фалшив кокосов орех и невъзмутимо промълви:

— Казах ти вече, Майлоу. Няма да дойда с тебе. Оставам тук. Ще бъда в безопасност, поне засега. Имението е добре защитено. После… после не зная къде ще отида. Но ще оцелея някак.

Майлоу не можеше да повярва на ушите си.

— Ама какво ти е влязло в главата? Знаеш, че не можеш сама да оцелееш. Идваш с мен и това е. Така че надигни се и сложи някои неща в една чанта.

Тя звучно засмука сламката и каза:

— Майлоу, ти май не обръщаш никакво внимание на това, което ти казвам. Слушай — не искам да бъда с тебе повече. Разбираш ли?

— Какви са тези приказки? Не можеш да живееш без мен! Аз съм целият ти живот! В името на Бога, аз те създадох!

В следващия миг тя метна кокосовия орех по главата му. Той се приведе и орехът прелетя през плажа, изчезна в холографския образ. Чу се звук на счупено стъкло. Миранда скочи от хамака и обвинително посочи Майлоу с пръст.

— Да! — кресна тя. — Кажи го пак! Кажи ми още веднъж какво ти дължа! Само това чувам през краткия си живот — великият Майлоу Хейз взел ребро от съвършеното си тяло и създал съвършената жена. Естествено, съвършена за него! Жената, родена в неговите мечти!

Лицето й се разкриви от ярост, гърдите й се повдигнаха тежко. Майлоу се стресна от силата на гнева й.

— Добре де, добре — опита се да я успокои. — По-леко. Много ти се събра напоследък, разбирам, че си разстроена. Сигурен съм, че не осъзнаваш какво говориш. Ти още ме обичаш толкова силно, колкото и аз тебе.

Той пристъпи до нея, пъхна ръце под разкопчаното сако и погали гърдите й. Миранда отблъсна ръцете му и се дръпна.

— Не те обичам! И ти не ме обичаш! Обичаш само себе си! — злобно изкрещя тя. — Ето това е! Това е целта на моето съществуване! Когато сме в леглото, ние не се любим — ти просто си маструбираш със себе си!

— Не говори с този тон, Миранда — студено я възпря той.

— Не е ли приказна науката? — злобата не изчезваше от гласа й. — Преди мъжът трябвало да се задоволява с ръката си, но сега, само за някакъв си милиард долара може да получи нещо като мен — клонирано от самия него женско същество, отгледано в изкуствена утроба, подложено на насилствено ускорено развитие, натъпкано с боклук вместо спомени, всичко това — за шест години. Най-страхотното приспособление за чикии, подходящо за мъж с прекомерен Нарцисов комплекс. Да, ей на това му викам аз прогрес!

Нейните думи го засегнаха.

— Миранда, аз не виждам нещата така… Ти си не по-малко истинска от мен…

— О, много ти благодаря — отвърна Миранда със сарказъм. — Чуто от тебе, това е истински комплимент.

Майлоу си пое дълбоко дъх. Искаше му се да я сграбчи и тъй да я разтърси, че да изчезне от лицето й това самодоволно, снизходително изражение, но не смяташе за разумно да избухва. Това нейно странно настроение вероятно се дължеше на някаква емоционална заблуда и ако Майлоу запазеше спокойствие, би могъл да я разубеди. Той каза сериозно:

— Миранда, нашата връзка е особена, тя е уникална. Ние сме по-близки от която и да е друга двойка.

— Ако това е най-голямата близост, възможна между двама души, тогава Господ да е на помощ на човечеството — присмя се тя.

— Не можеш да го отречеш! — възрази той. — Обичаш ме не по-слабо, отколкото аз тебе. Нямаш избор, ти беше…

Не продължи, усети грешката си. Но тя довърши изречението вместо него:

— …програмирана да те обичам. Да, напълно осъзнавам този факт, Майлоу. И някога наистина те обичах. Но програмата вече не може да ме принуди. Защото ти не си същият човек.

— Сега пък за какво говориш?

— Говоря за всичките тези „усъвършенствания“, на които се подложи. Ефектът от тях се натрупа в тебе. Промениха те по начин, който не си очаквал. Всъщност вече ми се струва, че не си човек.

— Щуротии! — възкликна той. — Ти сигурно си пияна!

— Не, не съм. Казвам истината. Прекрачил си някаква невидима черта, разделяща хората и… другите същества. Ти така се препроектира, Майлоу, че направо излетя от човешкия род.

— Това са безсмислици! Признавам, че се промених, но пак съм човек! — каза ядосано Майлоу.

— Човек ли си? — попита тя. — Кое човешко същество не усеща болка? Кое човешко същество не може да изпита страх? Паника? Ужас?

— И защо липсата на тези човешки недостатъци да ме прави по-малко човек? Защо принадлежността към човешкия род трябва да се определя със способността да изпитваш болка, страх и ужас?

— Мога да ти посоча много причини, но ето ти главната — ако ти самият не усещаш болка или страх, не можеш да споделяш чувствата на останалите, които още ги усещат. Ти си отряза пътя към хората.

Майлоу разтърси глава.

— Не, не, ти не разбираш. Твърде добре си спомням какво означава да страдаш от тези болести на така нареченото човечество. Но не ставам нечовек, като съм се освободил от тях. Дори сега повече ви съжалявам! Ти не знаеш от какво се лишаваш, Миранда. След последната серия усъвършенствания достигнах абсолютната свобода. Можеше да станеш като мен, ако не беше толкова глупава.

— Отново ти благодаря за подареното безсмъртие, Майлоу, но другите ти подаръци хич и не са ме интересували.

— Един ден ще съжаляваш, че си ги отхвърлила — ледено процеди той.

— Майлоу, този ден никога няма да настъпи, обещавам ти. Да, аз съм само твое генетично ехо, но все още съм човек. И такава искам да си остана.

Той едва удържаше нервите си. Наложи му се да напрегне цялата си воля, за да не й посегне.

— Колко пъти да ти повтарям, аз съм човек. Свръхчовек, да, но в основата си съм човешко същество.

— Ти така си мислиш, Майлоу, но не си. Не можеш да видиш отстрани в какво си се превърнал. Човешката личност е резултат от безкрайно сложен и съвършен биологичен процес и науката би трябвало още много да помисли, преди да се бърка в него. Не можеш ей така да отрежеш големи парчета от системата — както правят твоите генинженери, без да унищожиш нещо жизнено важно… — Миранда кимна сякаш на себе си. — Да… да… това е. В определен смисъл ти се самоуби, Майлоу — тя внезапно се закиска. — Каква ирония! Всички тези пари и усилия — за да се превърнеш в супермен. Но по този начин ти извърши доста особено самоубийство. Разхождаш се наоколо и се мислиш за безсмъртен, а всъщност си мъртъв отвътре и мравките вече гризат душата ти.

— Млъквай! — взриви се той и вдигна ръка да я удари. — Не желая да слушам тези идиотски предразсъдъци! Питам те за последен път — идваш ли с мен или не?

— Не, Майлоу. Просто не мога да търпя присъствието ти. Не само защото се промени като личност. Отблъскваш ме и физически. Онези твои „усъвършенствания“, те изкривиха по нещо в тебе на всички равнища. Казвам ти истината — гади ми се от тебе. И го казвам с всяка твоя клетка в моето тяло.

Майлоу бавно свали ръката си. Мълчаливо гледа Миранда, после се обърна и се отдалечи по „плажа“. Мина през един от холографските образи и излезе през вратата. Качи се в асансьора направо в гаража за флиперите. Посрещна го малък домашен кибероид.

— Да — отвърна той и тръгна към флипера си.

Нямаше никакъв план в главата, само смътната идея да се измъкне от държавата. После? Както се разпространяваха новите зарази, може би ще трябва да помисли и за измъкване от самата планета.

— Приятна вечер за летене — каза следващият го по петите кибероид.

— Така е — потвърди Майлоу и слабо се усмихна.

Вдигна крак да се качи във флипера, но го спря нова мисъл. Погледна флипера на Миранда в другия край на гаража и го посочи.

— Повреди това транспортно средство — заповяда той. — Отвори предпазния капак към уредите и унищожи двигателя.

— Но, господине — промърмори кибероидът с безжизнения си вежлив глас, — той е част от собствеността, която съм програмиран да охранявам.

— И аз отменям инструкциите в твоята програма. Направи каквото ти казах.

— Разбира се, господине.

Кибероидът отиде при флипера на Миранда, отвори задния капак и пъхна вътре манипулатора си. Чу се звук на смачкан метал. Доволен, Майлоу понечи да се качи вече във флипера, но отново спря. Чуваше нещо, приличащо на далечно бърборене.

По-скоро напомняше гневното бръмчене на стършели. Пристъпи до вратата на гаража и натисна копчето за ръчно управление. Вратата се плъзна встрани и той излезе на покрива. Сега долавяше звука по-ясно. Знаеше откъде идва, но извика кибероида при себе си, за да потвърди предположението му.

— Хора — каза кибероидът. — Много са. Движат се към нас.

— Да — промърмори Майлоу.

Отиде до парапета и се загледа през градините към стената. По нея проблясваха разноцветните светлинки на защитната система.

— Очаквате ли посетители, господине? — осведоми се кибероидът.

— Аз не, но жена ми очаква. Тя ще се занимава с тях.

Той нахълта обратно в гаража.

— Колко гости очаква Вашата съпруга, господине? Ако съдим по звука, приближаващата група наброява много стотици хора.

— Не се тревожи. Сигурен съм, че Миранда е способна да ги забавлява. Тя обича да дава големи приеми.

Довършваше изречението от седалката на флипера. Бронираният купол се плъзна на мястото си и Майлоу нареди на бордовия компютър да издигне машината до хиляда фута височина.

От това разстояние камерите можеха да му покажат всичко, което ставаше. Кибероидът беше подценил размерите на тълпата. Хиляди идваха през гората към северната стена. Майлоу смяташе, че са от Лъкстън, най-близкия до неговото имение голям град. Беше дочул, че градът вече е засегнат от епидемията.

Нагласи една от камерите на близък план. Всички носеха оръжия. Пушки, брадви, даже градински сечива. Майлоу се усмихна. Напомняха му типична сцена от старите филми на ужасите — разярени селяни, тръгнали да запалят замъка на местния вампир или на луд учен. Липсваха само димящите факли.

Широката накъсана линия на приближаващата тълпа вече беше на стотина метра от стената. Майлоу реши да улесни нападателите. Свърза се с домашния компютър и му предаде кодираната команда, която блокира всички предишни, и изключи елементите на защитната система без кибероидите — те действаха самостоятелно. След това се отпусна в креслото и се приготви за наближаващото шоу.

Не им отне много време да проникнат вътре. Няколко взрива пробиха дупки в стената и тълпата нахлу в градините. Там срещнаха първата истинска съпротива — три от големите кибероиди на имението посрещнаха препускащите хора с унищожителна смес от картечен огън и лазерни лъчи. За трийсетина секунди стотици от нападателите бяха убити, но също толкова други навлизаха през стената. Кибероидите нямаха никакъв шанс да ги спрат. Бяха бързо победени. Бяха прекатурени от тежестта на налитащите тела и после насечени и смазани в безформени купчини метал и пластмаса.

Перверзна прищявка накара Майлоу да се включи в системата за аудио-визуално наблюдение на къщата. Видя Миранда пак в „морската стая“, но холографските ефекти бяха изключени и тя гледаше през един от предните прозорци. Той произнесе името й, Миранда се обърна към включената камера.

— Майлоу, ти ли си? — попита неспокойно. — Какво се е случило? Защо не действа защитата?

— Има някаква повреда — каза й той. — Или пък е саботаж. Нямаш много време. Скачай веднага в твоя флипер. Не се бави да вземеш нещо.

— Ти къде си?

— На около хиляда фута над къщата. Хайде, качвай се при мен. И по-бързо.

Тя хвърли поглед към прозореца и изтича от стаята. Майлоу се ухили доволно и прекъсна връзката. Чу се още един взрив. Пред къщата се издигаше дим. Сигурно вече бяха нахлули в партера. И не след дълго…

Той насочи камера към вратата на гаража. Зачака.

Миранда се втурна през вратата след минута. Майлоу нагласи близкия план към лицето й. Очите й бяха широко отворени, страхът преливаше в тях. Той се досети, че тълпата е плътно зад нея. Представи си какво е почувствала, след като е открила, че флиперът не може да излети. Пак се ухили.

Тя затича по покрива. Махаше трескаво с ръце. Очевидно забелязваше светлините на неговата машина. В гаража проблясваха изстрели. Сигурно домашният кибероид си върши работата, помисли Майлоу. Или пък се опитва да сервира закуски на „гостите“ и се чуди защо те в отговор стрелят по него. От тази представа Майлоу се разсмя гласно.

Първият от тълпата изскочи на покрива. Мъжът носеше автоматична пушка. Последва го жена с мачете в ръка. Идваха и други…

Миранда побягна, но нямаше къде да отиде, освен ако скочеше на покрива. Заклещиха я в един ъгъл и я наобиколиха. Тя все още махаше с ръце. Майлоу се пресегна и изключи светлините на флипера. После жадно гледаше екрана, докато долу разкъсваха Миранда на парчета. Чак когато вече нищо не се виждаше от нея сред буйстващата тълпа, той осъзна, че трепери от настъпилата ерекция.

Спусна флипера право надолу. Падна над тях, преди да разберат какво става. Неговите лазери и картечници скоро избиха хората по покрива. След това пусна бомба върху къщата и отлетя на юг.

Глава двадесет и трета

Светкавиците за миг очертаха по-високите кули на далечния град. Джан бе обзета от страхопочитание. Никога преди не бе виждала град — впечатляваше я дори с огромните си размери. Как са могли да построят сгради, издигащи се толкова нагоре в небето, без основите им да поддадат и те да се срутят? И как би могла да си представи, че тези здания някога са били претъпкани с хора? Едва ли е възможно толкова много хора да са живели едновременно.

— Сигурно там е имало хиляди и хиляди хора — обърна се тя към Майлоу.

— Какво? — обади се той разсеяно.

През последните минути беше необичайно мълчалив, стоеше облегнат на парапета и умислено разглеждаше града. Тя повтори думите си и получи отговор:

— Не, много повече са били. Имал е население над шест милиона.

— Шест милиона? — тя поклати глава, не вярваше на чутото.

— Истина е. Познавах добре града. Беше жив, когато го видях за последен път. Всички тези кули бяха осветени. По улиците имаше движение. Из небето прелитаха флипери…

Той отново замълча. Джан си мислеше, че си припомня неща отпреди векове и за момент го съжали.

— Онази огромна кула там, в средата. Нея ли трябва да достигнем? Тя ли е „Скайтауър“?

— Шът — спря я той и погледна през рамо към неизменните си придружители — двама мълчаливи самураи, застанали на десетина стъпки от тях на откритата площадка. Формално Майлоу и Джан имаха разрешението на военачалника да ходят, където си искат, из общодостъпните части на „Господаря Панглот“, но щом пристъпеха прага на стаята, след тях тръгваха двама войни. Майлоу каза на Джан, че те едва ли разбират „американо“. Почти сигурен беше, че само военачалникът знае езика, но не можеха да рискуват открит разговор пред тях.

— Тихо — Майлоу наведе глава към нея. — Да, това е „Скайтауър“. Само мога да се надявам, че в главата на нашия приятел няма да се събудят отдавнашни спомени.

— Кога се махаме? — попита Джан.

Според нея градът все още беше твърде далеч и стомахът й се присвиваше от идеята да прелетят цялото разстояние с един от японските планери. А с всеки изминал миг градът отново се отдалечаваше — „Господарят Панглот“ прелетя край него в широк кръг и вече поемаше към космическата база „Армстронг“, на североизток.

— Трябва да се стъмни съвсем — прошепна Майлоу.

— Но как ще виждаме накъде се движим? — разтревожи се Джан.

— Не съм ли ти споменавал? Виждам великолепно в тъмното.

Тя отдавна вече не се учудваше на качествата на Майлоу. Само кимна и каза:

— Е да, ама аз не виждам.

— Не се притеснявай. Ще поема управлението. Прави каквото ти казвам и всичко ще мине без грешка. Единственият ни проблем е онази буря над хълмовете. Дано отмине в друга посока.

— А какво ще правим с този проблем? — тя леко завъртя глава към мрачните им придружители, които се преструваха, че наблюдават града, а не тях. Майлоу също ги погледна набързо и сви рамене.

— Те не са проблем. Обратно, ще ни бъдат от полза. Е, поне един от тях.

Той не навлезе в подробности, а тя и не настояваше. И без това скоро щеше да научи какво е искал да каже. А дотогава той нека си се радва на малката игра на тайнственост.

Градът все повече се отдалечаваше и скоро Джан трудно различаваше неговите кули при редките проблясъци на мълниите. Но можеше ясно да вижда светлините на „Господаря Панглот“, който следваше „Ароматния бриз“ на около миля. Мислите й неизбежно се насочваха към Сирай — дали беше в „Ароматния бриз“ или пък в „Господаря Панглот“? В безопасност ли беше? Какво й се случваше точно сега?

Да си задава такива въпроси, означаваше само да засилва безпокойството си за Сирай и Джан се опита да не мисли за нея. Погледна Майлоу, взрян мълчаливо някъде в пространството. Но видът му само отвори пътя на нова поредица тревожни въпроси — какво я караше да повери отново живота си в ръцете на това странно същество, нали вече знаеше, че не бива да му вярва? Всеки факт, който откриваше, още повече я объркваше и дразнеше. И както винаги, не знаеше какво в разказите му за отдавнашните времена е истина и какво е измислица, съчинена, за да постигне някаква своя цел.

Например трудно беше да приеме историята за жената на име Миранда. Тя буквално представлявала Майлоу в женско тяло. Тоест организъм, клониран от негова клетка, след като с генно инженерство променили Y-хромозомата. Така Майлоу можал да се ожени за себе си. „Този брак вместо в небесата бе благословен в лабораторна колба“, беше преливащият от мрачен хумор коментар на Майлоу. Джан остана с впечатлението, че връзката с тази клонирана жена не е осъществила желанията му, но колкото и да го разпитваше, Майлоу отказваше да говори за Миранда. Помнеше, как той кисело каза на военачалника, че Миранда е умряла, и се питаше по какъв ли начин точно е станало това.

— Време е — промърмори Майлоу. Завари я неподготвена.

— Какво?… — започна тя, но Майлоу тръгна към двамата войни.

Каза им нещо на техния език. На Джан й прозвуча като въпрос. Двамата се намръщиха и се спогледаха, а Майлоу се доближи още. После се стрелна…

Самураите нямаха време да измъкнат мечовете си. Единият отлетя назад, блъсна се в стената и рухна на колене, от носа му шуртеше кръв. Майлоу вече държеше другия за главата. Рязко я изви с ужасяваща сила. Прешлените на врата изпращяха. Джан обърна погледа си настрани. Когато се съвзе, войнът лежеше по лице на пода, а Майлоу се навеждаше над първия. Стовари ръба на дланта си върху тила му. И този войн се просна по лице и не мръдна повече. Майлоу разкопча препаските му и ги хвърли с мечовете и ножовете в краката на Джан. Вдигна мъртвеца, занесе го до парапета и го метна във въздуха без никакво усилие. Мракът скоро погълна падащия надолу труп. Майлоу се зае да съблича другото тяло.

Всичко стана толкова бързо, че Джан не осъзнаваше случилото се. В един момент имаше при тях, на малката площадка, две живи, дишащи човешки същества, а след примигване на окото вече бяха мъртви. И единият вече доближаваше земята…

Майлоу навличаше дрехите и бронята на мъртвия войн. Погледна Джан и каза:

— Вдигни тези оръжия. Ще ти потрябват.

Тя се подчини. Той си сложи шлема и се ухили неприятно.

— Как ти се струва?

— Всичко е твърде малко за тебе. Няма никого да измамиш… поне не за дълго.

— Не очаквам да се промъкна дотам и обратно, без изобщо да ме забележат — рече невъзмутимо той. — Особено с планер под мишницата. Но маскировката ще ми даде мъничко предимство — само това ми е нужно. Доскоро…

Той вдигна почти голото тяло и го хвърли през парапета леко, както и първото, после изтича по площадката и изчезна в люка. Джан въздъхна и се облегна на парапета. Опитваше се да прикрие оръжията с тялото си, за да не ги види някой японец, появил се на площадката, преди да се върне Майлоу. Под куртката си носеше бутилка с вода и торба с оризови питки. Очакваше следващите десетина минути да бъдат много, много дълги. Майлоу смяташе, че толкова ще му стигнат, за да се добере до най-близкия склад за планери, да открадне един и да се върне на площадката. Тя се питаше какво да прави, ако той не дойде. Да се прободе с един от ножовете? Да скочи? Все едно, по-добре ще е, отколкото да попадне в ръцете на военачалника, освирепял от лъжите на Майлоу.

Времето наистина се точеше мъчително бавно. Дланите й се изпотиха, трепваше от най-малкия шум. Къде ли беше Майлоу? Сигурно десетте минути вече са минали…

Тя подскочи. Някой идваше. Тичешком. Майлоу нахълта през люка. Под едната ръка носеше сгънат планер, в другата стискаше меч. Джан първо си помисли колко смешно малък изглежда планерът, за да носи двама души, после видя капещата от острието кръв.

Очите на Майлоу мятаха диви погледи както преди. Той разтегли устни в безумна гримаса:

— Малко по-трудно се оказа. Направих там малка касапница, но сигурно оцелелите вече са се опомнили и препускат след мен. Нямаме много време.

Той пъхна меча в ножницата и започна да разгъва планера. Джан вярваше, че вижда магия — това нещо растеше с всеки миг, металните тръби ставаха четири пъти по-дълги, коприната на крилото се разперваше безкрайно… Скоро планерът се просна в истинските си размери на площадката. Майлоу неочаквано ритна парапета, успя да го разцепи. Още два ритника и целият парапет изчезна. Джан се дръпна от ръба. Перспективата да скочи в черната пустота и да зависи само от хилаво копринено платно, кухи метални тръби и няколко жици съвсем загуби привлекателност.

— Бързо! — подкани я Майлоу. — Препаши оръжията и се напъхай в този хамут.

Той вече нагласяше своя хамут, окачен с телове за центъра на планера. Тя припряно стегна колана и се вмъкна до него. Ремъците обвиваха бедрата и кръста й. Планерът беше подпрян на задния ръб на крилото. От центъра висеше и метален триъгълник, сглобен от тръби.

— Хвани се за тази тръба, ето така — каза Майлоу и сграбчи хоризонталната част на триъгълника. Джан направи същото с болезнено блъскащо в гърдите й сърце.

— Щом скочим, не сгъвай тялото си и прави каквото ти казвам. Разбра ли?

— Да — отвърна тя.

Устата й веднага пресъхна.

— Добре, пристъпи към ръба и се приготви да се оттласнеш с пълна сила, когато ти дам сигнал.

Застанаха на самия ръб, коприненото крило стърчеше, почти изправено зад тях.

— Щом кажа „три“, скачаш — предупреди я Майлоу, присвил крака за скок.

Джан също се приготви. Вятърът подхвана дългата й коса и я залепи на лицето й. Коприната на крилото заплющя.

— Едно…

Зли викове зад тях. Японците идваха.

— Две… три!

Всеки миг озверелите японски войни щяха да изпълнят площадката и това моментално освободи Джан от съмненията преди скока. Усилието напрегна мускулите й до скъсване. И веднага, щом се отделиха от площадката, оттам запукаха изстрели, край бузата й свирна куршум.

Стреляха по тях без прекъсване, но двамата с Майлоу стремително се спускаха надолу в студения нощен въздух. Джан реши, че падат безконтролно, но преди да се увери в това, вече правеха широк плавен завой.

Летяха.

— Наклони тежестта си наляво! — заповяда Майлоу.

— Какво?

Планерът сега летеше почти хоризонтално. Насрещният вятър свистеше право в очите й. Те се насълзиха. Не че имаше какво да види точно сега.

— Наклони се наляво, към мен! — изкрещя Майлоу. — Веднага!

Направи каквото искаше от нея. Неговото тяло се премести на същата страна. И планерът зави наляво, след секунди Майлоу извика:

— О кей, стига! Изправи се пак! — Тя веднага се подчини. — Добре. Поне се движим в нужната посока, но ни трябва по-голяма височина, за да стигнем града. Дано срещнем възходящи течения.

Полетът продължаваше. Джан като че започваше да усеща радост от преживяването. Да летиш сред тишината като стрела в мрака…

— Лайняна работа — изръмжа Майлоу.

— Какво става?

— Дупка в крилото. Или е от куршум, или е от сабя.

Тя погледна през рамо, но макар и да различаваше очертанията на крилото над тях, не се надяваше да види цепнатината.

— Ще ни затрудни ли?

— Засега не, но се разширява.

— Олеле.

Удоволствието й се изпари. Взря се надолу, опитваше се да усети разстоянието до земята.

— Ама че гадост — пак се обади Майлоу. — Така няма да се доберем до града.

— Ще се пребием ли?

— Съмнявам се, но ще се влачим дълго. А онова под нас е пустош.

Джан нямаше представа колко време е минало, когато усети разтърсващо дърпане, едва не изтърва тръбата. Чу вика на Майлоу „Дръж се!“, планерът сякаш застана на носа си и рухна надолу. Тя изпищя. Стори й се, че пропаднаха с хиляди футове, преди неочаквано планерът да полети нормално.

— Добре ли си? — викна Майлоу.

— Може да се каже — отвърна треперещата Джан. — Помислих, че това ни е краят.

— Тези неща са проектирани да излизат автоматично от пикиране. Тъпото е, че съвсем загубихме височина заради този вихър и сега не виждам…

Звукът на разпарящ се плат заглуши плющенето на крилото и свистенето на вятъра. Планерът отведнъж се спусна надясно. Сега не пикираше, а се завъртя в спирала. Майлоу крещеше нещо, но Джан не го чуваше.

След часове или след секунди планерът се заби в някакво препятствие, от удара в челото съзнанието на Джан се завъртя и изчезна в пустошта…

Опомни се увиснала с главата надолу в хамута. Нищо не виждаше.

— Майлоу? — простена тя.

Никакъв отговор. Джан слепешката се пресегна към него, но не го пипна. Какво ли се е случило? И къде беше сега? Носът на планера сочеше надолу, но дали бе в клоните на някое дърво, или на земята? Тя опипа лицето си. Лепнеше, несъмнено от кръвта, и точно под косата й се беше издула цицина.

— Майлоу! — викна тя отново, по-силно.

Нещо се прокашля в мрака. Джан позна звука. Големите котки често кашляха така, дебнейки покрай стените. Тя си спомни къде е. В пустошта. Сама. Майлоу я беше изоставил. Или беше мъртъв.

Тя измъкна по-късия меч. Това мъничко я успокои, но все още се усещаше смешно беззащитна, както беше увиснала с глава към земята. Протегна меча и попадна на висящия наблизо празен хамут на Майлоу. После острието зачегърта по металната тръба. Джан с усилие я докопа. Планерът леко се измести, нещо се скъса. Подозренията й се оправдаха — хваната беше в клоните на дърво. И не можеше да си представи на каква височина. Но в едно беше сигурна: според звука на планера малко му трябваше да се измъкне от хлабавата опора.

Джан се реши. Нямаше избор, трябваше да скочи долу, преди планерът да падне заедно с нея. Пъхна късия меч в ножницата и се протегна към триъгълника от тръби. Хвана го здраво с едната ръка, а с другата започна да разкопчава своя хамут.

Щом освободи и последната катарама, изплъзна се от хамута и изведнъж се залюля под тръбата. Отчаяно се опита да я хване и с другата ръка.

Успя. Тежестта на тялото й болезнено опъна раменните й стави. Висеше с клатещи се във въздуха крака. Опъна пръсти надолу, надяваше се да докосне земята. Но не я намери. Колко оставаше? Пет фута? Десет? Петдесет? Колкото разликата между изкълчения глезен, счупените кости или смъртта.

Хайде свършвай с това, каза си Джан. Пое си дълбоко дъх и пусна тръбата…

Както падаше, тя вдигна колене към гърдите си, инстинктивно се свиваше на топка.

Падаше и падаше…

„Ще умра!“

Заби се в нещо много меко, но макар че веществото пружинираше, ударът успя да спре дишането й. Трескаво се опитваше да вдиша малко въздух. Нещото, в което падна, покриваше цялото й лице, дишането ставаше все по-трудно. Остърга го и гнусната миризма й подсказа в какво се е търкаляла.

Гъбички!

— Ъх! — изграчи отвратената Джан.

Надигна се и забързано изтръска остатъците от дрехите си. Предпазливо опита крачка напред. Веднага потъна до колене в гъвкавата, съпротивляваща се маса. Искаше й се да повърне, но си каза, че гъбичките спасиха живота й. Без тях несъмнено щеше да си счупи врата, заедно с всички останали кости.

Мярна й се мисълта, че щом е оцеляла при падането на планера, би трябвало и Майлоу да е успял. Но къде е той? Вероятно далеч оттук, озъби се мълчаливо Джан. Или е помислил, че е мъртва, или не е искал тя да го бави по пътя. Както и да е, беше я зарязал.

Пак се чу котешката кашлица. По-наблизо. Тя измъкна по-дългия меч, хвана го с две ръце и се обърна по посока на звука. Гръбнакът й се вледени от мрачния спомен за пантерата при портата. Онази, причинила смъртта на Карла. Не можеше да е същото животно…

Друг звук. Точно зад нея.

Джан се извъртя, макар да знаеше, че е твърде късно.

Глава двадесет и четвърта

— Внимавай с това нещо, идиотко! — грубо я спря Майлоу.

— Майлоу! Майко богиньо, благодаря ти… — Джан свали меча, краката й бяха омекнали от облекчение. — Мислех си, че си ме зарязал.

Той дойде по-наблизо. Но силуетът му едва се очертаваше в тъмнината.

— Така и направих — каза й той.

— Тъй ли? — Джан не можа да скрие учудването си. — Но се върна…

— Не ме питай защо — сухо я прекъсна Майлоу. — И аз не зная. Не ме карай да съжалявам за решението си.

Голямата котка се прокашля още веднъж. Съвсем наблизо.

— Майлоу?…

— Да, виждам го. Тигър. Саблезъб. Голям е. На двайсетина метра — той сниши гласа си. — Чак сега ни усети. Започна да се прокрадва. Вятърът е откъм него и не може да ни подуши.

Джан се почувства странно успокоена, че не идва пантера към тях, макар да знаеше колко по-опасен е саблезъбият тигър. Чу как Майлоу тръгна нанякъде.

— Къде отиваш? — уплашено попита Джан.

— Никъде — меко отвърна той. — На няколко стъпки пред тебе съм. Сега стоя с гръб към тази котка.

Чу се звук на меч, излизащ от ножницата.

— Но защо си с гръб към тигъра? — Джан се паникьоса. — Няма да го видиш, когато дойде.

— Млъкни! — заповяда Майлоу.

Тя замръзна. Отначало всичко беше тихо, после чу едва доловимо движение. Представяше си приближаването на саблезъбия тигър, стъпващ по поглъщащия звуците килим от гъбички. Всеки миг ще бъде само на един скок. Тя се напрегна, готова да побегне. Свистене, последвано от гръмко „туп“. Нещо тежко се смъкна върху гъбичките почти до нея. Лъхна я силна животинска миризма.

— Майлоу?…

— Аз съм още тука. Но котката не е.

— Какво стана?

— Отсякох й главата.

— Но как разбра, че трябва да я удариш? Нали беше с гръб към нея?

— Слухът ми не е по-слаб от нощното ми зрение. Усъвършенствани звукови възприятия. Нещастното котенце вдигаше такъв шум сред тези изродени гъбички, че би заглушило кибероид, търкалящ се надолу по стълбата. Хайде, трябва да си намерим някакъв подслон. Безсмислено е да тръгваме към града през нощта. Би могла да попаднеш на камшично дърво.

Тя усети ръката му на китката си и се остави да я води в непрогледния мрак. Трудно си проправяха път през гъбичките. Приличаше на джапане в езеро от гъста течност, болките в краката на Джан се усилваха.

— Къде отиваме? — попита тя.

— Търся подходящо дърво. Благодарение на гъбичките повечето наоколо са мъртви и прогнили.

Тя си спомни подхвърлените думи за камшичните дървета и каза нервно:

— Достатъчно добре ли виждаш, за да не се блъснем в камшично дърво?

— Да се надяваме — изхили се Майлоу.

На Джан това не й се стори забавно. Камшичните дървета бяха известни с умението си да заблуждават. Така наподобяваха други видове, че ставаше невъзможно да ги различиш. Докато приличащите на камшици пипала пронижеха въздуха към жертвата с лош късмет, после я влачеха към дънера, от който вече се подаваха големите шипове. Те се забиваха в тялото и изсмукваха всичко от него.

— Как са се появили камшичните дървета? — попита тя Майлоу.

— Като повечето неща тук в пустошта. Проектирани са от генинженерите.

— Но защо! Защо някой съзнателно би поискал да създаде такъв ужас?

Майлоу се разсмя.

— Майката богиня е създала човека, нали?

— Знам, че не вярваш в Майката богиня. Подиграваш ми се.

— Вярно. Но да отговоря на въпроса ти. Камшичните дървета бяха създадени от генинженери, работещи за много богат човек на име Планъс. Искаше нещо ново, което да отпъжда нарушителите, незаконно проникващи в огромните му имения. Камшичните дървета всъщност не са дървета. Те са хибрид между животно и растение. Нито едното, нито другото — той се запъна и добави. — Като мен.

— Какво като тебе? — каза озадачената Джан.

— Точно така. Нито едното, нито другото — в гласа му се промъкна горчивина. — Една личност ми каза това преди много време. Не й повярвах. Но какво ме интересува, по дяволите, нали оцелявам и само това е важно. Всичко се върти около това.

Джан не разбра за какво говори и не се опита да каже нещо. Той обаче продължи, говореше повече на себе си, отколкото на нея:

— Оцеляването. Основата на всичко, но и основната загадка. Защо сложните молекули са развили способността да се размножават? Това ли е неизбежният резултат от природните химически процеси? Неизбежният резултат от вътрешното, химическото желание на материята да пребъде в една математически хармонична форма… — Майлоу здраво стисна ръката й. — Виж!

— Къде да гледам? — неспокойно попита Джан. — Нали знаеш, че нищо не виждам.

— Нагоре, глупачко. Погледни към небето.

Тя вдигна очи и видя купчина светлини, движещи се над тях.

— „Господарят Панглот“! — задъха се Джан.

— Или „Ароматният бриз“. Военачалникът явно не се предава лесно. Сърцето му страстно желае да си получи блестящия новичък Небесен ангел.

Както гледаха, от тъмното туловище на въздушния кораб надолу се заби лъч силна бяла светлина. Докосна земята на стотина крачки пред тях, осветявайки призрачните очертания на удушени от гъбичките дървета и огромните израстъци на други гъбички. После лъчът се замята в различни посоки.

— Размърдай се, ела насам — настоя Майлоу, като дърпаше Джан към нещо, наподобяващо гигантска печурка.

Свиха се под приведената шапка на израстъка. Лъчът пълзеше към тях.

— Сега не шавай… даже мускулче да не ти трепне — каза Майлоу.

Джан също горещо желаеше да стои неподвижно… докато нещо гадно и лигаво тупна на врата й. Тя извика стреснато и обърна глава. По рамото й пълзеше дебел бял червей. Още един падна на врата й, тя запищя и скочи.

— Недей… — започна Майлоу, но беше късно.

От допира шапката на гъбата се взриви на прах, нищо не ги предпазваше от бързо приближаващия светлинен лъч.

— Тъпа кучка! — изрева Майлоу, пресегна се и я дръпна до себе си. — Лягай по лице!

Но Джан видя покритата с големи гърчещи се червеи земя. Очевидно досега бяха в шапката на гъбата, може би се хранеха с нея.

— О, Майко богиньо… — изплака Джан и пак се опита да стане, но Майлоу натисна лицето й в лиготията.

— Не мърдай или ще те убия — изсъска той…

Тя усещаше как червеите мърдат под нея, смачкани от тежестта на тялото й. Жлъчката се качи в гърлото й…

Лъчът се мяташе по дърветата точно към тях. Нямаха шанс да се измъкнат. Беше само на петдесетина фута, когато чуха остър вик и лъчът освети нещо на два крака. Не беше подобно на човек. Джан видя влечуго от тези, които ходеха на два крака. Беше от по-дребните видове.

В паниката си влечугото скърцащо крещеше, побягна и лъчът го последва. Или поне се опита. Съществото препускаше през разкривените форми на пустошта. Лъчът постепенно избледня в далечината. Изчезна и шумът от моторите на въздушния кораб, Джан пак се намери сред абсолютния мрак. Чак тогава Майлоу проговори.

— Би трябвало да те изоставя тук — каза с безизразен глас.

Тя се засрами.

— Майлоу, съжалявам. Държах се като дете.

— Не. Държа се като всяка тъпа жена.

Гневът избухна в Джан, но тя преглътна острия отговор. Нямаше право да се защитава. Наистина се държа глупаво. Накрая каза колебливо:

— Какво сега, ще ме изоставиш ли?

Не чу нищо от Майлоу. Мълчанието се проточи толкова, че тя си представи как той вече се е измъкнал безшумно и нищо не е усетила. Изневиделица ръцете му сграбчиха плата на нейната японска куртка. Той я блъсна по гръб, тежестта му я притисна към земята.

— Дължиш ми това — рече той хладнокръвно.

Тя инстинктивно се опита да се противи, но спря. Отново беше прав. Тя му дължеше това, каквото и чудовище да беше. И знаеше — без него никога няма да се измъкне жива от пустошта. Какво друго можеше да направи, освен да му даде желаното от него?

Тя не се бореше, докато той грубо раздърпа колана с оръжията и дрехите й, после още по-грубо влезе в нея. Лежеше сред смърдящите гъбички и лепкавата каша на размазаните червеи, опитваше се да удържи страшното си отвращение към Майлоу и се надяваше всичко да свърши бързо.

Не свършваше. Постепенно осъзна, че не би трябвало да очаква от Майлоу нещо подобно на нещастния принц Каспар. Обзетият от желание и превъзбуден Каспар никога не издържаше много дълго, преди да изпразни спермата си в нея, но едва ли Майлоу би загубил самоконтрол. Напротив. Онези отдавна мъртви генинженери бяха развили толкова много функции на тялото му, че и сексуалната му сила се беше „усъвършенствала“. Той неспирно я въртеше във всякакви пози, всеки път свършваше, но почти веднага получаваше ерекция.

Тя се опита да се отпусне, да усети преживяването, но макар тялото й да реагираше донякъде, умът й се изключи от ставащото. Даже искаше да си въобрази, че неин партньор е принц Каспар, но със студено майсторство, каквото никога не би имал, и пак не надделя погнусата си. Вместо това се престори, че получава удоволствие (правеше го понякога и с Каспар), викаше, стенеше и трепереше така, че според нея би трябвало да убеди Майлоу.

Най-накрая той се изпразни далеч по-напрегнато от предишните оргазми, извика пронизително и няколко конвулсии разтърсиха мускулите му. Просна се до Джан, задъхвайки се. Тя изчака малко и каза:

— Чудесно беше…

Изненадващият шамар от тъмното я зашемети. Натърти бузата й, челюстите я заболяха. Преди да помръдне, ръцете на Майлоу я стиснаха за гърлото.

— Кучко, — изсъска той, — с кого си мислиш, че си имаш работа? Да не си въобразяваш, че някога ще измамиш мен?

От нощта, прекарана в плетената клетка с другите пленници, Джан не се беше чувствала толкова зле. Крепеше се рисковано високо в разклонението на едно дърво. Сънят беше невъзможен, вероятно би паднала долу. Почти падна, опитвайки се да облекчи червата си. Даже яденето и пиенето бяха опасни. Имаше нужда и от двете си ръце, за да се задържи на дървото.

Неприятните усещания се допълваха и от състоянието на дрехите й — лепнеха и миришеха натрапчиво. Едва преглъщаше от болка в гърлото. В онези мигове на ужас вярваше, че Майлоу ще я убие. Но тъкмо губеше съзнание и той я пусна, каза й намусено да става и да се облича. Оттогава почти не говореше, само съобщи, че е намерил подходящо дърво и й обясни как да се покатери на него.

Обади се, когато чуха нещо тежко да наближава дървото.

— Какво е това? — тревожно подвикна тя на Майлоу.

Той седеше на клон малко под нея. Предположи, че сигурно е изключително голямо влечуго.

Теглото му беше такова, че земята се тресеше, Джан се принуди да се вкопчи още по-здраво в клоните. Тя чуваше как чудовището събаря други дървета, представи си огромната му маса, щом просто си проправяше собствена пътека през поразената от пустош гора.

— Майлоу!… — тя очакваше съществото да смаже тяхното дърво всеки момент. Но той каза:

— Не се тревожи, ще мине покрай нас. На косъм.

Майлоу позна. Джан мярна за малко невероятно масивно туловище, което мина съвсем наблизо и разтърсващите земята стъпки започнаха да се отдалечават.

— Но то беше гигантско — каза тя.

— Беше, да. Най-големият динозавър, който съм виждал. Приличаше на брахиозавър… при все че тези неща не са истински динозаври. Даже генетичната им основа не е от земноводните, а от млекопитаещите. По-точно от кучетата. Дааа, тези така наречени динозаври са само прекалено порасли кучета…

Той се изсмя и пак млъкна. Освен неприятно близката среща с гигантския звяр, през дългата нощ нямаха неприятности с други същества. Но виковете и писъците, избухващи понякога, ясно показваха, че тази част от пустошта е гъсто населена от нещо. Джан се зарадва на зората. Гърбът и шията й бяха схванати, мускулите я боляха от напрежението на цялата нощ.

Изгревът им откри отчайваща, макар и позната сцена. Пустош във всички посоки. Навсякъде гъбички. Висящи от дърветата като парцали от изгнил саван, издигащи се от земята в най-различни чудати форми. Някои от израстъците бяха разноцветни, Джан виждаше няколко големи пухкави топки в яркочервено, но повечето изпъкваха с мръсната си белота. Тя свързваше този цвят с разруха и смърт. И въздухът дъхаше на гнило — проникваща навсякъде смрад на плесен идваше от гъбичките. Щеше да става все по-непоносима с издигането на слънцето.

— Слизам — каза тя на Майлоу. — Още минута само на това дърво и ще се побъркам.

Мускулите й почти не се подчиняваха при дългото плъзгане надолу. Очакваше и Майлоу да се смъкне, но той само се отдръпна от пътя й и се закатери към върха на дървото.

— Какво правиш? — попита Джан.

— Искам да разбера къде сме. Снощи загубих ориентация. Би трябвало градът да се вижда от върха.

Джан продължи надолу. Стъпи на земята и се отдалечи, клекна да се облекчи зад едно изгнило дърво. Когато се върна, Майлоу беше слязъл. Лицето му беше мрачно.

— Лошо става. С този проклет планер сме се отдалечили повече, отколкото се надявах.

— Какво е разстоянието до града?

— Твърде голямо. Едва различих кулите на хоризонта. Ще ни трябват дни да се доберем дотам през тази бъркотия.

Той извади оризова питка от торбата под куртката и я захапа. Между дъвченето промърмори.

— Но нямаме достатъчно храна и вода.

— Искаш да кажеш, че аз нямам.

Джан си беше припомнила разказа на Сирай за оцеляването на Майлоу в океана, докато хората с него измрели от глад и жажда.

— Ти нямаш нужда от вода и храна, за да живееш. Сирай ми каза.

Той направи гримаса.

— Вярно е, мога да забавям своята обмяна на веществата, както мога и да я ускорявам, но това означава да изпадна в нещо като зимен сън. Не мога едновременно да вървя и да спя. Имам не по-малка от тебе нужда от храна и вода.

— Но какво можем да направим?

— Просто да вървим и да се надяваме нещо да се случи. Може би ще се натъкнем на мародери или скитници и аз ще ги убия, за да им взема запасите. Но ми изглежда съмнително да срещнем други хора толкова близо до града.

Джан разклати своята бутилка с вода. Май не беше пълна и до половината. Тя отпи глътка и пъхна бутилката обратно под куртката.

— Забеляза ли някой от Небесните господари?

Той кимна.

— „Ароматният бриз“ обикаля на около десетина мили в източна посока. Военачалникът сигурно е пришпорил „Панглот“ към космическата база „Армстронг“, за да провери моите приказки, надява се не всичко да е лъжа. Дано само не се сети, че се опитваме да стигнем до града. Това би могло да събуди някой погребан спомен за „Скайтауър“. Но пък и той не вярва някой да е достатъчно луд, за да влезе в град.

— Да — кисело се съгласи Джан, — кой освен нас би проявил подобна лудост?

За първи път през деня Майлоу се усмихна и заприлича на себе си, но промяната в настроението му бе мимолетна, той скоро потъна в навъсено мълчание, докато водеше по пътя към града.

Зад него Джан се препъваше в смърдящите гъбички и размишляваше за отношенията им. Нещо се промени след секса предишната нощ. Той накрая получи каквото искаше, но то не го задоволи. Но какво е искал, щом е така? Не просто секс. Да не би да е очаквал, че ще я промени с този сексуален сеанс? И в какво би трябвало да се превърне тя? В истинска любовница, дори след като го предупреди да не си прави илюзии? Може би напипваше причината. В наглостта си е вярвал, че може да я заплени само със силата на своя пенис. Или пък нещата не бяха толкова прости. Може би, макар че отричаше съществуването на любовта, той се е надявал тя да се влюби в него.

Каквито и да бяха сегашните му настроения спрямо нея, не вещаеха добри шансове за оцеляване. Той, след като е разбрал колко невъзможно е да се промени отношението й към него, сега може би я смята за подлежаща на захвърляне вещ. Която ще зареже при първия признак за причинено от нея неудобство.

Утрото мина без произшествия. Сред околните дървета се чуваха всякакви звуци, обаче нищо не ги заплаши открито. Натъкнаха се на камшично дърво, но то наскоро беше хванало в капана си жертва и не можеше да бъде опасно. Личеше ясно. Жертвата — голямо, подобно на вълк животно, беше притисната към дънера в последна смъртна прегръдка. Тялото под козината вече хлътваше, тръните бавно го изсмукваха.

— Защо гъбичките никога не нападат камшичните дървета? — попита Джан, докато заобикаляха отдалеч.

— Казах ти вече, това не са истински дървета. И са проектирани да умират крайно трудно. Претъпкани са с токсини. Смъртоносни са даже за най-издръжливите гъбички.

Към обяд спряха да си отдъхнат. Джан охотно се опъна на земята. Беше изтощена да си пробива път през гъбичките, мускулите й отказваха да работят. И горещината трудно се понасяше. Буреносните облаци от отминалата нощ изчезнаха, слънцето безпрепятствено изгаряше поразената от пустош земя.

— Майко богиньо… каква смрад… — изпъшка Джан.

Не беше само от гъбичките, не издържаше и своята миризма. Втвърдените от лигоч дрехи станаха нетърпими под слънцето, би дала какво ли не за една баня. Жадуваше за ваната в „Господаря Панглот“ и злобно се укоряваше за тази слабост.

Вече я мъчеше и жаждата. Измъкна своята бутилка с вода. Искаше да изпие само глътка или две, но преди да се усети, в бутилката нищо не остана. Тя въздъхна мълчаливо. Как ще изкара два-три дни път без вода? Стрелна с очи Майлоу, който се излежаваше по гръб. Дали би споделил остатъка от водата си с нея? По-добре да не го пита засега.

След десетина минути Джан започна да се унася.

Знаеше колко е страшно сред тази пустош, но нали Майлоу би я предупредил, ако се появи някаква опасност.

Чу звук и веднага широко отвори очи. Вслушваше се напрегнато. Ето го пак! Най-малко това би очаквала.

Плясък!

Тя стана.

— Майлоу, чу ли това?

Той не отговори. Погледна го, май беше заспал. Чудесно. Сама ще се справи. Ще бъде добре, ако се върне и каже, че е намерила прясна вода. Би могла да заличи спомена от глупавото си държане през нощта.

Тя тихо се размърда. Отново се чу плясък. Идваше някъде отляво. Запристъпва натам. За всеки случай измъкна късия меч…

Измина петдесетина крачки и изведнъж задушаващото струпване на гниещи дървета и гъбични израстъци свърши, намери се сред открито пространство. В средата имаше езерце, почти кръгло беше и Джан се зачуди дали не е изкуствено.

Какъвто и да беше произходът му, стори й се великолепно. С всяка крачка напред се засилваше желанието да хвърли дрехите си и да се пльосне върху огледалната повърхност.

Джан замръзна. Нищо не смущаваше спокойствието на езерцето, в него нито влизаше, нито излизаше поток. Какво беше предизвикало звука? Вдигна меча и се огледа. Нямаше признаци на живот наоколо. Пак премести погледа си към езерото и тръгна много по-предпазливо. На повърхността изскочи голям мехур и се пукна звучно. Тя веднага се успокои. Намери решението на загадката.

Но пък откъде идваха мехурите? Газове ли имаше? Може би излизаха от дъното? Или във водата гниеше някаква растителност? Застана на брега и се вгледа във водата. Изглеждаше дълбока, брегът се спускаше стръмно надолу. Джан смръщи вежди. Как можеше да разбере дали водата става за пиене? Изглеждаше толкова примамлива…

Отпусна се на едно коляно, загреба със свободната си ръка. Учудващо студена вода. Опита я внимателно с върха на езика, жабурна малка глътка в устата си. Обикновена вода. Би могла да рискува няколко глътки.

Стресна я още по-шумен плясък. В средата на езерото се появи глава. Оцветена в тъмнозелено, приличаше на жабешка. Изведнъж се ухили. Джан подскочи и се втурна да бяга, но устата се отвори и с неочаквана скорост изстреля дълъг език. Краят му се уви около левия крак на Джан, преди тя да осъзнае какво става. От мощното дръпване загуби равновесие, езикът неумолимо я повлече към брега на езерцето.

Тя слепешката размаха сабята си. Острието срещна нещо, разсече го и внезапно влаченето спря. Джан трескаво запълзя далеч от брега. Огледа се през рамо — главата беше изчезнала, но водата сякаш кипеше. Побягна. В същия миг водата като че се взриви. Съществото бе изскочило от езерцето. Беше огромно, имаше могъщи задни крака. Видя как мускулите се напрегнаха за нов скок…

Знаеше, че няма да се спаси. Съществото прелетя почти над главата й, шумно се приземи на пет крачки пред нея. Извъртя се, докато Джан спря с усилие.

Изглеждаше страховито, даже приклекнало се извисяваше над нея. Голямата уста се отвори. По ъгълчетата й се стичаше кръв.

— Много си хитра, а? — изръмжа гигантската жаба. — Причини ми болка. Сега ще ми трябват седмици да възстановя тези четири фута от езика…

Жабата протегна напред един от горните си крайници. Ръката приличаше на човешка, дългите й пръсти завършваха с остри нокти.

— Ей, жено, преди да те изям, ще те науча на туй-онуй. Ще ме молиш да свърша, за да не се мъчиш…

Съществото се вцепени и изрева от болка. Вихрено се обърна, Джан видя дълбока и дълга рана на гърба му. Размазана из въздуха фигура се мяташе наоколо. Проблясна меч. Съществото пак ревна — една от ръцете му падна отсечена.

Майлоу, каза си Джан.

Мечът хвърляше отблясъци. Скоро животното лежеше по гръб, задните му крака потрепваха едва-едва, от няколкото смъртоносни рани се лееше кръв на потоци. Джан видя Майлоу ясно, той бършеше изцапания дълъг меч. Погледна я презрително.

— Тъпа, ама много тъпа гъска. Толкова старателно се опитваш да умреш, че следващия път ще те оставя да го направиш. Абсолютно безполезна си… какво по дяволите!…

Металната мрежа, спуснала се точно върху главата на Майлоу, изненада и двамата.

Глава двадесет и пета

Дървената клетка, качена върху платформа с две големи колела и теглена от чифт наглед болнави биволи, бавно се тътреше през пустошта. Джан и Майлоу не бяха единствените затворници. В клетката имаше още трима. Двамина мъже и една жена. Облечени в мръсни роби, скриващи всичко освен лицата им, застинали в навъсено примирение. Мъжете имаха еднакви черти под гъстите, черни бради. Джан реши, че са близнаци. Изглеждаха добродушни, но някак излъчваха агресивна мъжественост. Всъщност според нея те лъхаха на мъже чисто физически. А жената се отличаваше с почти съвършената си красота. Костите под безупречната кожа бяха сякаш крехки като яйчени черупки. Но под безформената й роба ясно изпъкваше гърбица.

И хората, които ги плениха, имаха необичаен вид. Джан не се сдържа да не погледне пак крачещия до клетката мъж. Лицето му беше нагънато от дълбоки бръчки, кожата провисваше под брадичката и на врата. Рядката му коса беше прошарена с бяло, приличаше на ритуалните прически на Началничките в Минерва.

Всички от групата имаха подобни белези по лицата си, но този беше най-зле засегнат. Джан размишляваше дали това не са следи от някакъв ритуал и зададе въпроса на Майлоу. Той не искаше да говори. Лежеше мълчаливо, омотан в металната мрежа, не можеше да се разбере изражението на лицето му. Предположи, че се ядосва на себе си, задето го изненадаха толкова лесно тези мърляви мъже. Но всичко стана изневиделица. Металните мрежи паднаха от неизвестна посока. Изумената Джан гледаше как мрежата обгръща Майлоу и го събаря, дръпната от закаченото към нея въже, а друга мрежа вече летеше към Джан. Съвсем скоро и тя беше в положението на Майлоу — безпомощно лежеше на земята с ръце, притиснати в хълбоците. Заобиколиха ги дрипавите мъже със странно белязани лица, смееха се и викаха от радост. Въоръжени бяха с ръждиви копия, вили и брадви, но Джан не видя пушки. Говореха „американо“ с непознат акцент, който правеше разбирането му доста трудно. Една дума повтаряха отново и отново. Езекиил.

Джан я чу много пъти, откакто ги хванаха и най-после разбра, че това е нечие име. Доколкото схвана нещо от разговора, Езекиил беше водачът на тези мъже. И щеше да остане доволен, когато се върнат с петима пленници. Или както ги нарече един от нападателите, „тези оскърбления за Божиите очи“. На Джан това никак не й хареса.

Не спряха през нощта. Джан успя да подремне няколко часа въпреки напрежението. За късмет, поне махнаха мрежата от нея, преди да я набутат в клетката. Вързаха ръцете й отзад, както и краката, подобно на другите затворници. Но Майлоу оставиха в мрежата. Джан се съмняваше, че би издържала в задушаващата прегръдка на мрежата повече от два-три часа и все повече й дожаляваше за Майлоу. Но както винаги, той не проявяваше признаци на болка.

Джан се събуди с усещане за разяждаща жажда и помоли най-близкия мъж за малко вода, но той се разсмя и удари с копието си по пръчките на клетката.

— Мислиш, че си жадна, нечисто създание? — изломоти той на неразбираемия си диалект. — Почакай само, Езекиил ще те прати в ада, където ти е мястото. Там ще научиш, що е жажда!

В светлината на утрото над върховете на дърветата се мярнаха кулите на града, вече бяха много по-близо до него. Джан прецени, че първите сгради не са на повече от десетина мили. Още преди обяд клетката и дрипльовците около нея стигнаха целта си. Минаха през дупка в замаскирана метална мрежа и влязоха в малко селище. За първи път откакто го хвърлиха в клетката, Майлоу се размърда, седна с усилие и заоглежда любопитно околностите.

Мястото изглеждаше окаяно. Кривите грозни бараки бяха направени от проядено дърво. Гнетящото впечатление се допълваше и от висящата отгоре маскировъчна мрежа, под нея цареше вечен здрач.

Стигнаха до площадче в средата на унилото селце и там спряха. Хора заизлизаха от бараките и скоро наобиколиха клетката в доста внушителна тълпа. Джан се вгледа отблизо в неколцина, страхът и отвращението спряха дъха й.

Виждаше живи трупове! Сбръчканата кожа сякаш гниеше върху костите, а лицата почти бяха загубили прилика с човешките. Невъзможно беше да изглеждат така и да са още живи!

Джан несъзнателно се притисна в Майлоу. Той се ухили цинично:

— Какво пък толкова е станало?

— Тези изроди… Майко богиньо, какви са те? Да не са изровени от гробовете и съживени чрез магия?

Майлоу шумно се изсмя.

— Имаш първата в живота си възможност да съзерцаваш болестта, която нападала всяко човешко същество някога, стига да я доживее. Нарича се „старост“. Тези хора сигурно са остатъци от някоя голяма фундаменталистка колония. Смятали са генетичните подобрения за „неестествени“ и противни на божията воля. Предпочитали са да гният дълги години, както виждаш. Прелестна гледка, нали? Ако не бяха дълбоко презираните от тебе генинженери, такава съдба те очакваше.

Джан скри лицето в дланите си.

— Не, не ти вярвам! Майката богиня не е толкова жестока!

— Тя може и да не е, но Бог бащата е. Или Природата, или слепите сили на случайността, зависи в кое вярваш, че управлява Космоса…

— Езекиил!

Тълпата закрещя и стори път. Езекиил се беше появил. Не приличаше на нищо познато на Джан. Направен от метал, той се състоеше от голяма глава, подобна на кутия, широка към пет фута и от два огромни крака, завършващи долу със стъпала с яки нокти. Дрънчеше хлабаво с всяка крачка. Джан видя дълбоките отпечатъци, които оставяше в земята.

— Исусе — прошепна Майлоу. — Не мога да повярвам… след толкова години…

Нещото спря пред клетката. Високо беше към десет фута и стоеше наравно с клетката, както бе издигната на платформата. Върху кутията имаше закрепени множество метални тръби, от едната й страна висеше механична ръка. Джан забеляза нещо като голям бинокъл, монтиран на друга механична ръка, да се подава от предната част на кутията. Потрепери, докато бинокълът разглеждаше поред всеки пленник. После нещото заговори.

— Аз съм Езекиил, божият млат. Аз съм инструментът, който ще ви изпрати в ада. Там ви е мястото. Защото присъствието ви тук е тежко оскърбление за Бога.

Гласът беше мощен, но плосък, не изразяваше никакви чувства. Кожата по гръбнака на Джан настръхна неприятно. Нещото се отдръпна.

— Отворете клетката. Ще огледам тези прокълнати същества.

Тълпата също се дръпна и оформи широк кръг. Двама от нападателите отключиха вратата на клетката и измъкнаха пленниците един по един. Скоро петимата лежаха пред нещото, наричащо себе си Езекиил. То посочи Майлоу с механичната си ръка.

— Защо е трябвало да вържете толкова здраво този?

Един от групата пристъпи напред.

— О, велики Езекииле, божи млате, той е рядко срещан магьосник. Видяхме го да се движи с бързина, недоловима за окото. Така той уби голямата жаба-демон в Кръглото езеро.

Бинокълът доближи Майлоу. Нещото каза:

— Да, трябвало е да сте предпазливи. Зашемети го, преди да махнеш мрежата. И сложи белезници на ръцете и краката му.

— Веднага, велики Езекииле.

Мъжът се обърна, откачи боздуган от пояса си, наведе се над Майлоу и два пъти силно го удари по главата. Майлоу изпъшка и се отпусна. Джан се надяваше, че поне е останал жив. Глупости, каза си тя, много повече ще трябва да направят, за да убият Майлоу.

Тревогата й за него се изпари, щом друг мъж се наведе към нея с нож в ръка. Но той разряза не плътта, а дрехите й. Скоро тя беше съвсем гола, но все още бе здраво вързана.

— Хайде, ставай — заповяда мъжът и рязко я изправи на крака.

Бяха смъкнали дрехите и на другите трима пленници. Джан ги следваше изумена. Двамата мъже бяха нормални от кръста нагоре, но надолу ги покриваше гъста къса козина. И вместо стъпала имаха копита…

Чуха се въздишки и гневно мърморене сред тълпата. Металното същество извика:

— Добре ги вижте! По образ и подобие на своя повелител са създадени!

Джан забеляза и друго у човекоживотните. От двете страни над челата им се подаваха малки рогца… а половите им органи бяха абсурдно големи. После момичето изцяло обсеби вниманието й. Съвършената красота на тялото се нарушаваше от покритите с бели пера криле, стърчащи от плешките. Езекиил я сочеше:

— Вижте коварството на Онзи от Мрака! Създал е демон по подобие на Божи слуга! Но не се оставяйте да ви мамят!

Дойде ред и на Джан. Накараха я да се обърне, за да огледа Езекиил всеки инч от нейното тяло. Най-после нещото каза:

— Не откривам по нея сатанински знаци. Защо сте я довели тук пред мен?

Един от нападателите каза нервно:

— Тя беше с онзи демон, велики Езекииле. Сигурно и тя е нечиста.

— А, да, мъжът, — сети се Езекиил и насочи бинокъла към Майлоу.

В този момент едно съсухрено същество, прегърбено и изкривено като дърво, разбута хората. Носеше вериги и белезници. Джан трепна като от удар — пред нея стоеше жена. Жалкото същество хвърли товара си на земята до Майлоу. Веднага двама мъже махнаха мрежата от него, срязаха дрехите му и закопчаха белезници на китките и глезените му. Езекиил дълго го разглеждаше.

— Наглед и този не е белязан от Сатаната — отрони той накрая.

— Но, велики, ние го видяхме. Само демон би могъл да се движи тъй.

Езекиил наклони глава в подобие на човешко кимване.

— Известно ни е, че не всички следи от деянията на Онзи от Мрака се виждат с просто око. Но преди да стоваря върху му гнева Господен, ще трябва да го разпитам. Върнете го в клетката. Момичето също. Ще им задам въпроси, щом този дойде на себе си.

Груби ръце вдигнаха Джан и я хвърлиха в клетката. Тя едва успя да се претърколи и да освободи място за Майлоу. Тряснаха вратата след тях и я заключиха.

— А тези, що са прокълнати в очите на Бога, ще намерят своята погибел на колелата. Така ще поемат по пътя си към вечните страдания в неугасимия огън на ада! — викна Езекиил. — Докарайте колелата…

Неколцина изтичаха и след малко се върнаха, като търкаляха пет колела, големи като тези на каруцата. Поставиха ги на пънове, високи към три фута. Срязаха въжетата на тримата пленници. Двамата мъже се съпротивляваха, когато ги разпъваха на колелата и ги връзваха. А крилатото момиче прие съдбата си с безразличие. Джан видя, че е загубила надежда и усети болката от завладяващото я страдание. Крилете се подгънаха неловко под тялото на момичето, едно от тях се подаде през спиците на колелото. Джан не можеше да разбере, как някой би наранил същество с такава чудна и крехка красота.

— Изчадия вавилонски — каза надвесеният над тях Езекиил. — Редно е да ви изгорим на клада, но не бива да даваме знак на онези зли гиганти, що бродят из небесата. Ще освободим душите ви за среща с вашия господар по-милостиво, отколкото заслужавате. Но дано Бог ми прости.

Един от „живите трупове“ подаде на Езекиил голям чук. Езекиил го сграбчи с единствената си ръка и го вдигна високо. После го стовари тежко върху пищяла на крилатото момиче. То изкрещя пронизително. Езекиил разтроши и другите три крайника, злобно удряйки с чука. Джан се тресеше от ужас, опита се да не гледа. Очите на Майлоу обаче бяха широко отворени, той жадно гледаше сцената пред тях. Джан не вярваше на очите си, но той получи ерекция! Погнусата я задави.

— О, Майко богиньо! Харесва ти, нали?

— По-тихо! — прошепна Майлоу. — Не искам да знаят, че съм в съзнание.

Умът на Джан попадна в някаква болнава въртележка. Опитваше се да разбере тази нова проява на характера на Майлоу. Зад нея пак се чуха ударите на чука, един от мъжете запищя. Виковете на момичето продължаваха да се забиват в ушите й. Джан запуши с пръсти ушите си, но не успя да се скрие от звуците. Още удари на чука, пращене на кости, писъци…

Тя погледна Майлоу — сега той се взираше в нея. Устните му мърдаха. Джан дръпна ръце от ушите си.

— …Казах, че дори това да е ужасен начин да умреш, поне е сравнително бърза смърт — меко произнесе Майлоу. — Освен ако имаш изключително лош късмет.

— Как може да бъде бърза такава смърт? — попита тя. — Той просто им пречупи ръцете и краката. Ще агонизират дни наред. Ние също.

— Не. Шокът ще ги убие. Шокът е рязко спадане на кръвното налягане. В тъканите около пречупените кости има обширни кръвоизливи и тримата би трябвало да изпаднат в състояние на дълбок шок. Скоро кръвното им налягане ще бъде недостатъчно, за да се снабдяват мозъците им с кислород и те ще умрат.

— Сигурна съм, че тази информация ще ме утешава, когато ме вържат за едно от колелата — кисело отбеляза Джан. — Немалко утешение ще ми бъде и мисълта, че докато ми трошат ръцете и краката, ти ще получаваш физическо удоволствие от моята агония.

Майлоу леко повдигна рамене.

— Да, имам силни садосексуални наклонности, но те уверявам — гледката на твоята смърт не би ми донесла никакво удоволствие.

— Ох, успокоих се — гласът на Джан натежа от сарказъм. — Особено като знам, че само преди две нощи ти самият едва не ме уби…

— Шът. Ето ги, идват.

Тя се обърна. Езекиил водеше тълпата обратно към клетката. Трите жертви стенеха и се гърчеха на колелата, но като че вече губеха съзнание. Джан се надяваше, Майлоу да е бил прав. Надеждата агонията да бъде кратка малко намали буцата в стомаха й.

— Аха, демонът е дошъл на себе си — промърмори Езекиил, протягайки изцъклените стъкла на бинокъла си към Майлоу. — Сега ще отговаряш на моите въпроси. Ти вавилонско изчадие ли си? Онзи от Мрака ли ти даде сили да се движиш по-бързо от праведните творения на Бога?

— Защо да отговарям на въпросите ти, Езекииле? — небрежно попита Майлоу. — Ти ще повярваш само на това, в което искаш да вярваш. Защо да си хабя езика?

— Ако не отговориш доброволно на моите въпроси, ти и нечистата жена с тебе ще бъдете принудени да говорите. И те уверявам — мъките ви ще бъдат хилядократно по-ужасни, отколкото на колелото.

— И кой ти даде власт да отсъждаш за тези неща? — попита Майлоу металното създание, наричащо се Езекиил.

— Бог, господарят наш, ми даде власт! — гръмко отвърна Езекиил. — Защото така каза Бог „Ще опустоша градовете ви и няма да бъдат населени те. Ще стоваря върху ви дълбините и ще ви покрие водата. Ще ви погубя в горящите ями, като хората предишни. Ще бъдете в низините, в места пусти. Ще бъдете ужас за света и няма да пребъдете. И да ви търси дух неспокоен, не ще ви намери никога!“ Така каза Бог.

Сред тълпата прошумя тихо „Амин!“. Майлоу се изправи с усилие.

— Името ти не е Езекиил — строго каза Майлоу на съществото.

— Аз съм Езекиил, божият млат!

— Ти си само един мухлясал раздрънкан кибероид! Кой е регистрационният ти номер и името на твоя собственик?

Бинокълът се разклати върху механичната ръка.

— Ка… какво каза? — попита Езекиил с накъсан глас.

— Чу ме добре, скапан кибероид! — кресна Майлоу. — Номерът и името на собственика! Задължен си от закона да ми кажеш!

Езекиил се заклати на масивните си крака, опита се да каже нещо, но се чуха само безсмислени звуци. Майлоу се ухили и напрегна ръцете си. Белезниците се разпаднаха със скърцане. Наведе се към краката си и промърмори на Джан:

— Изгнили са от ръждата.

Веригите се разкъсаха в ръцете му. Той скочи. Дървените пръти на клетката се разхвърчаха като взрив, тълпата застена от ужас. Последваха викове — Майлоу изникна сякаш от нищото върху голямата глава на Езекиил. Дърпаше нещо. Металният капак отскочи с протестиращо чегъртане. Майлоу пъхна ръката си вътре и Езекиил изпищя. Звукът не изразяваше чувства, както и речта му, но Джан усети от каква страшна болка е предизвикан. Дрипавите изродени хора заридаха. Някои паднаха на колене, другите се разбягаха.

Майлоу отметна глава назад и зарева от смях. На лицето му пак се появи маниакалната гримаса от клането в командния пункт. Сега изглеждаше огромен и излъчваше мощ… и още нещо. Най-после Майлоу измъкна ръката си от главата на съществото и викът на Езекиил бавно замря. Майлоу се усмихна лъчезарно на Джан.

— Впечатлява, нали?

Тя го гледаше в мълчалива почуда. И страх.

— Хайде сега, мой мили древен кибероид — каза Майлоу на машината, — протегни се към клетката и внимателно прережи въжетата по моята приятелка. Само да я одраскаш и ще ти пръсна мозъка. Бързо!

Езекиил се разтресе и колебливо протегна механичната си ръка. Джан се сви, от един „пръст“ изскочи острие. Но Езекиил преряза въжетата, без да я докосне. Майлоу извика:

— Стига си седяла там. Ела при мен. Тази тъпа стара машина ще ни отнесе без грижи точно до „Скайтауър“!

Джан неохотно се измъкна от клетката и мина зад Езекиил. Майлоу протегна ръка и й помогна да се покатери върху главата на съществото. Там имаше и ръкохватки. Щом тя седна до Майлоу, той тупна Езекиил.

— Кибероид! Твоя номер и името на собственика!

Съвсем бавно, сякаш изтръгваха всяка дума от него, съществото каза:

— Регистрационният ми номер е 0008005. Моят собственик е Хилъри Дю Кан от корпорация Фобос.

— Ето така е по-добре — одобри Майлоу.

Езекиил пъшкаше.

— Но това… беше отдавна… Господарят е мъртъв… имам ново име… то е…

Майлоу бръкна в дупката на главата. Джан видя искра между краищата на скъсана жица. Езекиил пак писна.

— Нямаш ново име! — загърмя Майлоу. — Ти все още си 0008005 и си собственост на Хилъри Дю Кан!

— Да! Да! Моля, не искам повече болки!

— Няма да има повече болки, 0008005, но само ако се държиш прилично — каза му Майлоу.

— Да! Да!

— Прелестно. И за начало ще ми кажеш кода за отменяне на съществуващите команди.

— Аз… не мога! Не е разрешен… достъп на неупълномощен персонал… Ъъъх!

Джан трепна — Езекиил за трети път издаде ужасния звук. Тя погледна Майлоу. Хилеше се с видимо удоволствие.

— Кодът… кодовите думи са… Моцарт-Маккартни. Отменящата команда трябва да бъде последвана от Моцарт-Маккартни.

Майлоу се засмя.

— Добре. Сега ме чуй внимателно — отменям всички предишни команди. Аз съм новият ти господар. Името ми е Майлоу. Ще се подчиняваш на всяка моя заповед. Моцарт-Маккартни. Разбра ли?

— Да — каза Езекиил. — Ти си новият ми господар. Името ти е Майлоу. Ще се подчинявам на всяка твоя заповед.

— А вие чухте ли? — кресна Майлоу на притихналите хора.

Никой не му отговори. Някои скимтяха. Майлоу се усмихна на Джан.

— Шансовете ни май отново се подобриха, а?

— Е, поне така изглежда — отвърна тя несигурно. — Но не разбирам как. Защо машината сега се подчинява на тебе?

— Това не е машина, а кибероид. Вътре в него има човешки мозък… хъм, поне значителна част от човешки мозък.

— Какво, някога е бил човек ли? — попита смаяната Джан.

— Не. Взели са мозъка от нероден зародиш, отгледан в някоя лаборатория. Програмирали са го да се подчинява на заповедите на собственика, но налаганите на кибероидите ограничения не са могли да бъдат стопроцентово гарантирани. Затова в тях монтираха предпазен фактор… уред, свързан направо с центъра на болката. Уредът можеше да се задейства с точно определен радиосигнал, ако кибероидът излезеше от подчинение. А този тук го задействах ръчно. — Майлоу посочи стърчащите в отвора жици. — И му припомних старите ограничения. Би трябвало отсега нататък да се подчинява напълно, но за всеки случай няма да се отдалечавам от активатора на болезнени усещания.

Той за пореден път плясна Езекиил по главата.

— Чуй ме сега, 0008005. Ще заповядаш на тези твои поданици да ни донесат дрехи. И гледай да са по-чисти от парцалите, които те носят. Искаме си и оръжията. Ще ни донесат също вода и храна, и съдове за тях. Разбра ли ме?

— Разбрах, Майлоу.

— Щом е така, изпълнявай.

Езекиил повтори исканията на Майлоу пред смразената и объркана тълпа наоколо. След кратък нервен разговор пратиха три жени да донесат каквото трябва. Едната се върна бързо и сложи купчина дрехи пред кибероида. Майлоу каза на Джан:

— Слез долу и се облечи. Аз ще стоя тук, за да съм сигурен, че нашият приятел ще кротува.

Джан се плъзна надолу по гърба на Езекиил и предпазливо го заобиколи, без да отделя погледа си от масивните му крака. Не можеше да се довери на тази машина, колкото и да се подчиняваше. Огледа дрехите. Трудно би ги нарекла чисти и миришеха доста зле, но поне не колкото нейните нарязани куртка и панталон. Избра си торбест панталон с по-малко дупки от останалите, риза от груб и тежък плат и чифт износени кожени обувки. Докато се обличаше, другите две жени се върнаха с оръжията, два мяха за вода и торба, в която сигурно имаше храна. Жените — едната представляваше прегърбен скелет със сбръчкана кожа — неспокойно оставиха товара си на земята до Джан и бързешком се дръпнаха настрани. И те като другите невярващо се взираха в Езекиил.

Джан закопча колана с оръжията и се покатери върху Езекиил с храната и водата. Майлоу й показа как да съедини жиците, за да причини непоносимото страдание на Езекиил, после скочи долу да се облече и да си прибере оръжията. Джан гледаше разпънатите върху колелата същества, Не издържаше гледката на обезобразените им ръце и крака, но с облекчение се увери, че са в несвяст или че вече са умрели. Надяваше се да е вярно последното.

Майлоу се качи при нея. Тя му каза:

— Можеше да спасиш и тях. Защо не го направи?

— Тези играчки ли? — той им отдели време за небрежен поглед. — Не. Моментът не беше подходящ. Трябваше да изненадам кибероида.

— Можеше да го направиш, Майлоу — студено настоя тя. — Но ти искаше да видиш как момичето страда и умира, нали?

— Мисли си каквото искаш. Не ми пука. Но си припомняй, че ти си живата, а мъртви са онези играчки. Или пък скоро ще умрат.

„Да, още съм жива, каза си тя, но докога?“

— Защо ги наричаш играчки?

— Защото са такива. По-точно играчки са били техните прадеди или прапрадеди. Сексуални играчки, създадени за удоволствията на техните собственици. Доста от тези кукли не бяха способни да се размножат нормално, но предците на тримата тук явно са били изключение — той внезапно тупна кибероида. — Хайде, 0008005, време е да се размърдаме. Но преди да тръгнем, имам въпрос към тебе — дали някое от твоите оръжия е в работно състояние?

— Да. Без картечниците, нямам боеприпаси за тях. Но моят лазер е в изправност.

— Много добре — каза доволният Майлоу. — Онази къща, тридесет градуса вляво. Най-близката до нас. Насочи лазера към нея.

Металните тръби върху главата се завъртяха. Джан видя яркочервената светлинна нишка между една от тях и бараката, посочена от Майлоу. Почти в същия миг бараката шумно избухна в пламъци. Чу се ужасната въздишка на тълпата. Майлоу видимо се забавляваше и накара Езекиил да подпали друга постройка. Огънят обхвана и нея, а отвътре долетяха писъци. Вратата се отвори рязко, деца и по-млади жени с бебета на ръце се втурнаха навън. Според Джан всички изглеждаха изгладнели и болнави.

— Спри! — кресна Джан, а кибероидът упорито сечеше бараката със своя лазер.

Майлоу не я чуваше. Едва когато дървенията изчезна в пламъците, той заповяда на Езекиил да обърне лазера към друга къща. Скоро половината селище гореше, огънят прескочи и върху маскировъчната мрежа.

— Трябваше ли да правиш това? — крещеше Джан сред пращенето на овъгляващо се дърво и виковете на бягащите хора.

— Защо си хабиш съчувствието за тази сган? Те май се канеха да те убият в прослава на своя бог. — Той стовари юмрука си върху главата на кибероида. — Браво, 0008005, сега да тръгваме към града. Нали знаеш в коя посока е?

— Да — потвърди машината и закрачи натам.

Скоро излязоха на открито под слънцето, Зад тях мрачното селище на Езекииловите хора се превръщаше в дебела колона дим, издигаща се над пустошта.

Кибероидът се клатеше и Джан често почти изпускаше малките дръжки, които според Майлоу били сложени за удобната работа на инженерите по поддръжката. Той предполагаше, че Езекиил си е намерил действащ източник на енергия, за да презарежда батериите си. Може би някъде в града.

След около час пътуване Джан си отдъхна — Майлоу заповяда на кибероида да спре.

— Нещо не е наред ли? — попита тя, а Майлоу внимателно оглеждаше дърветата вляво.

— Нещо светна. Като че беше стъкло. Сега не го виждам.

— Нищо не забелязах.

— Не съм и очаквал подобно нещо от тебе — самодоволно отбеляза той и накара Езекиил да завие наляво.

Не им се наложи да изминат голямо разстояние. Дърветата останаха зад тях и пред тях се откри обширно празно пространство, голяма част от него заета от безразборно натрупан бял камънак.

— Това май са останки от вила. При това доста големичка — каза Майлоу, докато кибероидът вървеше към развалините. — Чудя се какво ли видях да блести. Някъде тук беше. — Той отново заповяда на машината да спре. — Ти слез долу и огледай мястото. Аз ще остана, да не би нашият тенекиен фундаменталист да измисли нещо забавно.

Джан охотно се смъкна от главата на съществото-машина.

— Първо ще се изпикая — каза на Майлоу и тръгна към най-близката купчина камъни. Вече я заобикаляше, когато викът зад нея я накара да се обърне…

Достатъчно навреме, за да види как кибероидът откъсна с механичната си ръка вкопчения в главата му Майлоу, как го удари в земята и го стъпка с единия си тежък крак.

Глава двадесет и шеста

— „И ще възсияе славата ми над езичниците, и ще съзрат езичниците моята справедливост, и ще ги порази ръката ми!“

Езекиил изрева тези думи, като неспирно стоварваше стъпалата си върху Майлоу. Джан едва не се втурна към тях, но се сдържа. Не би могла с нищо да помогне на Майлоу. Тялото му беше безформена буца кърваво месо. Би трябвало вече да е умрял.

Майлоу безсмъртният. Мъртъв.

Езекиил най-сетне престана да тъпче отдавна смачканите останки на Майлоу. Бинокълът му се протегна към Джан. Последваха го и тръбите върху главата. Джан се хвърли по корем на земята. Червеният лъч прогори въздуха над нея. Тя се претърколи и превита на две притича зад камъните.

— Аз съм Езекиил, божият млат! — ревеше съществото-машина и тежките му стъпки приближаваха към нея.

Джан навлезе навътре в развалините, като внимаваше купчината камъни да я прикрива от Езекиил. Тя се промушваше приведена сред разпилените зидове, надяваше се кибероидът да загуби следите й сред този хаос, но чуваше рева на Езекиил все по-близо.

— „И понеже аз съм Бог, Господар ваш, ще ви потопя в кръв и само кръв ще виждате навсякъде. И защото не възпряхте ръцете си да проливат кръв, това ще ви сполети!“

Джан затича още по-бързо. Шмугна се зад следващия ъгъл… и се оказа в ниша без изход.

Натрошени стени и големи камъни образуваха подобие на алея, която свършваше с глуха преграда от бяла зидария, твърде висока, за да я прескочи. Нямаше време да се върне назад. Езекиил идваше. Джан се озова в капан.

Съзнанието, което наблюдаваше Джан, не беше човешко. Затова регистрираше ставащото със смразяваща абсолютна обективност. В неговата система имаше вградени и органични елементи, но те бяха изцяло синтетични — произведени в отдавна разрушена лаборатория, и по нищо не приличаха на естествения живот. Това съзнание буквално не притежаваше емоции — нито страхове, нито желания, нито любопитство, нито съчувствие. Само се вглеждаше в света с неизброимите си сензори. Програмирано беше да се грижи за оцеляването си, но не го движеше вроденият стремеж към живот, присъщ на всички организми, изваяни в генетичната работилница на еволюцията. То беше ум, чист ум и нищо повече, и затова всъщност не беше живо същество.

Но някъде в системата от електронни и органични блокове дремеше и друг ум, човешки. По-скоро, някога беше човешки. Първото съзнание обмисли проблема още няколко наносекунди и реши, че ситуацията изисква да предизвика активната намеса на другото…

„Ашли. Събуди се.“

„Какво има?“ (раздразнено)

„Погледни.“

Другото съзнание погледна. После:

„Исусе Христе, ама какво чакаш, тъпоглавецо? (припряно) Бързо я пусни вътре!“

Когато Джан видя отворилия се като по чудо в стената вход, тя и за миг не се замисли, а се хвърли в него. И се блъсна в друга стена. Тревожно заоглежда малката тясна стаичка, току що беше влязла през единствената й врата. Обърна се — Езекиил трополеше по алеята. Джан трескаво търсеше с какво да прегради входа, но нищо не намери. Езекиил спря пред вратата и се наведе.

— „И на другите рече Господ: Вървете след онези в града и ги съкрушете. Нека очите ви не пропускат, нека душите ви не познаят жалост.“

Машината се пресегна с механичната си ръка навътре. Джан се залепи в стената.

— Не! — викна тя. — Не ме пипай!

Отворът внезапно изчезна, краят на механичната ръка издрънча на пода, който започна бързо да потъва под краката на Джан. Тя усети, че цялата стаичка се спуска надолу като асансьорите в „Господаря Панглот“. Стори й се, че слязоха доста надолу, преди асансьорът да спре. Тя задържа дъха си. През отварящата се врата нахлу ярка светлина. Трябваха й няколко секунди, за да свикне, после видя широка стая с по-разкошни мебели и от покоите на принца в „Панглот“.

— Съжалявам. Тази светлина е прекалено ярка за тебе. Ще я намаля. Отдавна не съм я използвала.

Гласът на момичето звучеше приятелски съчувствено. Джан влезе в стаята, но там нямаше никой. Светлината стана по-мека и… ето я, стоеше насред стаята. Джан не разбираше как не я е забелязала. Момичето тръгна към нея и Джан се вцепени. За момент си помисли, че вижда Сирай, но после осъзна — приликата беше забележителна, но това момиче все пак не беше двойничка на Сирай. Очите й бяха кафяви, а не сини, и косата й беше по-светла.

Тя спря на пет крачки от Джан и се усмихна окуражително. Носеше странни дрехи — плътно прилепнал син панталон до коленете и стегната жълта риза, вързана на възел над пъпа. Краката й бяха боси.

— Здрасти, аз съм Ашли! А ти как се казваш? — рече момичето весело.

Джан си каза името и попита дали може да седне. Трепереше. Напрежението си вземаше своето.

— Ама, разбира се! — разреши Ашли. — Сядай, където искаш, Джан.

Джан потъна в удобното кресло и се обгърна с ръце. Забеляза, че Ашли не седна.

— Защо онзи кибероид искаше да те убие? — попита тя Джан, която уморено завъртя глава.

— Не знам. Сигурно е луд, така изглежда. По пътя насам и Майлоу това каза… за толкова години би трябвало да е полудял… Майлоу каза, че бил страшно стар… Майлоу…

Тя просто не можеше да приеме, че Майлоу е мъртъв. Това беше невъзможно!

— Майлоу беше мъжът, когото кибероидът уби, преди да тръгне след тебе? — меко попита Ашли.

— Да. Ти видя ли? — изненада се Джан.

— Не. Прегледах записа. Твой съпруг ли беше?

— Не… не съпруг — Джан се усмихна кисело. Чудеше се какъв „запис“ е гледала Ашли.

— Твой любим? Или приятел?

Джан въздъхна.

— Не. Не ми беше истински приятел. Той си беше Майлоу… и вече го няма. Не мога да се оправя от тази страхотия. И не знам какво да правя сега.

И сама учудена от себе си, тя заплака. Знаеше, че не плаче за Майлоу, плачеше за себе си.

— Не мога да оцелея в онази пустош навън без него.

— Можеш да останеш тук, Джан — каза Ашли. — докогато искаш. Толкова отдавна никой не ми е правил компания.

— Сама ли живееш тук?

— Да. Ако не броим Карл, а него няма за какво да го броим. Той не е мъж, а компютърна програма, но го наричам Карл, та поне малко повече да ми прилича на човек. Не че има някаква полза… — Тя въздъхна отегчено, но лицето й веднага светна. — Моля те, кажи, че ще останеш! Толкова ще се радвам!

Джан изтри очите си и пак огледа голямата стая с нисък таван. Върна погледа си към Ашли. Нещо не беше наред, но не можеше да определи какво.

— Всъщност какво е това място?

— Убежище — отвърна момичето. — Отначало го построили като противоатомно скривалище, но доста след това моите родители го преустроиха в убежище по времето на Генетичните войни. — По лицето на Ашли премина сянка на тъга. — Но не ги спаси. Един от по-късно проектираните епидемични вируси проникна през филтрите и другите предпазни батерии. Те умряха. Ей там…

Ашли се обърна и посочи една от затворените врати.

— Но ти оживя — каза Джан.

Нещо не й даваше мира. Усещането за нещо твърде странно в Ашли ставаше все по-силно.

— О да, оживях. И както си го представям, винаги ще съм жива. — Ашли не изглеждаше доволна от предсказанията си.

Джан като че ли разбра.

— Значи си безсмъртна! Като Майлоу!

— Твоят приятел безсмъртен ли беше? — озадачено попита Ашли. — Аз пък си мислех, че са ги избили всичките преди векове. Както и да е, вече не е безсмъртен, нали?

Объркана, Джан каза:

— Но ти би трябвало да си безсмъртна. Каза, че родителите ти умрели по време на Генетичните войни. А не изглеждаш по-възрастна от мен.

— А ти на колко години си? — Ашли сякаш прояви искрено любопитство.

Джан не искаше момичето да отклонява нейните въпроси, но каза:

— На осемнайсет… не, вече май съм на деветнайсет.

Според сметките рожденият й ден беше минал преди два-три месеца, но вече нямаше ясна представа за времето.

— Значи съм по-млада от тебе. Само на седемнайсет съм. И ще си остана на седемнайсет. Чудна възраст — Ашли пак въздъхна тежко.

Джан си помисли дали това момиче не е лудо. Може би и тя просто се е скрила тук от пустошта, влязла е случайно, като нея самата, а сега си измисля някакво минало. Като обмисляше как да се справи с Ашли, ако наистина се окаже луда, Джан каза:

— Откъде взимаш храна и вода? Ще стигнат ли и за двете ни, ако остана?

— О — промълви Ашли и допря пръст до устните си. — Не съм мислила за това. Почакай малко, ще попитам Карл. За съвсем кратък миг погледът й загуби всякакво изражение, после тя се усмихна на Джан.

— Карл каза, че може пак да включи синтезатора за храна. Основните органични съставки са дълбоко замразени и ще е нужно време, за да стигнат до температурата за обработка, но вода ще получиш веднага. Там, долу, има подземен поток. — Тя посочи пода.

Джан я гледаше. Наистина е луда.

— Ъъъ… този Карл ли ти каза всичко това? — несигурно попита тя.

Ашли кимна.

— Имаме пряка връзка.

— Разбирам — каза Джан, сякаш напълно удовлетворена от обяснението. — Значи тук има храна и вода.

Споменаването на вода изведнъж събуди у нея нетърпима жажда, надяваше се поне водата да не е поредната фантазия на Ашли. Но момичето имаше здрав вид и би трябвало да си намира отнякъде храна и вода. Странно, не беше споменавала дали тя е гладна или жадна.

— А ти и Карл нямате ли нужда от нищо? — Джан се опитваше да я накара да се разприказва.

— Нали ти казах, Карл е компютърна програма. Програмите нито ядат, нито пият — Ашли нервно се засмя.

— Ами ти?

Ашли прехапа устната си, изглеждаше напрегната. Не отговори.

— Е, какво?

— Ами май е по-добре да ти кажа — тъжно промърмори Ашли. — Нали и без това все ще разбереш истината.

— И каква е тя?

— Ето каква е.

Ашли отиде до креслото на Джан и протегна дясната си ръка. Джан не разбра какво става, но се опита да хване ръката… Пръстите й срещнаха само въздух.

— Виждаш ли? — въздъхна Ашли.

Джан се сви в креслото и я погледна диво.

— Ти си призрак!

— Може и така да се каже.

Джан трескаво се оглеждаше. Чудесната стая изведнъж се превърна в ужасно място. Беше затворена на стотици футове под земята с това мъртво нещо.

— Искам да си отида! Пусни ме да си вървя! — примоли се тя.

— Ох, по дяволите, точно от това се страхувах — каза Ашли, отдръпвайки се от креслото. — Виж сега, не съм точно от този вид призраци, за който ти си мислиш.

— Не си ли мъртва? — попита треперещата Джан.

— Ами, мъртва съм си като едното нищо — безгрижно призна Ашли. — Тоест моят оригинал е умрял. Аз съм само запис.

— Какво си?

— Нали се сещаш де, запис съм. Копие. Някога, преди векове, имало истинско живо момиче на име Ашли Вий. Снели копие от нейното съзнание и го запазили в компютър. Аз съм това копие.

— Но аз те виждам — едва възрази Джан.

— Това, което виждаш, е холографски образ, контролиран от компютъра. Ти нали знаеш какво е холограма?

Джан се сети за „забавленията“ на Аристократите. Майлоу ги наричаше холографски прожекции, те също бяха неразличимо правдоподобни. Тя малко си отдъхна.

— Не си призрак, така ли?…

— Не съм истински призрак, а само електронен. Моля те, не си отивай. Няма защо да се страхуваш. Моля те, кажи, че ще останеш.

Джан не знаеше какво да направи. След като научи, че Ашли не е един от свръхестествените ужаси, мислеше спокойно, но присъствието на момичето опъваше нервите й. Холографските образи на хората в „забавленията“ също приличаха на истински, но не говореха със зрителите.

— Кой направи… това… с тебе? И защо? — колебливо попита Джан.

— Моите родители — отговори Ашли. — Имах доста опасно хоби, разбираш ли? Летях с планери. Знаеш ли какво е планер?

Джан се намръщи.

— Прекалено добре.

Разказа на Ашли как успяха да избягат от „Господаря Панглот“ с японския планер.

— О не, не с делтапланери. Моят планер приличаше на самолет, имаше си кабина и всичко останало. Наричах го „Пегас“, крилете му бяха дълги повече от сто фута. Достигах хиляди футове височина с него. Великолепно беше. Но родителите ми се оказаха прави. Пребих се с него. И умрях.

— Помниш как си умряла? — промълви потресена Джан.

— Не, не. Последният запис беше направен две седмици преди да умра и в паметта ми липсват тези две седмици от „моя“ живот, заедно със самата катастрофа. Както и да е, от страх да не се пребия, моите родители решили да ме съхранят по някакъв начин. Отначало желаели да пренесат записа на моето „аз“ в мозъка на мое клонирано копие. Но колкото и да били богати, нямали достатъчно влияние да уредят създаването на мой клонинг. Когато бях още жива, законите строго забраняваха подобни неща. И те се задоволили със заместител. С холограма. С мен.

Джан мълчеше и недоверчиво оглеждаше Ашли. Илюзията беше съвършена. Как да повярва, че това момиче не е от плът и кръв? Накрая каза:

— И какво чувстваш? Искам да кажа, как е да си… такава?

Ашли направи гримаса.

— Ами малко е трудничко да се каже с думи. Уверявам те, не е като да си жива… истинска.

— Но нали мислиш, имаш някакви чувства?

— Е да, мога да мисля. Поне си мисля, че мога да мисля. Трудно ми е да съм сигурна. Същото е и с чувствата. Мисля си, че нещо преживявам, но не е същото като приживе. Разбираш ли ме?

— Не — призна Джан.

Ашли пак въздъхна.

— Трудно е да се обясни… моите чувства ми приличат на имитации. Не са истински. Да — тя кимна, — не се усещам истинска. Но пък и това не е изненада… Нали съм само електронна сянка на предишното си „аз“. — Тя се усмихна на Джан и добави. — Избледнявам, знам си го. Човешките ми части. Страхувам се, че накрая ще стана като Карл. А той е досаден.

Джан се опита да си представи какво е да си като Ашли, но не й достигаше въображение.

— И откога си… ъъъ, такава?

— Ей сегичка, да попитам Карл — без да се бави, тя каза — четиристотин тридесет и девет години.

— Толкова дълго? Ужасно! И как си прекарваш времето тук, долу? Сигурно страшно скучаеш.

— Да, когато съм будна. Повечето време спя. Е, не е истински сън, не сънувам или нещо такова, просто се изключвам. Но когато се събудя, мога здраво да пришпорвам времето, това помага. За да говоря с тебе, всъщност ми се наложи да забавя мисловните си процеси. Не съм дърпала юздите на субективното си време така, от последния ми гост тук.

— Кога? — попита Джан.

— О, май преди осемдесет години. Казваше се Вик. Хубаво момче беше. Криеше се в развалините от мародери, преследваха го. Живя тук десет години, после се разболя и умря. Не му харесваше при мен, капризничеше. Това там е той. — Ашли махна с ръка. Светлината в същия миг стана по-ярка и Джан видя в далечния край на стаята купчина кости. Гърлото й се стегна.

— Остави го да лежи там?

— А какво можех да направя? Липсва ми физическо присъствие, както и ти вече забеляза — каза Ашли и се разсмя. — Преди имаше няколко сервомеханизма, те поддържаха чистота в убежището, но вече забравих кога се повредиха.

В главата на Джан се мярна тревожна мисъл.

— Каза, че Вик искал да си отиде. Защо не го направи?

— О, Карл не би му позволил, разбира се. Нали разбираш, задачата на Карл е да ме защитава. Не иска никой навън да знае за съществуването на убежището и затова никога не пуска моите гости да си отидат.

Джан каза:

— Значи и на мен няма да позволи да си отида?

Ашли кимна сериозно.

— Страхувам се, че е така. Но това няма да те разстрои, нали?

Глава двадесет и седма

— Знаеш ли какво най-много ми липсва от живота? — попита Ашли.

— Какво?

— Летенето. Страхотно беше да летя с моя планер. Толкова ми беше хубаво горе, в небето.

— Всичко друго би било по-хубаво, отколкото да се свира човек тук — натъртено каза Джан.

След само дванадесет дни в убежището това място вече й действаше смазващо. Отначало й харесваше, че намери подслон и защита срещу опасностите на пустошта, особено от Езекиил, имаше храна (макар и безвкусна) и вода. Но неочаквано бързо я заизмъчваха безпокойство и напрежение. Това, че не й позволяваха да излиза, само засилваше нейната неприязън към живота в убежището. Ако имаше свобода да избира, сигурно напълно щастлива би прекарала месец или повече долу. Но сега отчаяно желаеше да се върне горе, на повърхността, дори без да знае какво ще прави, щом се качи. Тя въздъхна. Ашли я погледна угрижено.

— Съжалявам, че не ти е приятно тук.

Него ден тя бе облечена в шорти, бяла фланела и бели обувки и чорапи. Наричаше тези дрехи своя „тенис костюм“. Два-три дни преди това Джан я попита защо се появява различно облечена всеки ден. Ашли сви рамене и каза:

— Това помагаше на моите родители да вярват в илюзията. Бяха ми направили холографски снимки с купища най-различни дрехи. Разбираш ли, всички те са запазени в компютъра заедно с мен. Пък и дори сега ми харесва да изглеждам привлекателно. Мамичка казваше, че съм малка празноглава ексхибиционистка, но бях красива, нали?

Тя се завъртя, за да се покаже. Джан отговори безизразно:

— Да, била си. Много.

Мисълта, че красивото тяло на Ашли не е по-живо от сянка, й въздействаше по различни начини, до един неприятни. Впечатляващата й прилика със Сирай не правеше нещата по-леки. Още една причина да иска да напусне убежището и да се върне горе…

— Не ми харесва да съм затворничка. Ако само ми позволявате да подишам свеж въздух по няколко минутки през деня, може би тогава няма да съм толкова зле тук.

— Джан, нали знаеш, че ако зависи от мен, ще ходиш където си искаш, но Карл заповядва тук, а той не ти вярва.

— Знам.

Джан няколко пъти се опита да говори направо с Карл. Оказа се твърде обезкуражително, разговаряше с безтелесен глас, който звучеше като човешки, но отговорите му бяха отчайващо нечовешки.

— Но да оставим това. Защо пак искаш да се сблъскаш с рисковете горе? Онзи смахнат кибероид най-вероятно още те търси.

— Нали ми каза, че Карл не го е забелязвал повече от седмица.

— Да, в околностите на вилата, но и обсегът на сензорите на Карл е ограничен. Кибероидът би могъл да те дебне някъде из близките горички.

— Да, би могъл — разтревожи се Джан.

Още сънуваше кошмари за Езекиил. Тичаше през безкрайни каменни плетеници, а кибероидът все приближаваше, крещеше лудите си приказки за смърт и възмездие и оставяше след себе си кървави стъпки.

Кръвта на Майлоу…

— А Небесните господари? Мяркали ли са се?

— Ще питам Карл. Ъхъ. Един от тях минал почти точно над нас преди около два часа.

— Да пукнат дано!

Почти всеки ден, откакто Джан дойде в убежището, Карл забелязваше „Господаря Панглот“ или „Ароматния бриз“. Военачалникът явно не се предаваше. Тя потрепера — въображението й показваше какво би направил с нея, ако пак му падне в ръцете.

— Виждаш ли? — Ашли сякаш прочете мислите й. — Много по-добре е да стоиш тук, долу. С мен. Хайде де, престани да се цупиш, разкажи ми още за твоите приключения.

Ашли проявяваше неизтощимо любопитство към живота на Джан, която се опита да го задоволи, като часове наред й разказваше за Минерва и събитията, последвали бомбардировката и нейното пленяване.

— Приключения ли? Не са ми се случвали никакви приключения. Само мъки.

„И сега не ми липсват“, промърмори тя беззвучно.

— Ами на мен ми изглеждат като приключения — рече й Ашли. — Продължавай, разкажи ми пак за принц Каспар. Почти си мечтая за него.

Джан въздъхна.

— Какво още да ти разкажа за него?

— Кажи ми какво правехте в леглото заедно.

Джан се опита да потисне лекия шок.

— Защо ти е да знаеш това?

Ашли се ухили като глезено дете.

— А ти как мислиш?

— Не искам да съм невежлива — бавно каза Джан. — Но не разбирам как може да те интересува сексът, щом… хъм, нямаш тяло.

— Но аз вече ти казах — още имам чувства. Е да, повече приличат на спомени за чувства…

— Да, чувства — намръщи се Джан. — Това разбирам, но нали сексът е… желание.

— О, ами аз си имам желания. Искам да кажа, нали са също като чувствата?

— Може и така да е — Джан не знаеше дали да се съгласи с това.

— Моите желания бяха записани заедно с всичко останало — каза Ашли. — Не бяха помислили за това навремето. Не би било проблем, ако ме бяха записали отново в клонирано тяло. Разбира се, сега ми е невъзможно да си задоволявам желанията. Отначало беше ужасно гадно, през цялото време ми се ядеше. После един техник регулира нещата и малко позатисна апетита ми. Учените казаха, че не могат да премахнат всичките ми желания, без да изтрият голяма част от личността ми.

Джан за кой ли път се опита да си представи какво е да си дух без тяло. Опитваше да си въобрази четиристотингодишен глад, заедно с увереността, че никога няма да хапнеш.

— Бедничката — промърмори тя.

— А не, свикнах вече — жизнерадостно сподели Ашли. — А и моят апетит лека-полека изчезва с останалите „чувства“. Някой ден вече няма да го усещам.

— Но все още имаш… е, сексуални нагони?

— Ъхъ. Нещо такова. Малко трудно ставаше, докато Вик беше тук. Казах ли ти, че беше доста хубавичък? — Тя съжалително погледна купчинката кости в ъгъла. — Май и на него множко му идваше. Нали не можеше да ме докосне и понякога изкукваше.

Джан за миг изпита жал към отдавна умрелия Вик.

— Имаше ли си любовник? Когато беше жива?

— Ами как иначе. Имах си двама. Единият беше моят инструктор по планеризъм. Беше прехвърлил трийсетака, но пък си беше жива мечта. Веднъж го направихме в неговия учебен планер, на петнайсет хиляди фута височина. Страхотно! — Тя завъртя глава, вкусвайки отново спомена. — Хайде, разкажи ми всички щуротии, които измисляхте с принц Каспар. Разкажи ми всичко!

Отминаха още три дни. Джан вече се задушаваше в убежището. Имаше пет отделни стаи. Освен голямата — хола, имаше две спални (в едната бяха и костите на родителите на Ашли), кухня и баня. Поне до тях Джан имаше достъп, но знаеше, че наоколо са скрити и различни машини, включително създаващите холографския образ на Ашли. Той се появяваше навсякъде из убежището. Източникът на енергия за всички машини, както обясни Карл, беше топлината дълбоко под земята.

В надеждата си да убеди Карл, че може да я пуска навън, Джан прекарваше все повече време в разговори с „него“. Ашли се дразнеше. Той упорито отказваше да обсъжда причините за задържането й долу, но охотно споделяше всякаква друга информация, стига тя да искаше да слуша. За да отпъжда скуката, тя го разпитваше за стария свят отпреди Генетичните войни. Любопитно й беше дали Майлоу е казвал истината, или си е измислял приказки. Карл угаси светлината и във въздуха пред нея увисна блестящ екран. Съобщи, че ще й пусне записи на новините от онова време. Ашли изръмжа:

— О, Господи, все едно съм пак в училище…

Два дена поред Джан увлечено гледаше образите и слушаше гласовете от миналото. Отначало трудно следеше ставащото, много от думите й звучаха безсмислено, но лека-полека схвана общата картина. Съвпадаше с казаното от Майлоу и с малкото неща, дочути от Сирай.

Дълго преди Генетичните войни светът стоял лице в лице с две основни заплахи. Едната идвала от ядрените оръжия, които в първия период били под контрола на две големи империи от втората половина на двадесети век — Съветския съюз и Съединените американски щати. Когато към края на века тези оръжия се разпространили и в много други страни, империите доста се нервирали. После дошъл и „Малкия Армагедон“ в Близкия изток, където били използвани ядрени оръжия за пръв път след Втората световна война. Това направило управниците на двете империи много упорити и довело до образуването на Американо-съюзното споразумение в началото на двадесет и първи век. Първата стъпка на Споразумението била да се наложи забрана върху всички ядрени оръжия. Този ултиматум бил посрещнат със значителна съпротива не само от страни, отдавна притежаващи ядрени оръжия, като Франция, но и от Федерацията на ислямските държави, победили в „Малкия Армагедон“.

Споразумението безмилостно смазало недоволните. Употребили собствените си ядрени оръжия с „хирургическа точност“, както се изрази коментаторът, заедно с „орбиталните лъчеви оръжия“ и „почистили проблематичните райони“. Когато се разсеял димът, Ислямската федерация пак била сборище от самостоятелни държави, а Франция се превърнала в чисто аграрна страна. Останалите сметнали аргументите на Споразумението за достатъчно убедителни и се разделили със своите ядрени оръжия. Когато империите от Споразумението се убедили, че вече никой друг не притежава такива оръжия, нито пък ще може да ги произвежда, те унищожили и своите ядрени арсенали заедно с останалите ядрени реактори. Така свършила атомната епоха.

Другата заплаха се появила в началото на 80-те години на двадесети век, макар че сигурно биха могли да я забележат и по-рано. Вирус, който обикновено засягал само животните, постепенно се превърнал в епидемия. Според теориите той прескочил „между-видовата бариера“, като бил пренесен от някакъв вид африкански маймуни.

Но какъвто и да бил произходът му, вирусът се разпространявал бързо и към края на века всеки десети бил заразен. Това била буквална „децимация“ на земното население. А генетичните му характеристики правели борбата с него твърде трудна. Генинженерите (Джан забеляза, че в по-ранните коментари ги наричат „микробиолози“) години наред се опитвали да създадат ваксина срещу вируса, но безуспешно.

Но някои генинженери вече водели атака срещу вируса от друга посока. Те се опитвали да създадат свой вирус — изкуствен „вирус-ловец“, като вземат за основа генетичен материал от първоначалния. Вирусът е генетичен паразит — той се вмъква в клетката и използва нейната ДНК, за да се размножава. На теория „вирусът-ловец“ трябвало не само да търси и да унищожава епидемичния вирус, но и да прониква в заразените клетки и да замества ДНК на вируса с променена ДНК, която да предотвратява по-нататъшното развитие на заразата. Това предвиждала теорията, но за да я приложат в живота, необходим бил голям напредък в създаването на структурни карти и на начини за манипулиране на човешката ДНК. Колко непосилна била тази задача, ясно показвало едно изчисление — опъната в линия, ДНК само от едно човешко същество би покрила разстоянието от Земята до Луната 8000 пъти.

Но най-накрая успели — техният изкуствен вирус действал и като лекарство, и като суперваксина. Епидемията скоро била ликвидирана.

Основополагащите пробиви, направени в генното инженерство на човека по пътя към създаването на изкуствения вирус, имали и други последствия за човечеството. Както вирусът бил използван, за да лекува поразените клетки, така било възможно вече да се внасят всякакви изменения в човешката ДНК. Могли да я променят, за да усъвършенстват имунната система, да премахнат болести като рака, да увеличат продължителността на живота… Всички онези промени, довели до създаването на Висшия стандарт.

Генното инженерство в други области също направило доста крачки напред — създадени били нови сортове зърнени култури, устойчиви на болести и на суша. „Биочипът“ заместил силициевия чип и позволил проектирането на много по-производителни компютърни системи. Създадените нови бактерии изпълнявали широк набор от промишлени функции — от производството на евтини горива до изкуствената целулоза за производство на хартия. Биологичните енергийни клетки и изкуственият хлорофил превръщали слънчевите лъчи в електричество…

Списъкът на чудесата сякаш нямал край. Изглеждало, че вечните тегоби на човечеството ще изчезнат най-после. Генинженерите довели света до прага на истинския „златен век“.

Но той никога не настъпил.

Според отдавна мъртвите гласове, съпровождащи образите на екрана, създаването на Висшия стандарт послужило като косвена причина за Генетичните войни. До този момент и малко след него, Обединените нации имали реална власт, защото зад тях стояло Споразумението. Били достатъчно силни, за да наложат забрани за микробиологичните изследвания и генетичните манипулации в някои области, но както беше казал Майлоу, началото на епохата на Висшия стандарт довело до разпадането на големите държави. И Америка, и Русия се накъсали на по-малки държавици. Това, разбира се, означавало край на Споразумението и на свой ред отнело основата на властта, упражнявана от Обединените нации.

В последвалия хаос именно многонационалните корпорации, които създали богатството си върху многобройните генинженерни патенти, станали истинските властници. И щом Обединените нации не можели да налагат волята си, паднали всякакви забрани върху генното инженерство. Корпорациите започнали да правят каквото си поискат.

Даже преди това се носели слухове, че богатите и силните на деня провеждат забранени опити. На ухо се разказвали истории за заключени зад стоманените врати невероятни създания. Говорело се, че милиардери пълнели своите острови и имения със сексуалните си фантазии, въплътени от техните генинженери. Тук-там се чувало, че някои държавни ръководители и шефове на корпорации създавали тайни армии от ужасни същества, които не били нищо друго, освен живи оръжия.

Всички слухове се оказали истина.

Нямало Обединени нации, нямало Споразумение. И затова корпорациите се вкопчили във война една с друга. Независимите държави били въвлечени в конфликта, трябвало да застанат на страната на една или друга корпорация. Започнали Генетичните войни.

След десетилетие битки между създадените от генинженерите армии, настъпило истинското опустошение. Една от корпорациите започнала бактериологична война — нещо, което отначало всички корпорации се заклели да не допускат. Наближавал краят.

Първите мишени били в селското стопанство — зърнените култури и останалите. После се появили гъбичките, проектирани да унищожават електронните системи. Но се справяли и с всичко друго. Случило се и неизбежното — на свобода се изтръгнали епидемичните вируси, създадени специално за унищожаване на хора.

Умирали милиони след милиони. Цели градове опустявали за една нощ. Цивилизацията рухнала.

Карл съобщи на Джан, че не разполага със записи за последвалите събития.

Джан се потресе от видяното през тези два дена пред екрана. Но най-много се развълнува от репортажа за Минерва малко след отделянето й като самостоятелна държава. Джан се разплака, виждайки какво е представлявала Минерва някога и колко жалка останка от предишното величие беше нейната Минерва. С нежелание призна, че първите обитатели на Минерва наистина са използвали Старата наука. Точно както й каза Майлоу. Самото създаване на общество, в което жените да отхвърлят природното неравенство, наложено им от техния пол, трябвало да се основава на генното инженерство.

Но макар че това противоречеше на всичко, чуто от преподавателите по религия, тя успя да се примири с наученото. Важен беше идеалът на Минерва и тя усети тежестта на дълга, стоварил се върху раменете й. Майката богиня я бе оставила като последното живо въплъщение на този идеал. Длъжна беше да съхрани идеала. Не само да го съхрани, но и отново да му вдъхне живот…

„Да, мога да си се надявам, колкото си искам“, горчиво си каза тя.

След два дена уклончивите отговори на Карл на всички нейни молби да я пусне на свобода вдъхнаха подозрения у Джан, че не той, а Ашли я е превърнала в затворничка.

Така всичко се връзваше. Във всичко останало Ашли като че ли напълно контролираше Карл. Беше решила да не позволи на Джан да си отиде, но прехвърляше вината върху Карл, за да не предизвика враждебността на Джан. Щом реши, че си е обяснила положението, Джан се съсредоточи върху възможните начини да убеди Ашли, че трябва да я освободи.

Но как да го направи?

Сутринта на шестнадесетия ден Джан подкъсяваше косата си в банята. Не й харесваше да я носи дълга, както беше обичайно сред Аристократите, пречеше й и започна да се подстригва късо. Гледаше отражението си в огледалото, когато й хрумна как би могла да се справи с проблемите си. Замръзна. Планът избуяваше в нея като покълнало семе. Кълновете растяха… пускаха корени, разпростираха листата си и накрая цветето разтвори чашка.

Знаеше какво да прави.

Глава двадесет и осма

Джан се опита да прикрие бушуващото в нея напрежение, когато се върна в хола и спокойно каза:

— Ашли, на линия ли си?

— Разбира се — чу се гласът на Ашли и тя се появи пред Джан.

Този път носеше дълга черна рокля, която откриваше едната гърда. Изглеждаше много хубава.

— За какво искаш да си говорим?

— За летенето.

Лицето на Ашли светна от усмивката й.

— За това най-обичам да си приказваме!

— Знам. Какво ще кажеш, ако те уверя, че има шанс пак да летиш?

Ашли я зяпна.

— Но как така? Няма начин да летя отново. Хваната съм в капан тук. Като тебе. Не, моят капан е по-здрав. В компютъра съм. Нали знаеш!

— Да, знам. Доста неща научих за компютрите. Най-напред от Майлоу и сега от Карл. Май ти разказвах за плана на Майлоу. Той искаше да влезе в „Скайтауър“ в града и да използва компютъра, за да повика Небесния ангел от орбиталния завод.

— Добре де, чух това преди — нетърпеливо каза Ашли. — Но какво общо има това с мен?

— Ти и Карл можете да бъдете отделени от компютъра, нали? Искам да кажа, съществената част. Програмите.

— Разбира се. В един и същи софтуер сме. Защо?

— Този компютър тук… неговите части съвместими ли са с другите компютри? Например като онези в града.

— Би трябвало — отвърна Ашли. След кратка пауза каза — Попитах Карл и той потвърди. Всички компютърни системи с биочипове са съвместими.

Джан каза:

— Значи ако взема твоя „софтуер“ и го занеса с мен в града, а после го поставя в компютъра на „Скайтауър“, ти и Карл бихте оживели отново — в онзи компютър?

— Дааа… — несигурно проточи Ашли. — Стига да работи…

— Работи. Майлоу се свърза с него от командния пункт на „Господаря Панглот“.

— И какво от това? — Ашли повдигна раменете си. — За какъв дявол да се пренасям в онзи компютър? Там даже няма да разполагам с устройството за холографски прожекции.

— Още не съм свършила. Щом бъдете поставени в онзи компютър, ти и Карл ще можете да го контролирате, така ли е? Ще поемете ръководството на функциите му.

— Да — Ашли въздъхна с досада. — Стига да махнеш оригиналния софтуер.

— Чудесно. Значи ти и Карл можете да направите това, което искаше Майлоу. Ще накарате компютъра в „Скайтауър“ да изпрати сигнала за слизането на Небесния ангел.

— Ами Карл сигурно би могъл да се справи — намръщи се Ашли, — но още не виждам смисъл в цялата работа.

— Ако получа достъп до Небесния ангел, бих могла да взема твоя софтуер от компютъра в кулата и да го сложа в компютъра на небесния ангел. И какво би станало тогава?

Ашли не отговори веднага. Джан се досети, че се е свързала с Карл. Изведнъж изрече с широко отворени от вълнение очи:

— Бих могла да усещам с всеки сензор на Небесния ангел. Ще управлявам всяко негово движение. Аз ще бъда Небесен ангел!

— И аз това си мислих — доволно каза Джан.

— Но какво чакаме? — провикна се Ашли. — Да тръгваме веднага. Ще ти обясня как да вземеш софтуера.

— Успокой се — посъветва я Джан. — Би трябвало да знаеш, че и дума не може да става за това.

Ашли погледна като ударена с юмрук.

— Защо? Защо да е невъзможно? — настоя тя.

— Ами нали даже не мога да излизам от тук? Карл не би ме пуснал.

— О, това ли било? — успокои се Ашли. — Не се тревожи, бързичко ще го оправя.

„Не беше нужно да ми го казваш“, засмя се ликуващата Джан.

Джан беше почти готова за тръгване. Но сега с всеки отминаващ миг нежеланието й да излезе на повърхността растеше. Тук наистина намери безопасност, а горе щеше да се сблъсква само с рискове. Даже с оръжията, които й даде Ашли от скривалище в главната спалня, не вярваше кой знае колко в шансовете си да стигне до „Скайтауър“. Не забравяше и за възможността да се зарази от епидемичните спори и вируси, ако те още дебнеха жертви в града.

Беше споделила страха си, а Ашли го обсъди с Карл и каза ободрително:

— О, че ти можеш да облечеш предпазен костюм!

Още една невидима преди плоча се плъзна встрани и откри редица висящи цели облекла, направени от някакво гладко бяло вещество. Джан свали едно и го огледа. Имаше и качулка, напълно закриваща главата. Подобно на старите дрехи на Ашли, които Джан предпочиташе пред миризливите дрипи на Езекииловите хора, и тези бяха в добро състояние въпреки изминалите векове. Тя попита Ашли на какво се дължи това.

— Ами сигурно е заради въздуха — равнодушно предположи Ашли. — Карл изпомпва въздуха, когато… ъъъ, няма посетители. Понижава и температурата. Хайде, облечи това.

Джан послушно навлече предпазния костюм и дръпна всички ципове. Погледна през прозрачната маска. Под нея стърчеше филтър, през който влизаше вдишваният въздух. Тя предположи, че би трябвало да спира вредните организми. Ашли потвърди.

— А работи ли?

— Не знам. Защитните костюми трябваше да се използват в аварийни случаи. Ако мамичка и татко излизат на повърхността за нещо си. Но не им се наложи да ги обличат. Преди това заразата проникна тук.

— През същия тип филтри, нали? — попита Джан, пулсът й рязко се ускори.

— Май е така — неохотно каза Ашли.

— Значи това е празна работа — заключи Джан и отметна качулката на гърба си.

Реши да не съблича костюма. Тъканта му изглеждаше успокояващо здрава, поне от някои неща в пустошта можеше да я предпази.

Карл я посъветва да си избере от малката оръжейна две, приличащи на пушки устройства. Според него едното беше лазер. Другото стреляше с експлодиращи куршуми, които той наричаше „хитрите ловци“.

— Щом нагласиш целта в центъра на прицела, просто натисни спусъка. Образът на мишената остава в „мозъка“ на куршума и той сам изпълнява всички необходими маневри, за да я настигне. После се взривява.

Джан се впечатли. Това оръжие би се справило без никакви проблеми с Езекиил, ако се сблъска със съществото-машина.

— Презаредих силовите елементи и на двете оръжия — каза Карл и безизразно добави. — Лазерът би трябвало да действа безотказно, но не мога да гарантирам, че боеприпасите в другото оръжие не са се променили до степен да станат безполезни.

— О, страхотен си — промърмори Джан.

Сега стоеше насред хола, тежко натоварена с двете оръжия, колана с мечовете и раница с храна и вода.

— Всичко ли е готово? — жадно попита Ашли. Изглеждаше твърде възбудена.

— Като че ли сме готови — с нежелание отвърна Джан.

— Сега аз и Карл ще се изключим. После плочата ще се дръпне и ще открие пулта на компютъра. Карл нали ти каза как да извадиш софтуера?

— Да.

— Асансьорът ще се включи автоматично. Карл казва, че не е виждал кибероида или Небесните господари.

— Добре — каза Джан с пресъхнала уста.

— Значи е време… О, Джан, нали много ще внимаваш за софтуера? Знам, не съм истински жива, но не ми се умира. Отново.

— Не се страхувай, ще се грижа за тебе.

Ашли млъкна. Нищо не нарушаваше тишината.

— Ашли? Карл? — повика Джан.

Нямаше отговор. Изведнъж се почувства самотна. После подскочи — с механично бръмчене в стената се появи отвор. Видя редици светлинки. Отиде до пулта и натисна двата бутона, за които й беше казал Карл. Малката стъклена преграда в пулта потъна, тя бръкна вътре и извади софтуера. С изненада установи, че представлява малко цилиндърче, дълго четири инча и към инч и половина широко. Трудно можеше да повярва, че то съдържа цялата памет на Ашли, нейния ум и чувствата й. А също и Карл. Тя грижливо прибра цилиндърчето в раницата и се обърна към асансьора. Щом пристъпи към вратата, тя се отвори. Спря, щом видя отсечената механична ръка на Езекиил да се търкаля върху пода на асансьора. Прекрачи и с ритник я изпрати в отсрещната стена на хола. Вратата се затвори.

Когато вратата се отвори отново, ярката слънчева светлина заслепи Джан. Смрадта на гъбичките я блъсна в носа, тя се задави. Струваше й се примамливо да нахлупи качулката, но се страхуваше да не ограничи зрението и слуха си. Искаше да бъде нащрек за всеки признак на идващия Езекиил.

Алеята сред камъните беше пуста. Предпазливо излезе от асансьора с готовия за стрелба лазер в ръце. Беше преметнала през рамо автомата с експлодиращите куршуми. Бавно се върна по стъпките си отпреди деветнадесет дни, вече виждаше мястото, където умря Майлоу. Задържа се при големия бял камък. Очакваше кибероидът да изскочи с крясък всеки миг.

Полека продължи напред. От Майлоу бяха останали само костите. Животните бяха изяли останалото, а след тях насекомите бяха почистили костите до последната клетка.

Костите блестяха.

Тя клекна до тях. Не бяха нормални кости. Сякаш са ги направили от метал и някакво друго вещество. Страшните удари не бяха повредили нито една. И черепът на Майлоу беше цял. Проблясваше в синьо като другите кости.

Опипа го с пръсти. Внезапно се реши, пъхна пръст в една от очните кухини и го вдигна. Беше много лек. Тя стана, обиколи с внимателен поглед близките дървета, свали раницата и пъхна черепа вътре. Нагласи отново раницата и тръгна към града.

Към средата на следобеда наближи крайните квартали. По пътя не се случи нищо особено, ако не се брои срещата с голямо влечуго. Трополеше тежко през дърветата към нея, но тя натисна спусъка на лазера и чудовището с грохот се смъкна в потрепваща купчина плът, преди да я доближи на петдесет фута. Не видя Езекиил, но Джан не можеше да се отърве от усещането, че е някъде наоколо. И върви след нея.

Покрайнините на града се състояха от развалини на къщи сред твърде обширни собствени паркове. Джан забеляза, че тук гъбичките не растат в такова изобилие, както в гората. Спря да си почине и седна на остатъците от каменна стена. Подпря лазера до себе си, извади манерка от раницата и освежи устата си.

След няколко минути реши да продължи, но преди това закопча качулката на главата си. Може и да не я предпази от нищо или пък беше закъсняла и някоя от епидемичните зарази вече разяжда тялото й, но бе по-добре да не рискува.

Джан често се оглеждаше, ръцете й напрегнато стискаха лазера. Нямаше да позволи нито на Езекиил, нито на нещо друго да я изненада. От време на време вдигаше очи нагоре, но в ясното небе не се появяваше Небесен господар.

С навлизането навътре в града гъбичките ставаха все по-оскъдни. Като че и тези отвратителни израстъци отбягваха мястото, олицетворяващо ужаса на безмилостната смърт. Задушаваше се в качулката, по лицето й се стичаше пот, но упорито не я сваляше.

По-късно щеше да мисли какво да прави, ако ожаднее прекалено или поиска да се изпикае.

Сега минаваше покрай превозни средства. Някои имаха колела, а други не, чудеше се как ли са се задвижвали. Понякога поглеждаше вътре. Нямаше следи от отдавна мъртвите собственици освен някое и друго парцалче от дрехи. А тапицерията на седалките беше като нова.

Сградите тук бяха по-високи и по-нагъсто разположени. Джан и сега виждаше горната част на „Скайтауър“, забита във висините, но не й се струваше, че приближава. Започна да се притеснява, слънцето скоро щеше да залезе.

Стъпките й по странното покритие на улицата отекваха многократно сред стените. Тя ходеше по средата на улицата и нервно оглеждаше тъмните рамки на входовете и слепите прозорци. Увереността й, че я наблюдават, ставаше по-силна. Джан спря и се заслуша. Поне Езекиил би усетила по тежките му стъпки. Но не се чуваше никакъв звук. Тя пак закрачи. Търсеше спокойствие в здраво стиснатия лазер.

Слънцето потъна зад високите сгради. Дълги сенки запълниха изкуствената долина, по чието дъно пъплеше. Толкова й се искаше Майлоу да е с нея въпреки всичко, което мислеше за него. Сети се за черепа му в раницата, недоумяваше защо реши да го вземе. Може би защото дължеше нещо на паметта му?

Болеше я главата. Дали това не е първият признак на заразата? Ожадняваше. Ако е вече болна, няма значение дали ще махне качулката, за да пийне малко вода.

Потисна изкушението. Бързо се смрачаваше, тя извади от раницата заредения прожектор, който Карл я посъветва да вземе. Трудно успяваше да държи и него, и лазера, но силният лъч светлина я правеше по-сигурна, когато се мяташе наляво-надясно пред нея. Но усещането, че я следят, не изчезна.

Когато излезе на площада пред „Скайтауър“, Джан почти падаше от изтощение. Залюля се неуверено, щом вдигна глава да огледа сградата. По дяволите, как ще стигне до върха? По стените имаше стъклени цилиндри, сигурно бяха асансьори, но без източник на енергия бяха безполезни.

Прекоси площада, покрит с разноцветни плочки, украсени с изображения на балони като онези от Бандала. Видя фонтан, който все още пръскаше вода наоколо. Спря да го погледа. Както се чудеше на механизма, бълващ струи през вековете, жаждата й само стана по-нетърпима.

Отмести погледа си и продължи към „Скайтауър“. Основата бе открита от всички страни — поддържаха я редици колони, смешно тънки, за да понесат тежестта на огромната постройка. Джан изкачи няколко стъпала и влезе сред колоните. Завъртя лъча около себе си. Във фоайето нямаше нищо освен асансьори и стълба, водеща нагоре. Отиде до нея и седна на стъпалата. Искаше да си поеме дъх преди дългото катерене. Надяваше се, че стълбата продължава до самия връх на сградата, иначе не си представяше какво би могла да направи.

Джан се стресна и се събуди. Не беше си позволявала да спи. Седна и заопипва наоколо за прожектора и лазера. Намери прожектора. Но не и лазера.

Паниката сви стомаха й на възли, тя включи светлинния лъч. Освети голямо тяло, седнало на пода на не повече от десет фута. Лазерът лежеше до него. Беше черната пантера.

Глава двадесет и девета

Очите на пантерата просветваха в жълто под светлинния лъч. Седеше на задните си крака като домашна котка, предните бяха изправени. Сякаш се хилеше, както в онзи ден, отдавна в Минерва.

Шокът изцяло зашемети Джан. Не разбираше как пантерата се е озовала тук, на стотици мили от Минерва. Сигурно Майката богиня наказваше Джан за незнаен грях. Наказваше ли я… не, подиграваше й се!

Помисли си дали да посегне към автомата, все още преметнат през рамото й, но преди да го свали и да го насочи, пантерата би я докопала. А нали това нещо може да не изстреля дори и един куршум. Имаше мечове, но времето пак няма да й стигне да изтегли от ножницата някой от тях, пантерата ще я нападне. Погледна със съжаление лазера, лежащ до лапата на звяра. Пантерата също го стрелна с очи и небрежно го настъпи с лапата. Каза с познатото свистящо съскане:

— Гадно нещо. Не харесссвам. Няма да пипашшш.

— Не, няма да го пипам — нервно я увери Джан.

Пантерата не сваляше от нея големите си жълти очи. На Джан й хрумна, че би могла да запрати прожектора по тези очи, но осъзна, че опитът би бил съвсем безплоден. Накрая попита:

— Защо ме преследваш? Как ме намери?

Пантерата изсъска.

— Прессследвам?… Не те прессследвам.

— Ами, точно това правиш — обвини я Джан. — От Минерва чак дотук. Където уби Карла, защото отказах да те пусна в града.

— Говоришшш глупосссти — пантерата пренебрежително изпръхтя.

— Играеш си с мен — каза Джан. Спомни си как котките в Минерва мъчеха мишките, преди да ги убият. — Защо просто не ме убиеш, за да свършим с това.

— Защо да убивам момиче? — каза пантерата. — Сссамо убива, ако иссска причини болка на мен. Котка убива сссамо мъже. Винаги вярва на жени. Те никога не опитват да убива мен.

Джан се намръщи озадачено, каква беше играта на пантерата? Сети се да насочи лъча към долната част от тялото на животното. Едва не се разсмя облекчено от това, което видя. По-скоро от това, което не видя.

Не беше същият звяр. Тази пантера беше женска.

Тя се радваше, че пред нея не стои същата пантера, която срещна на портата на Минерва. Освен това беше женска. Но пак не можеше да й се довери. Все пак реши да изчака, за да види какво ще стане, преди да направи нещо необмислено. Пантерата й каза, че я е забелязала на площада и се учудила какво прави човек на това „мъртво мясссто“. На свой ред Джан я попита какво прави тя тук? Не се ли страхува от болестите?

— Отдавна сссъм тук. Няма болессст — каза пантерата. — Майка казвала да не идва. Майка на майка казвала на нея. Но аз ссстара котка. Уморена. Ловът лош там… — Пантерата обърна глава към пустошта. — Решила да дойде тук. Опита късссмет. Чакала, няма нищо. Водата добра. Ловът добър. Животни идва тук. Не хора. Ти първата.

Джан се колебаеше дали да вярва на пантерата. „Отдавна“ би могло да означава каквото и да е според усещането на животното за времето — от два-три дни до два-три месеца. Но пък и два дена биха стигнали на заразата да се справи с жертвата, а звярът изглеждаше в добро здраве. На Джан й беше горещо, искаше да пие и да яде, вече не понасяше болката в пикочния мехур. Не би могла да изтърпи това положение още дълго.

— Виждала ли си машина в града?

— Каква машшшина?

— Ходи на два крака. Като човек.

Пантерата размаха яката си опашка.

— Не виждала машшшина да ходи.

„Е, поне това е добре“, каза си Джан. Размърда се на неудобното стъпало, опитваше се да не прави резки движения, за да не стресне животното. Накрая се реши.

— Ще сваля от себе си оръжията. Не искам да ти направя нищо лошо. Разбираш ли?

— Разбрах.

Тя сложи прожектора на пода, все още осветяваше голямата котка. После бавно свали автомата от рамото си, прихвана го за цевта и го сложи пред прожектора, за да се вижда ясно. Смъкна раницата и колана с мечовете и също ги пусна на пода. Пантерата следеше всяко нейно движение със загадъчните си очи. Джан каза:

— Ще извадя нещо от тази торба. Не е оръжие. Вътре има вода.

Пантерата кимна. Джан извади едната манерка. Дълго се колеба, но разкопча качулката и я дръпна назад. Дълбоко си пое дъх. Ето, вече е късно. Надигна манерката и жадно загълта водата.

При следващото й събуждане зората проясняваше небето над града. Пантерата се излежаваше на петнайсетина фута от нея. Беше будна и я гледаше. Не я изяде през нощта, но дали не я пазеше за закуска? Джан седна на постелката, направена от предпазния костюм и раницата и поздрави:

— Добро утро.

Пантерата отговори с дълбоко гърлено изръмжаване. Джан реши да го изтълкува като израз на приятелско отношение. Може би звярът така мъркаше. Усещаше се странно бодра, сигурно защото още беше жива. Пантерата не я изяде и явно не се зарази. Ако се прецени всичко, денят не започваше лошо.

Тя стана и излезе на площада. Пантерата не си направи труда да я последва, но не я изпускаше от очи. Джан се наведе над фонтана, пое вода с шепите си и отпи. Студената вода имаше вкус на свежест. Огледа площада. Нищо не помръдваше. Сигурна беше, че дрънчащият Езекиил не може да се промъкне, без да го усети пантерата. Смъкна от себе си дрехите на Ашли — риза, панталон, шорти и обувки — и се пльосна във фонтана. Разтрепери се, щом студената вода я сграбчи, но пък усещането чудесно я съживяваше. Легна по гръб и се загледа в „Скайтауър“. Всичко, което трябваше да направи, бе да стигне върха на кулата, да намери компютъра, да сложи в него „софтуера“ на Ашли и Карл и после да заповяда те да изпратят сигнала до Небесния ангел, който ще го повика тук от дома му високо над синьото небе. Просто е!

Не успя да изкачи кулата преди средата на следобеда. На няколко пъти трябваше да спре и да си почине, краката й пулсираха от болка, белите й дробове се напъваха да поемат достатъчно въздух. Пантерата, която я придружи, също спираше, макар че не проявяваше никакви признаци на прекомерно усилие. Джан вярваше, че животното би могло без проблеми да изтича догоре и да се върне.

По време на първата почивка попита пантерата защо идва с нея. Вече си имаха доверие — лазерът висеше на рамото на Джан. Пантерата, която се наричаше Фруза, каза небрежно:

— Котката ссскучае. Любопитна.

Джан реши да приеме това обяснение. За разлика от нормалните животни, „усъвършенстваните“ страдаха и от човешки притеснения като скуката. Тя се опита да разкаже защо е дошла в „Скайтауър“, но нямаше представа какво е разбрала пантерата.

— Благодаря ти, Майко Богиньо! — извика Джан, щом стигнаха края на стълбата.

Но обширната зала не беше това, което тя търсеше. В нея нямаше никакви уреди и очевидно някога са я използвали за обзорна площадка — вместо стени отвсякъде беше заобиколена с прозорци. Контролиращият Небесните ангели център би трябвало да се намира на етажа над нея, но как да се добере до него?

В средата на кръглата зала имаше дебела метална колона, привидно само тя носеше тежестта на върха на кулата. Пантерата седна и я загледа, а Джан отиде до колоната и се зае да я изучава. Обиколи я два пъти, преди да забележи линиите на врата в блестящата повърхност. Имаше и тесен процеп, дълъг към два инча, сигурно служеше за отваряне с ключ. Опита се да открехне вратата с ноктите си, но без успех. От яд ритна вратата и отскочи назад, когато чу глас:

— Направете го отново и ще повикам полицията.

Джан се огледа, но в залата нямаше никой освен нея и Фруза. Пак погледна вратата. Гласът идваше откъм колоната. Дали някой не стоеше зад вратата?

— Кой си ти? — попита тя предпазливо.

— Аз съм устройство за информиране на посетителите и вие като посетителка не можете да влезете през тази врата. В горната част на „Скайтауър“ не се допускат неупълномощени за това лица — мъжкият глас звучеше раздразнено.

Пантерата дойде и подуши вратата.

— Говори като мъж, но няма мъж. Няма никой — каза тя на Джан.

Джан кимна. Досети се, че гласът е изкуствен като на Ашли или Карл. Създаваше го някаква машина в колоната.

— Моля те да ме пуснеш вътре — настоя тя. — Аз съм упълномощена. Имам важна задача.

— Наистина? Щом е така, какъв е кодът за допуск? — попита гласът със смътен намек за сарказъм.

— Ъъъ, не го знам, но трябва да ми повярваш — жизнено важно е да стигна до върха на кулата.

— Знаете ли, госпожо, чувам това всеки ден. А сега ви моля да си вървите. Времето за посещения почти изтече. И бъдете така добра да си приберете домашното животно.

Джан вече беше ядосана.

— Слушай, машино или каквото си, времето за посещения тук май доста отдавна е изтекло. Ако те интересува, преди няколко века. Градът навън е мъртъв. Моето „домашно животно“ и аз сме единствените живи същества на няколко мили наоколо. Каквито и нареждания да са ти дали преди, сега не важат. Настоявам да ми отвориш!

Гласът помълча и отговори:

— В горната част на „Скайтауър“ не се допускат неупълномощени лица.

Джан изръмжа и пак ритна вратата. Гласът каза:

— Това преля чашата, предупреждавам ви — съобщавам на полицията.

— Викай с пълен глас — промърмори Джан.

Поколеба се, свали лазера от рамото си, посъветва Фруза да се дръпне настрани и стреля по ключалката. Разхвърчаха се искри, металът засъска. Гласът се обади:

— Вече здраво загазихте, госпожо!

Наложи се да разреже цялата врата. Чак тогава тя се завъртя и откри завита на спирала стълба, направена от блещукащо прозрачно вещество. Гласът я предупреди още няколко пъти, заплашваше я с полицията, после млъкна. Джан се чувстваше победителка, докато изкачваше стълбата. Още малко само! И успя да го направи без Майлоу.

Над стълбата намери малко кръгло помещение с още една врата. Джан въздъхна, очакваше още безсмислени спорове с механични гласове, но щом докосна светещия бутон до вратата, тя се прибра в стената, без да й създава проблеми. Лъхна я свеж въздух, когато прекрачи вътре. Това би трябвало да я разтревожи, но беше прекалено заета да тържествува, за да забележи нещо.

Тогава видя тримата самураи. Седяха със скръстени крака около мангалче, на което вдигаха пара паници с ядене. Постелите и оръжията им се търкаляха наоколо. Явно от доста време бяха в „Скайтауър“. Не бяха усетили присъствието й, преди да се бе появила на вратата, но сега реагираха с плашеща бързина. Пресегнаха се за мечовете си и скочиха на крака.

Джан вдигна лазера и натисна спусъка. Нищо. Тя предположи, че е изтощила енергията му, когато си проряза път през долната врата. Най-близкият самурай кресна оглушително и я нападна.

Нещо голямо и много тежко я отхвърли от пътя си и профуча край нея. Беше Фруза. Събореният самурай изпищя. Привидно ударът на лапата не бе по-силен от потупване по главата, но отнесе половината от лицето му. Фруза направи това, даже без да спре скока си. Докопа втория самурай, преди той да се опомни и да се защити. Третият стоеше вцепенен, с широко отворени очи, докато Фруза разкъса гърлото на другия мъж. В този миг се размърда и вдигна меча си да съсече пантерата.

Джан хвърли лазера по самурая. Удари го в рамото и наруши равновесието му. После измъкна късия си меч и се втурна напред, но още не бе стигнала до него, когато Фруза го събори със смъртоносно замахване. Джан извърна глава, грамадните челюсти се сключиха през крехката плът и кости, прекъсвайки виковете на мъжа.

Когато погледна, пантерата кротко седеше до трупа, по черната козина на брадичката й се стичаше кръв.

— Благодаря ти — едва промълви Джан.

— Те мъже. Котка не обича мъже. Убива мъже.

— Да, виждам… — каза Джан. — Как разбра, че са тук?

— Помирисссала. Ти изкачи ссстълба и после сссилна миризма на мъж.

Джан кимна. Станало е след отварянето на вратата. Тя си спомни лекия повей и се огледа. Залата, увенчала „Скайтауър“, приличаше на огромен кристал, извитите стени и таванът бяха изработени от опалесциращо стъкло, което придаваше на въздуха странен блясък. Навсякъде имаше уреди, облечени в стъкло. Погледът й се спираше на тайнствените плетеници на техните нервни системи. Джан видя откъде са влезли самураите — под тавана имаше дупка, широка към четири фута. На леко мостче под дупката лежаха три сгънати планера. Или са разбили кристала, или са си пробили път с взрив.

Присъствието им в залата предизвикваше мрачни размишления. Значи военачалникът си е спомнил истинското място, където е разположен контролиращият Небесните ангели център, от това се опасяваше и Майлоу. А може би военачалникът вече е изпратил сигнала за повикване на Небесния ангел.

Звукът на разкъсвана плът я отвлече от догадките. Обърна се — пантерата ядеше един от мъртвите самураи. Джан направи кисела гримаса.

— Какво правиш?

Пантерата преглътна голямо парче месо и каза:

— Котката гладна. Котката яде.

— Но… не можеш ли да го правиш на друго място? — попита Джан, като се опитваше да не гледа.

Голямата котка се поколеба, изръмжа и извлече тялото през вратата. Джан свали раницата от гърба си и седна на нея. Имаше нужда да помисли. Вече се съмняваше дали правилно е изтълкувала присъствието на японците в кулата. Ако военачалникът е устроил засада за нея и Майлоу, не би се задоволил само с трима войни. Знаеше на какво е способен Майлоу. Тримата не биха имали и най-малкия шанс срещу него. Явно не носеха и автомати, въоръжени бяха само с мечовете си. Вероятно са били една от няколкото групички, пръснати из града като наблюдателни постове. Тогава са избрали „Скайтауър“ случайно. Но нали през цялото време в града й се струваше, че някой я следи? Защо не я бяха нападнали? Сигурно защото са чакали двама души. Самотна жена би събудила любопитството им, но нямаше как да разберат, че е тя. Пък и за военачалника бе по-важно да хване Майлоу. Но в едно можеше да бъде уверена — щом тези самураи са влезли в „Скайтауър“, „Господарят Панглот“ или „Ароматният бриз“ ще се върнат.

Отвори раницата и бръкна за цилиндърчето, в което бяха Ашли и Карл. Докато ровеше, напипа нещо метално — черепа на Майлоу. Извади го и го сложи на пода пред себе си. Очните кухини я гледаха обвиняващо. Опита се да разбере какво чувства спрямо Майлоу и неговата смърт, но всичко беше разбъркано в главата й. Много неща трябваше да направи, преди да се занимава с чувствата си. Джан тъжно се усмихна на черепа.

— Е какво, Майлоу, справихме се. С малко помощ от една котка.

Тя пак бръкна в раницата и намери цилиндърчето, после въпросително огледа различните машинарии в кръглата зала.

Струваха й се напълно непознати. Доста време й трябваше да намери онази част от компютъра, в която се слагаше софтуера. Намръщи се — през прозрачния капак се виждаха цяла редица еднакви цилиндри. Тя неспокойно натисна бутоните за изваждането им и сложи своя цилиндър. Зачака.

Нищо не се случи.

Глава тридесета

Нещо записука гръмко в другия край на залата. Джан подскочи. Обърна се. От пода се издигна екран, на него мигаше червена светлинка. Тя с облекчение изтича към екрана. Преди повече от минута сложи цилиндърчето в компютъра, вече се страхуваше, че не работи. По екрана се изписваха ред след ред:

„Здрасти! Аз съм — Ашли. Карл нали си е тъпичък, имаше малко проблеми, докато разбере кое как е. Още не може да пусне гласовите синтезатори. Иска да върнеш обратно в главния процесор колкото можеш от оригиналния софтуер. Информацията му трябва. Иска да я копира в нашия софтуер. Нали ще побързаш? Искам отново да виждам и чувам. Обичам те. Ашли.“

Джан не се справяше много добре с четенето, трябваше й време, за да разбере съобщението. Смръщи вежди.

— Главен процесор ли? Това пък какво е? — попита тя.

Думите на екрана си останаха същите. Пак прочете съобщението и схвана, че Ашли не можеше да я чуе. Дълбокомислено реши, че „главният процесор“ е компютърът, в който сложи цилиндърчето. Върна се при него и огледа шестте еднакви цилиндърчета, които остави върху стъкления капак. Сега в компютъра имаше място само за пет. Дали това беше важно? Все едно, скоро щеше да научи. Започна да ги пъха в отвора. Компютърът замърка, гълташе ги едно по едно някъде дълбоко в себе си. По другите уреди започнаха да пробягват още светлинки. Почти усещаше как кръглата кристална зала оживява. Нещо изпука. После един глас каза:

— А, така е по-добре! Светлини и звуци! Здрасти, Джан! Липсвах ли ти?

Беше Ашли. Гласът не приличаше на онзи в убежището, сега не беше нито мъжки, нито женски, но не можеше да сбърка — това беше Ашли.

— Здравей, Ашли — каза Джан, опитваше се да разбере откъде идва гласът. — Виждаш ли ме сега? Чуваш ли?

— Ъхъ. Това местенце е фрашкано със сензори — вътрешни и външни. Но Карл не можеше да ги включи, преди другите програми да му прочетат една лекцийка. Можеш ли да сложиш и последната?

Едно от цилиндърчетата излезе от търбуха на компютъра. Джан го взе и сложи на мястото му шестото. Докато компютърът го гълташе, Ашли извика:

— Олеле, какво е станало тук? Кои са тези типове?

Джан се сети за мъртвите японци. Досега избягваше да ги поглежда, както лежаха в големи локви съсирваща се кръв.

— Това са хора на военачалника. Чакаха ме тук.

— Исусе… Ти ли им направи това!

— Ами! Фруза го направи.

— Фруза? Коя е Фруза?

— Тя е котка.

В този миг пантерата се промъкна през вратата, гласовете бяха събудили любопитството й.

— Исусе, ама че котенце — каза Ашли.

Пантерата подуши и каза на Джан:

— Чувам глас, няма никой.

— Но тук има някой, Фруза. Името й е Ашли. Тя е наша приятелка. Ашли, поздрави Фруза.

— Привет, котенце. Върхът си. Знаеш ли, някога имах палто като от твоята козина. О, беше от синтетика, не от истинска кожа.

Пантерата обърна очи към Джан.

— Няма никой.

Обърна се и се шмугна през вратата.

— Съжалявам — каза Джан на Ашли. — Май Фруза трябва да усети миризма, иначе за нея никой не съществува.

Ашли не отговори веднага.

— Но тя е права. Мен ме няма. Карл иска да си говорите. До скоро.

— Ашли?…

— Карл е — гласът беше същият, но и безкрайно различен. — Установих контакт с компютъра, контролиращ завода с Небесния ангел. В момента излъчвам кодовата серия сигнали, която ще стартира отделянето на Небесния ангел от завода.

— О, така ли — учуди се Джан. — Бързо стана. Къде откри кода?

— В паметта на този компютър.

— Ама, разбира се — трябваше сама да се сети. — Значи всичко върви добре. Нали Небесният ангел ще слезе тук без проблеми? — Джан още не искаше да повярва, че ще стане толкова лесно…

— Всички системи работят нормално. Засега не виждам причини за безпокойство.

— Велик си. Кога ще дойде тук?

— След осем денонощия и половина.

— Осем и половина? Много време е това.

— Предстои му да измине дълъг път. Ще му трябват четири денонощия, за да достигне атмосферата на Земята. Траекторията му завършва в точка над Австралия. Ще пристигне тук след още четири дни, дори ако се движи с максималната си скорост.

— Какво е Австралия?

— Континент-остров в Южното полукълбо.

— А защо не накараш Небесния ангел да слезе тук, вместо в онази Австралия, щом е толкова далеч?

— Процедурата за преминаването на Небесния ангел невредим през земната атмосфера е твърде сложна. Математическата основа на тази процедура също е твърде сложна и е неделима част от цялата система. Не би било разумно да променям системата в този момент. Биха могли да се появят случайности, вероятно предвидени в оригиналната програма, но за които аз пък нямам информация. Съветвам те да следваме установената процедура.

Тя въздъхна.

— Щом казваш.

Осем дни и половина. Ами ако военачалникът се върне дотогава? Или пък дойдат други японци да сменят тези тук? Е, поне пантерата щеше да я пази, ако пак не й стане скучно и си отиде. Имаше и лазер, само че…

— Карл, можеш ли по някакъв начин да презаредиш лазера?

— Не. Разполагам с необходимата енергия, но не и със средствата за презареждане.

Джан въздъхна разочаровано. Оставаше й само автоматът, но нали Карл се съмняваше в него.

— Карл, откъде идва тази енергия?

— От слънцето. На външните повърхности на кулата са разположени преобразуватели на слънчевата енергия.

„Събирачи на слънце“. Джан кимна, за да покаже, че разбира. Но се чудеше как гъбичките не са ги покрили за толкова години, нали нямаше кой да почиства. Но пък и никой вид гъбички явно не понасяше особено града.

— Ще ми кажеш ли, когато Небесният ангел се отдели от завода?

— Разбира се.

— Добре. Нека сега да поговоря с Ашли.

— Нямам достъп до нея.

— Нямаш достъп… Какво значи това?

— Изолирала се е. Не иска да общува с тебе. Или с мен.

— Аха. Значи се цупи. — Явно думите на Фруза я бяха разстроили. — Ами нека си се сърди тогава.

Джан въздъхна и си наложи да погледне двата трупа на пода. Трябваше веднага да се отърве от тях. Нямаше намерение да прекара следващите осем дни в тяхната компания. Слезе долу да потърси пантерата. Фруза си довършваше вечерята. Стомахът на Джан се сви, но тя успя да го укроти. Пантерата вдигна към нея неразгадаемите си очи. Джан попита:

— Хъм, вероятно не би искала да се заемеш и с онези двамата, щом свършиш?…

— Котката не е гладна. Коремът пълен.

— О — Джан помисли малко. — Ами защо… защо не ги сложиш някъде за после. Искам да кажа, нали пак ще огладнееш.

Пантерата я изгледа и каза:

— Харесвам прясссно месссо. Убивам и ям.

— Тъй ли било… Но разбираш ли, аз наистина искам да махна оттам труповете… Пречат ми. И ще бъда в онази зала повече от седмица и… хъм, след време те ще започнат да…

Не успя да продължи под объркващия поглед на Фруза. Джан ясно усещаше, че според пантерата тя не е с всичкия си.

— Всичко е наред — отсече тя. — Сама ще се погрижа за тях.

Вече се канеше да се качи обратно в залата, когато се сети нещо, спря и каза:

— Фруза, за онзи глас, дето го чу. На Ашли. Знам, че ти е трудно да разбереш, но идва от жив по своему човек. Бих се радвала, ако следващия път бъдеш любезна с нея.

— Глас идва от нищо. Няма човек. Защо да говоря на нищо?

— Предавам се — промърмори Джан и се обърна.

Докато изкачваше кристалната стълба, мислеше дали възклицанието на Ашли за приликата между нейното палто и кожата на Фруза е истинската причина за привидната тъпота на пантерата. Влезе в горната зала и Карл се обади:

— Небесният ангел с регистрационен номер A810JLX успешно се отдели от завода преди три минути и влезе в орбита на сближаване със Земята.

— Чудесно! — извика Джан. — Всъщност ти контролираш ли го оттук?

— Не. Намира се под контрола на програмата в бордовия компютър. Но имам пряка радиовръзка с този компютър. Получавам непрекъснат поток от информация.

— Ясно.

Джан се учуди колко лесно свикна със Старата наука. Ето я тук, говори си спокойно с компютър, той на свой ред говори с друг компютър на невъобразимо разстояние в открития космос. И онзи компютър пилотира в пространството огромен кораб, дълъг цяла миля.

— Карл, Майлоу веднъж ми каза, че в космоса нямало въздух. Как се движи Небесният ангел? Нали моторите му имат нужда от въздух, за да го тласкат?

— Небесният ангел е оборудван с ракетни двигатели. За тяхната работа не е нужен въздух. Когато Небесният ангел навлезе в атмосферата, ракетните двигатели ще бъдат отделени.

Джан благодари на Карл за информацията и неохотно се зае с мръсната работа — трябваше да се отърве от труповете на мъртвите самураи. Уви ги в одеялата им и един по един ги завлече по стълбите в наблюдателната зала, после пак по стълбите на долния етаж. Там ги заряза. Когато се върна в залата на върха, пантерата облизваше кръвта по пода. Не беше сигурна дали животното доброволно й прави услуга. И реши, че е по-добре да не пита.

Ашли мълча няколко часа. Отдавна беше притъмняло, когато проговори, Джан ядеше картофени кюфтета и изкуствени плодове, приготвени от Карл в убежището.

— Здрасти, пак съм аз — гласът звучеше потиснато.

— Здравей, Ашли. Как си?

— Чудничко. Къде е пантерата?

— Дебне някъде навън. Търси си храна и оглежда дали наоколо се навъртат още японци.

— Това животно ми е противно.

— И аз не го обожавам — призна Джан. — Напомня ми за една друга пантера, с която си имах разправии. Но на Фруза май мога да се доверя.

— Дано да си права. За твое добро е. Ако не намери ядене някъде навън, може да реши да си похапне от тебе.

— О, съмнявам се — каза неспокойно Джан.

Искаше й се Ашли да не изразява на глас собствените й скрити опасения.

— Карл казва, че всичко било наред с потеглянето на Небесния ангел. Бил на път.

— Да, страшно ми олекна. Само ако можеше да пристигне по-рано от тези осем дни.

— И аз не понасям чакането. Не ми се вярва, че пак ще мога да летя. Карл казва, че системата от сензори в Небесния ангел е една от най-съвършените. Ще усещам как въздухът се плъзга по корпуса.

— Сигурно е приятно — каза Джан, вдигайки поглед към зеещата дупка в извития таван — през нея неспирно нахлуваше все по-студен въздух.

През деня тя излезе на мостчето и огледа дупката отблизо. Твърде голяма се оказа, за да я покрие временно с нещо. Още се чудеше как тримата самураи са успели да кацнат с планерите на мостчето, струваше й се твърде рисковано.

Както обикаляше, откри врата, водеща към тясна, покрита със стъкло наблюдателна площадка, опасваща околовръст върха на кулата. Дълго се вглеждаше в покривите на околните сгради и се опитваше да различи други наблюдателни постове на японците. Не забеляза нищо подозрително.

Зад друга врата видя широка тръба, която свършваше с кръгъл люк, но не можа да го отвори. По-късно Карл й обясни за какво служи.

— На това място Небесните ангели се скачват с кулата. Тръбата излиза напред и се свързва с определено място в носа на Небесния ангел.

— Значи мога да вляза в Небесния ангел оттук?

— Да.

— А защо са измислили това? И защо Небесните ангели са идвали тук?

— Тук официално са обявявали началото на мисията им. Всеки път, щом Небесен ангел слизал от завода, тук са го кръщавали с церемония.

— Кръщавали са го?

— Така им давали имена.

— Аха, сега разбрах.

И оттогава обмисляше как да нарече своя Небесен ангел при пристигането му. Естествено, дойде й на ум да го нарече „Минерва“, но искаше да му даде и името на своята мъртва приятелка и любовница Алза.

Спомена затрудненията си пред Ашли, която каза:

— О, толкова е лесно. Можеш да го наречеш на мен! Наречи го „Ашли Вий“. В края на краищата, нали аз ще бъда Небесният ангел.

Джан не хареса кой знае колко предложението.

— Тогава бих могла да го нарека и „Карл“, нали и той ще контролира Небесния ангел.

— А, него не го брой. Аз командвам.

— Да, знам.

Джан си спомни положението в убежището. Досега внимателно избягваше да споменава за внезапната промяна в решението на Карл каква да бъде съдбата на посетителите. Чудеше се дали няма да бъде по-затруднена в контрола си върху Небесния ангел, отколкото очакваше, щом програмата на Ашли влезе в неговия компютър.

Прекара зле първата нощ в залата. Студът и твърдият под не й помагаха да се унесе в сън, а когато все пак заспа, сънува кошмари. Намери се отново в къщата на майка си в Минерва. Някой почука на вратата. Отвори я и застана пред Сирай, невредима и усмихната. Джан щастливо протегна ръце да я прегърне, но лицето на Сирай срещу нея започна да се променя… Набръчка се ужасно като лицата на Езекииловата сган. Сирай молеше Джан да й помогне, но тя отвратено отстъпваше назад. После нагънатата, увиснала плът се свлече от лицето на Сирай и накрая остана само ухиленият череп…

В този момент Джан се събуди. Лежеше в тъмното и трепереше. Хрумна й, че сънят може би е прокоба за смъртта на Сирай.

— Джан. Събуди се.

— А?… Какво?

Тя отвори очи. Няколко мига всичко й изглеждаше съвсем непознато, докато паметта й напомни къде се намира — привичната обстановка в залата на върха.

— Карл… какво има?

— Небесният ангел току що се появи на хоризонта. Оттук ще можеш да го видиш. Наближава от югозапад.

Джан трескаво се измъкна от постелята и изтича към вратата на наблюдателната площадка. Слънцето беше изгряло преди малко, по небето нямаше облаци. Тя напрегнато огледа хоризонта. Ето го! Нещо блестеше под слънцето. Трябва да е той! Небесният ангел. Най-после…

Четири дни по-рано нещата като че вървяха зле. Карл описваше спускането на Небесния ангел през горните слоеве на атмосферата.

— Сега навлиза в екзосферата. Ракетните двигатели намаляват скоростта му… В момента е четири хиляди осемстотин и четиридесет мили в час.

— Но защо се движи толкова бързо? — попита Джан. — Не може ли просто да се спусне през атмосферата?

— Масата му е няколко хиляди тона. За да бъде забавено тяло с такава маса, необходим е разход на много енергия, а ракетните двигатели нямат такава мощност. Не би им стигнало и горивото. Ще намалят оптимално скоростта на Небесния ангел, а после и самата атмосфера ще бъде използвана като спирачка.

— Но аз пак не разбрах защо да не се спусне надолу — настояваше Джан. — Нали е пълен с газ.

— Не — каза Карл. — Хелият все още е в течно състояние. Безсмислено е да се запълват газовите секции, преди Небесният ангел да навлезе в по-долните слоеве на атмосферата. Без съответната плътност на въздуха няма и подемна сила… Скоростта в момента е четири хиляди и двеста мили в час. Ракетните двигатели все още действат. Небесният ангел всеки момент ще навлезе в горните слоеве на йоносферата… Температурата на външния корпус нараства… Топлинният щит функционира…

— Какъв е този топлинен щит? — попита Джан.

— Временно покритие на външния корпус. Застъпващи се керамични плочки. Подобни са на стъкло. Предпазват Небесния ангел от последствията на триенето. Ще бъдат отделени автоматично, щом… ПОВРЕДА! ПОВРЕДА!

Внезапно загърмелият глас на Карл уплаши Джан.

— Какво се е повредило? — извика тя.

— Два от ракетните двигатели са се изключили преждевременно — отговори Карл отново с нормалния си глас. — Небесният ангел ще навлезе в плътните атмосферни слоеве с прекалено висока скорост.

— Но нали ти каза, че атмосферата и без това ще послужи за спирачка.

— На този етап ракетните двигатели все още са необходими. Но има смущения в притока на гориво. Има запушване. Или изтичане на гориво от резервоарите. Още не съм получил точна информация… Скоростта е четири хиляди мили в час… твърде бързо се движи… функциониращите ракетни двигатели нямат необходимата мощност…

— И какво ще се случи сега? — тревожеше се Джан.

— Топлинният щит може да изгори… или от сблъсъка с атмосферата може да се наруши целостта на корпуса и Небесният ангел ще се разпадне…

— О не! — стреснато извика тя. — Нищо ли не можеш да направиш?

— Програмата в бордовия компютър се опитва да предприеме компенсационни маневри, но аз не мога да контролирам действията й… Сега Небесният ангел е на височина 350 мили — навлязъл е в йоносферата. Температурата на корпуса продължава да нараства… Загубих контакт с Небесен ангел A810JLX…

— Как така? Случи ли се нещо? Да не се е взривил?

— Състоянието на Небесния ангел ми е неизвестно. Напълно загубих радиовръзката с него. Може би причината е в силната йонизация около Небесния ангел в резултат на триенето, тя пречи на преминаването на сигналите.

— Какво е йони… о, няма значение… само ми кажи какво става!

— Не мога нищо да ти кажа.

Минутата се проточи. Още една. После още една. Джан се измъчваше от нетърпение и тревога. Да стигне дотук и да загуби всичко в последния момент…

— Възстанових контакта с Небесния ангел — както винаги невъзмутимо съобщи Карл. — Топлинният щит все още го предпазва. Скоростта е намаляла до осемстотин мили в час. Сега навлиза в стратосферата. Не са установени сериозни повреди. В момента се отделят ракетните двигатели. Течният хелий се загрява до газообразно състояние. Газовите секции се запълват… Включени са моторите…

Джан изпищя от радост, искаше й се да прегърне някого.

Това беше преди четири дни. И най-после Небесният ангел се виждаше с просто око.

Да, вече го различаваше ясно, насочваше се право към кулата. За разлика от Небесните господари, не беше покрит с рисунки и знаци, или с гигантски очи. Освен бледото блещукане на слънчевите батерии в светлината на ранното утро, нищо не нарушаваше белотата на корпуса. Снежна белота.

В този миг видя другия въздушен кораб. Доста изостанал от Небесния ангел, но го преследваше.

Небесен господар.

И не беше сам. В далечината се забелязваше още един.

Нещо сякаш се запали в стомаха й. Двата Небесни господари можеха да бъдат само „Господарят Панглот“ и „Ароматният бриз“. Военачалникът идваше.

Глава тридесет и първа

— Карл! — извика тя в паника, втурвайки се обратно в контролната зала. Но й отговори Ашли.

— Здрасти! Нали е велико? След няколко минути ще сме в Небесния ангел.

— Къде е Карл? — настоя Джан. — Трябва да говоря с него.

— Не може — капризно каза Ашли. — Сега е мой ред да използвам гласа. Двамата си приказвахте достатъчно.

— Слушай, смахнат призрак, важно е! Точно зад Небесния ангел идват два Небесни господари! Кажи на Карл! Трябва да направи нещо!

— Исусе… Джан, не бъди толкова груба!

— Майко богиньо, дай ми сили — простена Джан. — Виж сега, можеш и ти да му кажеш за Небесните господари.

След кратко мълчание Ашли се обади:

— Карл знае за Небесните господари. Казва, че Небесният ангел ще пристигне тук цели дванадесет минути преди първия от преследвачите. Ще имаш достатъчно време да се прехвърлиш в него. Заедно с нас, разбира се.

Джан не споделяше увереността на Ашли и Карл. Колко време ще отнеме скачването на Небесния ангел с кулата? После ще трябва да извърви цялото разстояние от носа до командния му пункт. А това колко ще продължи? Тя тичешком се върна на наблюдателната площадка. Небесният ангел вече беше достатъчно близо, за да вдъхва смут с огромните си размери. Сянката му вече закриваше покрайнините на града.

Зад него идваше „Господарят Панглот“, където се беше настанил военачалникът. Тя се вгледа в третия въздушен кораб. „Ароматният бриз“! Дали Сирай беше в него? Дали още е жива?

Тя дълбоко си пое дъх и влезе вътре.

— Ашли, аз трябва да говоря с Карл! — кресна тя.

— Е, добре де.

— Карл?

— На линия съм.

— Какво да правя, когато дойде Небесният ангел?

— Щом се скачи с кулата, ще наредя на бордовия компютър да отвори входа и да те допусне в Небесния ангел. Ти ще вземеш нашия софтуер от този компютър и ще го сложиш в бордовия компютър.

— Ясно, но ще ми стигне ли времето, преди да довтаса военачалникът?

— Това е донякъде съмнително — призна Карл. — Но какво може да направи военачалникът, дори да дойде? Небесният ангел разполага с автоматична защитна система.

— О, той ще измисли нещо, не се притеснявай — мрачно изсъска Джан.

Обикаляше залата и си събираше нещата — раницата, колана с мечовете, манерките, остатъка от храната… Тя се вцепени — някой се качваше по спиралната стълба, но видя, че е Фруза. Пантерата я изгледа и каза:

— Ти миришеш на страх.

— Не се учудвам на това — отговори Джан. — Виж, аз скоро ще се махна оттук. Ако искаш, можеш да дойдеш с мен.

— Къде да дойда?

— Ами в едно голямо… нещо, то лети във въздуха.

— Небесен господар?

— Ъъъ… да — Ама че проклето животно! — Всъщност Небесен ангел. Ще дойдеш ли?

— Какво яде котката?

— Да ядеш ли? — Джан се намръщи. Добър въпрос. — Ами сигурно там вътре има припаси. — Надяваше се да има.

— Прясссно месссо?

— Хъм, съмнявам се — призна Джан.

— Котката оссстава тук.

На Джан тайничко й олекна. Дължеше голяма благодарност на пантерата, но никога не би могла да й се довери напълно.

— Е, добре. Благодаря ти за всичко, Фруза. Пази се.

Пантерата се задоволи с дълбок гърлен звук, изведнъж се обърна и си тръгна. „Странно животно“, помисли Джан.

— Джан, сега Небесният ангел ще се скачи с кулата — съобщи Карл. — Ще има вибрации.

Джан чакаше. Подът се разтресе, чу се приглушено дрънчене. Небесният ангел беше тук.

— Наредих да те допуснат в Небесния ангел — каза Карл. — Ще се изключа. Сега вземи софтуера.

Джан застана пред компютъра. Натисна бутона за изваждането на цилиндърчетата. Появяваха се влудяващо бавно. Чакаше да излязат останалите пет, преди да вземе своето, което съдържаше програмите на Ашли и Карл. Толкова бързаше, че когато се появи от машината, то се плъзна между потните й пръсти и тупна на пода. Сърцето й спря. Джан го гледаше объркано, очакваше да се разпадне на парчета. Но то изглеждаше невредимо. Наведе се, вдигна го бързо и го огледа отблизо. Дали си въобразяваше или сега по дължината му се забелязваше пукнатина, не по-дебела от косъм?

Но сега нямаше време да се тревожи за това. Пусна цилиндърчето в джоба си и препусна към вратата за тунела.

Вратата се отвори, тунелът зад нея като че беше станал много по-дълъг. Нямаше го кръглият люк — Джан гледаше вътрешността на Небесния ангел.

Втурна се по тунела и се озова в кръгла стая с подиум в средата, заобиколен от три редици удобни кресла. Меко звучеше музика. Приятен безполов глас каза:

— Добре дошла. Вие сте на борда на Небесен ангел A810JLX. Получих команда да ви допусна вътре, но нямам информация дали сте от делегацията за церемонията по кръщаването или сте от техниците по поддръжката.

— Тук съм, за да те кръстя — бързо каза Джан. — Името ти е „Алза от Минерва“.

— Така ли? — озадачено промърмори гласът. — Но това не е по нормалната процедура. Кой ви е упълномощил…

— Няма значение — прекъсна го Джан. — Трябва да стигна до командния пункт. Кой е най-краткият път?

— Ще наредя да ви придружат до там.

— Да ме придружат ли? — учуди се Джан. Нали в кораба нямаше живи същества.

От другата страна на кръглата стая се отвори врата и голям метален паяк се вмъкна на шестте си крака. Джан заотстъпва назад, издърпа дългия меч от ножницата.

— Нямате причини да се безпокоите — каза паякът със същия приятен успокояващ глас като другия в стаята. — Аз съм вашият придружител. Моля, последвайте ме.

Той се върна към отворената врата. Джан не се колеба дълго, преди да го последва. Предположи, че това е машина като Езекиил, но се надяваше в нея да няма човешки мозък.

Тя тръгна след паяка, чието тяло се състоеше от блестящо кълбо с диаметър фут и половина. Минаха по дълъг коридор и влязоха в асансьор. Джан не пропусна да отбележи, че и в асансьора се чуваше музика. Когато кабинката потегли надолу, паякът каза любезно:

— Какъв хубав ден за церемонията по кръщаването, нали?

Джан която малко нервно наблюдаваше това създание, се заля в смях.

— Нещо забавно ли казах? — попита паякът, сякаш доволен от себе си.

Джан още се давеше в смеха си и не му отговори.

Вратата на асансьора се отвори към друг коридор. И тук звучеше музика. Всичко изглеждаше съвсем непознато в Небесния ангел. Нямаше ги повредите, промените и мръсотията, натрупани през вековете в Небесните господари. Той беше съвсем друг свят. Коридорът, прострял се пред нея, имаше светлосин таван, бели стени и дебел килим на пода. Стените бяха украсени с фрески, а осветлението отморяваше очите.

— Оттук — каза паякът, припкайки пред Джан.

Следващата врата откри по-привична обстановка. Разпозна командния пункт, макар че малко неща в него напомняха онзи в „Господаря Панглот“.

— Вече сте на желаното от вас място — съобщи паякът. — Мога ли да направя още нещо за вас?

— Не. Просто ме почакай тук — разсеяно каза Джан.

Бързо отиде в задната част на залата и погледна през извитото стъкло — опитваше се да прецени колко се е приближил „Господарят Панглот“, но корпусът на Небесния ангел не й позволяваше да го види. Погледна надолу и уплашено видя още една огромна сянка върху града до тази на Небесния ангел. „Господарят Панглот“ наистина беше наблизо. Тя изръмжа.

— Нещо не е наред ли? — вежливо попита първият глас.

— Не виждам — оплака се тя.

— Кажете ми какво искате да видите и аз ще ви го покажа — каза гласът.

— Искам да виждам във всички посоки едновременно!

Неочаквано светнаха цели редици екрани. Джан се обърна към тях. Трябваха й няколко секунди, докато се ориентира какво точно вижда, после разбра, че й показват картини, видени от различни точки по корпуса на небесния ангел. Съзря „Господаря Панглот“ почти до себе си. Беше по-високо от Небесния ангел и се спускаше точно до него. „Ароматният бриз“ все още бързаше към тях.

— Къде е устройството за софтуер? — припряно попита Джан, оглеждайки командния пункт. В един пулт наблизо сякаш звънна камбанка, започна да примигва зелена светлинка. Джан тръгна към него, бръкна в джоба си за цилиндърчето. Сложи го в пулта и зачака.

— Карл? Ашли? — неуверено повика тя.

— С кого бихте искала да говорите? — обади се гласът на кораба.

— С програмите в софтуера, който току що включих в твоите системи.

— Този софтуер е инертен — спокойно я осведоми гласът.

— Какво значи това? — извика Джан.

— В него няма активни програми. Инертен е.

Джан изстена отчаяно. Повредила го е. Ударът е унищожил Карл и Ашли. Погледна екраните. От гледката отчаянието й само стана непреодолимо. Планерите изхвърчаха от площадките на „Господаря Панглот“ като гъбични спори в пустошта през ветровит ден.

— Небесен ангел! — провикна се тя. — Трябва да тръгнеш незабавно. Отдели се от кулата и се отдалечи оттук с пълна скорост.

— Съжалявам — каза гласът. — Не мога да изпълнявам вашите заповеди, преди да получа от вас точните кодове за достъп.

На Джан й идеше да вие от безсилна ярост.

— Трябва да ми се подчиниш! — викаше тя. — Всеки момент ще ни нападнат. Погледни! Погледни собствените си екрани, ако не ми вярваш!…

Тя посочи най-близкия екран. На него се виждаха планери, насочващи се към върха на „Скайтауър“. Искаха да влязат в контролната зала, както онези тримата преди. Оттам можеха да проникнат в Небесния ангел по тунела.

— Поне не можеш ли да затвориш вратата в носа? — примоли се Джан.

— О да, мога да направя това.

— МАЙЛОУ ХЕЙЗ!

Гласът загърмя над града, отеквайки от стените на кулите.

— МАЙЛОУ ХЕЙЗ! ОТГОВОРИ МИ!

Идваше от „Господаря Панглот“. Беше военачалникът.

— МАЙЛОУ ХЕЙЗ! ТИ ЗАГУБИ!

Джан се вглеждаше в екраните. Планери кацаха върху корпуса. Тя се обърна към металния паяк.

— Въоръжен ли си?

Вместо отговор той протегна механична ръка от кръглото си тяло.

— Имам и други, ако са необходими — увери той Джан.

— Питах те за оръжия — каза Джан. — Имаш ли?

— О, не — отвърна паякът. — Никакви оръжия.

Тя се опитваше да се успокои, но без полза. Твърде добре си спомняше описанието на военачалника какво означава да те одерат жив.

— ПРЕДАЙ СЕ, МАЙЛОУ ХЕЙЗ! ЩЕ БЪДА МИЛОСТИВ!

— Много ли сте в кораба? — попита Джан паяка.

— Да. Има петстотин механизма за поддържане и обслужване в активно състояние и още петстотин на склад.

— Чуй ме — отчаяно каза Джан. — В кораба нахлуват хора. Ти и другите като тебе трябва да ги спрете — нападнете ги, убийте ги!

— Това е невъзможно — каза паякът. — Не можем съзнателно да причиним вреда на човешки същества.

— Майко богиньо, дай ми сили — изсъска Джан. Опита отново. — Не е нужно да ги ранявате, просто ги обездвижете и им вземете оръжията…

— Тези действия биха могли да доведат до нанасяне на телесни повреди и затова не подлежат на обсъждане. Съжалявам.

— Вярвам ти, как не — каза Джан и ритна паяка.

Той притича настрани от нея, но не направи нищо друго.

— МАЙЛОУ ХЕЙЗ! НЕ СЕ ОПИТВАЙ ДА ИЗБЯГАШ! ТВЪРДЕ КЪСНО Е!

Истина е, горчиво си каза Джан, без да откъсва поглед от екраните. Самураите гъмжаха по целия корпус. „Майлоу имаше късмет, отърва се поне от това…“

— Здрасти! Какво става тук?

Джан помисли, че сънува наяве.

— Ашли?

— Ъхъ, аз съм! Огромна като живота!

Джан не можеше да повярва.

— Всичко наред ли е? Ами Карл?

— Тип-топ си е.

— Помислих си, че съм ви унищожила! Къде бяхте? Тукашният компютър ми каза, че вашият софтуер бил празен.

— Карл го съчини. Откри всякакви защити в системата срещу проникването на нелегален софтуер в компютрите на небесния ангел. Трябваше да измисли как да ги прекара. Малко се позабави. Липсвах ли ти?

— Много — искрено призна Джан.

Бързо описа на Ашли какво става.

— Няма проблеми. Карл и аз изцяло контролираме системата. Карл казва, че за начало трябва да се отделим от кулата.

— Да, да! — извика Джан. — Кажи му да направи каквото смята за нужно.

— Каквото ние смятаме за нужно — каза Ашли.

— Добре, каквото ти и Карл решите.

Небесният ангел вече се движеше. Джан погледна — върхът на кулата се отдалечаваше.

— ХЕЙЗ! ТВЪРДЕ КЪСНО Е! НЕ МОЖЕШ ДА ИЗБЯГАШ! ПРЕДАЙ СЕ ВЕДНАГА И ЩЕ ПРОЯВЯ МИЛОСЪРДИЕ! ИНАЧЕ СМЪРТТА ТИ ЩЕ БЪДЕ ЕДИН БЕЗКРАЕН ПИСЪК!

Гласът на военачалника гърмеше над града.

— Карл съобщава, че японците влизат в Небесния ангел — обади се Ашли.

— Знам. Той… или ти, измислихте ли как да се отървем от тях?

— Ами да. Роботите. Тези паяци.

— Аз вече опитах това — осведоми я Джан. — Този паяк отказа да навреди на хора.

— Сега аз и Карл заповядваме — гордо изрече Ашли. — Ще направят каквото им кажем, защото ние сме централната програма.

— Тогава кажете им — нетърпеливо подкани Джан. — По-бързо!

— Вече го направихме.

Джан отскочи — паякът внезапно оживя и се втурна към асансьора. Скочи вътре и вратата се затвори.

— Изкарваме и другите петстотин от складовете за всеки случай.

— МАЙЛОУ ХЕЙЗ! СПРИ! МОИТЕ ВОЙНИ ПРОНИКНАХА В ТВОЯ КОРАБ. ВСЯКАКВА СЪПРОТИВА Е БЕЗСМИСЛЕНА!

Небесният ангел вече се издигаше над „Господаря Панглот“. Джан видя как соплата на моторите на другия въздушен кораб се завъртат надолу, за да го издигнат за преследване.

— Хайде да почистим небето от това копеле — каза Ашли.

— Нищо друго не бих искала толкова — каза Джан. — Но как да го направим?

— О, не ти ли казах? Май не. Карл проникна и в системата за управление на лазерите. Контролираме и тях напълно. Та какво ще кажеш? Започваме ли стрелбата?

На Джан й бяха нужни няколко секунди, за да преглътне това съобщение, накрая разбра, че сега лазерите могат да стрелят по всичко. Веднага каза:

— Не, не стреляй засега. Има ли начин да говоря с военачалника?

След малко Ашли каза:

— Да, има някакво устройство с високоговорители. Използвали го да говорят на жертвите след бедствия на земята, скоро и военачалникът ще опита какво значи това. Карл го включва. Говори!

— Военачалнико Хорадо… — опита Джан и в същия миг се стресна — думите й отекваха като гръмотевици. — Военачалнико Хорадо, чуй ме. Аз съм Джан Дорвин. Сама съм. Майлоу е мъртъв. Уби го кибероид преди седмици.

Военачалникът се разсмя. Прозвуча като налудничав взрив. После каза:

— МАЙЛОУ ХЕЙЗ Е МЪРТЪВ? УБИТ ОТ КИБЕРОИД? КОЛКО Е ЗАБАВНО… А СЕГА, МОМИЧЕ, СТИГА ИГРИ, ОСТАВИ МОЯ КОРАБ ДА СЕ ДОБЛИЖИ.

Джан хвърли поглед към екраните. Стотици метални паяци изскачаха върху корпуса. Проблясваха мечове — японците се опитваха да се защитят. Тя каза на военачалника:

— Мога да те унищожа. Контролирам напълно лазерната система. Ако не приемеш моите искания, ще стрелям.

Военачалникът помълча и каза:

— БЛЪФИРАШ, МОМИЧЕ. МОИТЕ САМУРАИ ВСЕКИ МИГ ЩЕ НАХЛУЯТ В ТВОЯ КОМАНДЕН ПУНКТ.

— В този миг твоите самураи узнават какво е поражение — каза му Джан. — В кораба има роботи. И те, както лазерите, са под мой контрол. А сега ще чуеш ли какво искам?

Ашли се обади:

— Защо си губиш времето с искания? Дай да го пръснем този.

— Искам Сирай, ако е жива.

— Е да, но нали ти каза, че ако е жива, сигурно е в другия кораб. Хайде да си постреляме. Само един лазерен лъч и от този водород ще стане страхотен фойерверк.

— МОМИЧЕ, СТАВАШ ДОСАДНА. ВЪЗМЕЗДИЕТО МИ ЩЕ ТИ СЕ СТОРИ БЕЗКРАЙНО.

Джан се блазнеше да направи каквото иска Ашли, но не можеше да се насили за такава заповед. За втори път не й стигаше воля да унищожи „Господаря Панглот“.

— В онзи кораб има жени и деца. Не мога да ги убия — каза тя на Ашли. — Вместо това искам ти и Карл да стреляте по соплата на „Господаря Панглот“. Унищожете ги до едно.

— Уффф, не е забавно.

— Направи каквото ти казвам — заповяда Джан.

Ето я и първата проверка. Кой всъщност контролираше Небесния ангел?

Неочаквано тънка нишка тюркоазена светлина се появи между едно от соплата на „Господаря Панглот“ и невидима точка над командния пункт. Металното тяло на соплото почерня и се сгърчи. Изникнаха още светлинни лъчи. И други сопла се свиха като плодове, хвърлени в огън.

Военачалникът изкрещя от ярост.

„Господарят Панглот“ ставаше неуправляем. Нито рулевите, нито компютърът можеха да се справят с внезапната загуба на толкова много сопла от дясната страна. Той рязко зави, губеше височина.

Небесният ангел го последва надолу, маневрираше с бързина и точност, които Небесните господари бяха загубили преди векове. Тюркоазените лъчи пронизваха въздуха. Още сопла се разкривяваха в метални буци.

— МОМИЧЕ! МОМИЧЕ! — изрева военачалника. — ЩЕ ГОВОРЯ С ТЕБЕ! СПРИ СТРЕЛБАТА. ЩЕ СЕ РАЗБЕРЕМ! КАКВО ИСКАШ?

— Твърде късно е за това — студено каза Джан.

— Така си е — съобщи Ашли. — Скапахме соплата до едно. Време е за стабилизаторите и крилата.

Джан гледаше как лъчите режат като ножове огромната опашка и страничните перки на „Господаря Панглот“. Когато спряха, въздушният кораб беше абсолютно безпомощен. Сега съдбата му зависеше от капризите на ветровете. С наклонен надолу нос той се понесе над града. Огромните нарисувани очи, които някога вдъхваха ужас в Джан, сега й се струваха смешни.

— ГОВОРИ, МОМИЧЕ! ЩЕ ИЗПЪЛНЯ ТВОИТЕ ИСКАНИЯ!

— Какво стана със самураите? — Джан попита Ашли.

— Които бяха нахълтали вътре, вече са мъртви — каза Ашли. — Някои избягаха от корпуса с планерите. Другите също умряха.

„Толкова много смърт“, безчувствено си помисли Джан. Нямаше избор.

— Добре — каза тя. — Сега да се оправим с „Ароматния бриз“.

Когато видя участта на „Господаря Панглот“, командирът на „Ароматния бриз“ обърна своя кораб и се опита да избяга с пълна скорост. Небесният ангел имаше много повече работещи сопла и лесно го настигна. Японецът не говореше английски, но Карл можа да преведе заповедта на Джан за капитулация на съвършен японски. Отначало командирът отказваше и изстреля няколко снаряда по Небесния ангел, за да покаже волята си за съпротива. Но щом лазерите прегориха първото безценно сопло, той бързо омекна.

Придружена от десет метални паяка, Джан се прехвърли в „Ароматния бриз“. Очакваше неприятности, но напразно си хабеше нервите. Командирът и неговите хора изглеждаха учудващо покорни, навсякъде я посрещаха с наведени глави, самураите й предлагаха мечовете си с дръжките към нея. Но тя бързо разбра в какви ужасни условия са живели пленниците от „Господаря Панглот“. Сравнени с тях, даже дните на нейното робство й се сториха поносими.

Влезе в поредната смърдяща стая. В нея живееха трийсетина прегладнели нещастници. Изненада я висок скелет, покрит с увиснала кожа, който си проби път напред и се бухна на колене пред нея.

— Мое мило момиче, моля те, спаси ме от този ад! — извика той, кършейки ръце. — Помниш ли как ти помагах? Как те храних и ти дадох подслон?…

Смаяната Джан позна в мъжа пред себе си Гилдмайстора Баниън. Докосна с пръст клеймото на бузата си.

— Да, всичко помня. И за благодарност няма да заповядам на тези мои метални приятелчета да те накъсат на парчета.

И излезе от стаята. Някога една от учителките й каза, че да си отмъстиш някому е доста неудовлетворително преживяване. Но Джан усещаше колко е приятно всъщност…

Продължаваше да претърсва „Ароматния бриз“, оглеждаше слабите хлътнали лица и безкрайно задаваше един и същи въпрос. Накрая, в петдесетата или стотната воняща претъпкана стая, намери Сирай.

Глава тридесет и втора

Физически военачалникът седеше в своята тронна зала, но умът му бродеше из глухи ъгълчета на черепа му. Подът на тронната зала беше наклонен и напред, и надясно. „Господарят Панглот“ се клатеше силно и непрекъснато губеше височина. Отначало се носеше на изток, после вятърът се промени и сега въздушният кораб се намираше над океана. Ако военачалникът пожелаеше да обърне внимание на света около себе си, можеше просто да се извърне в трона и да види през извитите прозорци на носа сивата неравна морска повърхност. Тя приближаваше с всяка минута.

Той не виждаше и тялото на своя главен пилот, което се плъзгаше по пода в собствената си кръв, отдалечавайки се от мястото, където военачалникът разсече черепа му с дългия си меч.

На пилота се падна лошия късмет да съобщи на военачалника, че няма никаква надежда да спасят „Господаря Панглот“. Без соплата на моторите и крилете не можеха да поддържат безопасна височина. Подемната сила на газа в секциите беше недостатъчна, най-вече защото седма секция не биваше да се запълва изцяло. Изхвърлиха зад борда всичко, което можеше да бъде изхвърлено, включително (по заповед на военачалника) триста души от „ненужните“. От този момент военачалникът се оттегли из плетениците на съзнанието си и пренебрегваше нервните опити на своите уплашени офицери и слуги да го заговорят. Вече се бяха отказали и очакваха неизбежното със своя обичаен стоицизъм. Никой от тях даже не помисли за недостойната възможност да избяга от обречения въздушен кораб с планер.

Най-после носът на „Господаря Панглот“ докосна повърхността на океана. Срещата беше кратка, нищо повече от лека целувка, макар че пръсна прозорци и разцепи корпуса на няколко места. Следващият удар беше по-дълъг. Третият се оказа и последен.

Мъчително бавно, „Господарят Панглот“ отпусна своето дълго една миля тяло върху океана. Родените в космоса опорни конструкции заскърцаха от напрежения, които не беше предвидено да понесат. Водата нахлу през разбитите прозорци и люкове, проектирани само за натиска на въздушните струи.

Японците бягаха от надигащата се вода сред претъпкания кошер в долната част на корпуса, искаха да се спасят не само от удавяне, но и от други опасности. Едно дълго и страховито пипало започна да се промъква по коридора…

Водата бавно пълзеше нагоре по прозорците на тронната зала. Вече заливаше пода, а военачалникът все още не излизаше от забравата. Не реагира, даже когато зад него парчетата от прозорец се разхвърчаха пред нахлуващата водна маса. Тя запрати напред трона заедно с тялото му. Тогава ледената вода го извлече с крясък от умственото му скривалище. Инстинктивният стремеж да оцелее беше прекалено силен, за да му устои. Той се боричкаше със запенената черна вода. Нещо го сграбчи.

Джан пак се събуди рано, лежеше с чувството, че бъдещето я притиска като тежест. Толкова много неща трябваше да направи. Такава отговорност… Плановете й още бяха смътни, но вече бе обсъдила основната си идея със Сирай, Ашли и Карл. Искаше да победи останалите Небесни господари и да ги остави под своя контрол, както направи с „Ароматния бриз“. Карл направи копие от своята програма и тази на Ашли, те бяха сложени в компютърната система на „Ароматния бриз“. Карл вече бе възстановил напълно работоспособността на другия въздушен кораб, използвайки роботите и резервни части от складовете на Небесния ангел. Американците и японците в пленения въздушен кораб не можеха по никакъв начин да си върнат властта над него.

Тя каза на двете групи, че трябва да изберат — или да живеят заедно в мир на борда на „Ароматния бриз“, или да ги свали на земята. Американците далеч превъзхождаха по численост японците и естествено искаха да си го върнат на своите мъчители. Джан се принуди да остави много от паяците там, за да разделят враждуващите. Делегация от американци поиска отговор защо не ги премести в Небесния ангел, където има предостатъчно място за всички. Джан им каза, че ще приеме някои жени с децата им, за да облекчи теснотията в „Ароматния бриз“, но няма да пусне мъже в Небесния ангел. Но направи изключение за двамата мъже от Минерва, които с изненада и радост намери още живи в японския въздушен кораб.

Борбата с другите Небесни господари би могла да продължи години, а за по-нататък плановете на Джан ставаха все по-неясни. Надяваше се някак да използва лазерите на цялата флота укротени Небесни господари, за да изгори пустошта около оцелелите земни общности. В Небесния ангел имаше складове със замразени семена и животински зародиши. Ако небесните хора и земните жители се хванеха на работа заедно под неин контрол, с помощта на безценния Карл биха могли да си върнат обширни земи от пустошта.

Другата й грижа беше да възстанови обществото на Минерва. Толкова важно беше да запази и предаде нататък скъпоценните гени на Минерва. Ще роди по едно дете и от двамата свои сънародници, но после какво? Да накара обикновени жени да раждат от тях двамата? Това би поразредило кръвта на Минерва, все пак ще е по-добре от нищо. Наследството на Минерва ще се съхрани.

Неочаквано й прилоша. Опита се да не събуди Сирай, измъкна се от леглото и отиде в банята. Повърна в мивката. Когато й олекна, изми устата си и наплиска с вода лицето си. Сирай се появи в огледалото, застана до нея с угрижено изражение. Сирай вече беше почти същата, поне физически, но често нощни кошмари и яростната й омраза към всички мъже напомняха на Джан, че психическите рани от преживяното в ръцете на японците няма да избледнеят скоро.

Сирай прихвана Джан през раменете.

— Трета сутрин поред ти прилошава — неспокойно каза тя.

Джан се опита да й се усмихне ободрително в огледалото.

— Добре съм. Поне през повечето време. Трябва да е от всичките ми грижи и проблеми.

— И така да е, трябва да те провери някоя от онези медицински машини.

— Щом имам свободно време, ще го направя.

— Не. Сега. Направи го заради мен — помоли Сирай.

Джан се обърна и я целуна по устните.

— Заради тебе бих направила всичко.

Тя смаяно гледаше екрана.

— Не е възможно да съм бременна! Не е възможно! Моят период за зачеване започва след почти година!

Карл каза:

— Грешка е изключена. Машината работи нормално.

Джан отчаяно се завъртя към Сирай.

— Но как съм забременяла? Това е лудост! Даже ако е било възможно да зачена, не съм лягала с мъж след принц Каспар, а според тази машина станало е точно преди седем седмици…

Тя млъкна. Спомни си какво направи Майлоу с нея. В онази ужасна нощ сред пустошта. Това е негово дете. Знаеше го.

— Майлоу — каза тя като замаяна. — Той го направи. Той не беше човек. Кой знае как са променили семето му онези генинженери и какво е могъл да причини на тялото ми. — Тя се вкопчи в Сирай, в очите й се мяташе паниката. — Какво да направя?

Без да се замисли, Сирай отвърна студено:

— Убий го.

Джан разтърси глава.

— Не. Не мога да направя това. Ще трябва да го родя. Моля те, Майко богиньо, нека е момиче!

Час по-късно Джан се беше поуспокоила. Седеше сама в командния пункт. Карл и Ашли управляваха Небесния ангел, нямаше нужда от екипаж. Рееше поглед над пустинята към чудноватите плоски хълмове на хоризонта. Небесният ангел търсеше „Господаря Матаморос“, който властваше в земите, южно от територията на „Господаря Панглот“. Карл предвиждаше, че срещата наближава и Джан искаше умът й да е ясен, когато се появи Небесният господар.

Вече се примиряваше с мисълта за това, което носеше в себе си. Даже ако роди момче, не всичко е загубено. Нали ще има и нейни гени, не само на Майлоу. Все пак възможно беше да не прилича по нищо на Майлоу.

Сети се за черепа на Майлоу, държеше го в шкаф в своите стаи. Сякаш виждаше ухилените челюсти. Наглостта на Майлоу не изчезваше и със смъртта му, но това само втвърдяваше упоритата й решимост.

Ще го победи.

Трябва да успее, заради Минерва.

— Не усещам… болка — прошепна тя.

Джон Броснан

Войната на небесните господари

(книга 2 от "Небесните господари")

Пролог

Звярът тежеше повече от четири тона, движеше се като танк през завладените от пустошта земи и с лекота събаряше прогнилите с гъбички дървета. Звярът беше стар, неговата дебела набръчкана кожа бе покрита с отдавнашни белези. Тук-там по нея стърчаха пречупени пръчки от стрели. Но натрупаните години не личаха в бързината, с която се движеше. Можеше да преминава дори по дванадесет мили на час.

Звярът беше гладен. Бе погълнал множество животни през този ден, но пак беше гладен. Изразходваше твърде много енергия и затова постоянно се нуждаеше от храна. А и бе проектиран да предпочита човешката плът и кръв, затова не се задоволяваше напълно от изядените животни, колкото и големи да бяха. Изминаха много седмици, откакто за последен път опита човешка плът, но преди няколко часа усети присъствието на хора, много хора, в околността. Това бе и причината да препуска така настървено през пустошта.

Той спря и вдигна един масивен израстък. На върха му се намираше свръхчувствителен обонятелен орган и Звярът подуши въздуха с него. Между израстъците си имаше недоразвити зрителни сетива, по тялото му бяха разположени различни слухови органи, но зависеше преди всичко от своето обоняние. Да, хората вече бяха наблизо. Не му оставаше много да чака.

Звярът отново бързо се понесе напред.

Глава първа

От външния корпус се чу приглушен, но силен звук на стържене. Нещо, при това нещо голямо, се опитваше да проникне в убежището. Рин се зачуди какво ли би могло да бъде. Главоного? Или необичайно голям морски червей? Силата на звука нарастваше и Рин се намръщи. Но седящият пред него Елои не обръщаше внимание на шума. На лицето му си стоеше неизбежната мечтателна усмивка, широко отворените кафяви очи бяха доволни и сякаш гледаха навътре. Елоят седеше с кръстосани крака на възглавница и беше гол. Макар че отдавна бе свикнал да вижда Елоите без дрехи, погледът на Рин все се насочваше към гладката кожа на слабините му. Не за първи път завидя на Елоите за Тяхната безполовост. А днес това чувство беше особено силно.

Стърженето се чу отново. Сега Рин беше сигурен, че причината е някое главоного. Лесно можеше да си представи как твърдата човка напразно се опитва да пробие дупка във външния корпус. Блазнеше го желанието да излезе навън с играчката и да убие съществото, но искаше и да продължи разговора с Елоя, докато все още имаше шанс. Толкова рядко успяваше да задържи вниманието на някой от тях за по-продължително време.

— Пел — отново подхвана той, — ако продължавате да ме задържате тук още дълго, ще полудея. На двадесет години съм. А това означава, че има голяма вероятност да живея още поне сто и осемдесет години. Но аз няма да издържа тук дори две седмици.

Елоят на име Пел опита да погледне тъжно Рин, но това въобще не му се удаде. Не можеше да скрие постоянното си чудесно самочувствие и леко развеселеното задоволство. Никой измежду Елоите не можеше. Пел каза с шепнещия си глас:

— Нали знаеш, че не си длъжен да стоиш тук, в убежището. Имаш Играчката. Тя ти дава свободата да се рееш из дълбините, да летиш, да стигнеш континента и да скиташ там, където си искаш…

— Където няма нищо, освен сняг, лед, още сняг, пингвини и множество дребни останки от рудници. Имам нужда да отида някъде, където има други хора. Хора като мен!

— И ние, и твоите обучаващи програми ти казахме какво има в света отвъд. След Генетичните войни той стана ужасно, опасно място. Тук си в много по-голяма безопасност, Рин…

Гласът на Пел замря. Една от движещите се форми, висящи под тавана, привлече вниманието му. Пел й се усмихна щастливо.

Рин знаеше, че губи връзката. Повиши глас:

— Аз желая да поема този риск! Не ми е мястото тук, Пел! И ти, и другите Елои знаете това. Имам нужда от хора като мен. Искам да бъда с жени от моя вид!

Ето, върна се към обичайната тема, знаеше си, че така ще стане. Пел още дълго се взираше в движението над него, преди да премести погледа си към Рин.

— Разбираме твоите нужди, Рин, и те съжаляваме за тях. Бихме искали да те модифицираме, но Етническата програма забранява това, нали знаеш.

— Съжалявате ме, а? — присмя му се Рин. — Вие Елоите не изпитвате нито съжаление, нито каквото и да било друго чувство към някое живо същество, освен към себе си и ти добре го знаеш.

Пел леко сви своите по детски крехки рамене и му се усмихна. Рин искаше да го удари, но би било само загуба на време. Два пъти преди беше удрял Елои и макар че Етическата програма го порица и наказа, самите Елои не започнаха да се отнасят по-зле към него. Не можеш да нараниш или да причиниш безпокойство на същества, които са неспособни да усетят нито болка, нито страдание. Насила се успокои.

— Просто ме пуснете, Пел. Върнете ми свободата.

— Знаеш, че не можем да направим това. Не можем да си позволим такъв риск.

Още един Елои влезе в стаята. Този беше облякъл обичайната туника. Седна до Пел — неразличим негов близнак. Ако сам не кажеше на Рин кой е, той не би могъл да го различи измежду останалите Елои. Новодошлият се усмихна лениво и склони глава на рамото на Пел.

— Изглежда нещастен — каза той за Рин.

— Да, той е нещастен — саркастично потвърди Рин. — Той страшно силно иска да се махне от това подводно убежище за скопени любители на лотоси.

Двамата Елои го изгледаха безизразно. Пел каза:

— Съществуването на това убежище много отдавна е било забравено в останките от външния свят. Ако ти дадем свобода, ти неизбежно ще разкажеш каквото знаеш за нас и за Шангри Ла.

— Кълна се, че няма да направя това — каза Рин.

— Може би не по свое желание, но ако попаднеш в ръцете на някой Небесен Господар… твърде неприятни методи… — Гласът на Елоя пак замря, явно се опитваше да си припомни какво означава думата „неприятен“. — Да, неприятни методи — сънливо продължи Пел, — ще бъдат използвани, за да изтръгнат от тебе информацията откъде идваш.

— Но нали ще имам Играчката. Ако срещна някой Небесен Господар, ще мога да направя каквото си искам с него.

— Машините се повреждат — каза другият Елои с лека прозявка. — А тогава ще бъдеш безпомощен.

Рин усещаше как го вцепенява познатото отчаяние. Всеки опит да разговаря с Елоите винаги завършваше така. По-лесно му беше да говори с програмите, макар и да знаеше, че техните привидно човешки разсъждения и изображения са пълна лъжа. Още по-зле усилваше безнадеждността знанието, че дори и отделени от него с емоционална пропаст, създадена от самите тях, Елоите все пак си оставаха човешки същества.

— Самотен съм! — изкрещя той на двамата Елои.

Те все така го гледаха с вбесяващо празните си погледи. Накрая Пел каза:

— Имаш твоите холографски приятели, филмите си, книги…

— Уморих се да приказвам с електронни призраци на хора, които дори никога не са съществували. Колко пъти съм чел всяка книга, записана на касета, а филмите вече знам наизуст.

Някой от първоначално обитаващите убежището учени очевидно е бил страстен любител на киното от двадесети и началото на двадесет и първи век, и взел със себе си доста филми от онова време, записани на касети. Всъщност Рин наистина харесваше много от тях, а любимият му беше „Приключенията на Робин Худ“ от 1938 година, но даже и това би заменил срещу възможността да се измъкне навън, сред широкия свят.

— Това е положението — ще полудея, ако още стоя тук като в капан сред Антарктика.

Но двамата Елои вече не го слушаха. Седяха с допрени глави, очите им бяха отворени, но не виждаха нищо — бяха се оттеглили сред своята вечна нирвана. Рин изруга тихо, скочи и ядно излезе от стаята. Ако имаше врата, щеше да я затръшне. Слезе с асансьор до най-долния етаж на убежището. Подобен на паяк обслужващ механизъм припряно се дръпна от пътя му, когато той бързо изскочи от асансьора и тръгна по коридора, водещ към дока, в който лежеше Играчката.

Играчката представляваше тридесет стъпки матовосив метал с формата на издължена водна капка. Рин спря пред люка, разположен в средата на Играчката и произнесе единствената кодова дума, която го отваряше. Вмъкна се вътре. Вътрешната врата вече се разтваряше, за да го пропусне в кабината. Докато се настаняваше в креслото, почувства познатата сигурност — сигурността на утробата, в която никога не е бил.

Даде необходимите заповеди и водата нахлу в дока. Усети как Играчката свободно се вдигна над своето гнездо. Когато налягането в дока се изравни с външното, вътрешният и външният му люк се отвориха. Играчката потегли напред, премина първо защитния корпус, а после и външния.

Водата навън беше абсолютно черна. Рин се взря в акустичния екран, търсеше съществото, което бе чул при нападението му срещу корпуса. Екранът превръщаше във видими образи сигналите от акустичните скенери, но макар че наоколо имаше всякакви морски обитатели, не се виждаше нищо достатъчно голямо, за да е причинило онзи шум. Рин каза:

— Направи обиколка на убежището. Бавно.

— Добре, Рин — отвърна програмата на Играчката.

Имаше женски глас. Мек и съблазнителен, но и създаден да вдъхва увереност на Рин. Докато Играчката пъплеше около огромното кълбо на убежището, Рин раздвояваше вниманието си между акустичните и визуалните екрани. Но последните не можеха да му покажат кой знае какво, въпреки голямата мощност на прожекторите, слънчевите лъчи не проникваха на повече от четиридесет стъпки в която и да е посока. Започваше да мисли дали обектът на неговия лов не се е махнал от околността, когато акустичният екран показа нещо, бързо приближаващо отзад. След миг Играчката се разтресе силно от сблъсъка с тежко тяло. Рин увисна в предпазните колани на креслото и се разсмя.

— Аз поемам управлението — съобщи той на Играчката.

Извади малка пластмасова вложка от пулта за управление.

— Не те съветвам да правиш това — отвърна Играчката.

Рин не й обърна внимание и постави вложката в дупчицата точно зад дясното си ухо. Така се включваше направо в системата за управление. Незабавно сетивната му система се разшири като с взрив извън кабината на Играчката, самият той беше вече Играчката…

Можеше да усети натиска на пипалата върху неговия корпус, не беше болка — сензорите на Играчката бяха с твърде ниска чувствителност, за да предадат друго, освен натиска и грубостта на смукалата по вътрешните страни на двете дълги хватателни пипала на главоногото. Една от камерите на Рин бе насочена точно срещу едно от огромните очи на главоногото.

Диаметърът му беше повече от три стъпки, от погледа му стомахът на Рин се сви в студен страх. Сякаш се вглеждаше в окото на някакъв разгневен бог…

Рин се отърси от благоговейния ужас и надделя обичайното му отвращение към тези същества. Човката на главоногото хапеше безсмислено корпуса на Играчката, а той насочи един от свободните движители към най-близката част на огромното, но меко тяло. Повиши температурата на водната струя до сто и деветдесет градуса. Главоногото веднага пусна Играчката и се отдръпна, като остави мастилен облак след себе си. Но разсейващият се облак не можеше да скрие уплашеното главоного от акустичните скенери. Рин го последва. Зареди малък снаряд в едно от предните устройства за подводна стрелба. Последва газова експлозия. Снарядът се стрелна през водата. Рин изчака да се забие дълбоко в тялото на съществото и излъчи сигнала за взривяване. Главоногото се пръсна. Акустичният скенер показваше разлетелите се извън тъмния облак парчета от тялото и пипалата, които още мърдаха конвулсивно.

Изведнъж на Рин му се пригади и той махна вложката от врата си. И отново се озова в уютната утроба на кабината.

— Издигаме се към повърхността — каза на Играчката.

Машината послушно се насочи нагоре, докато се оказа само на петдесетина стъпки от неравното дъно на ледената покривка, после бързо измина няколко мили до най-близкото място в открито море. С удар на струите от водните движители Играчката се изтласка над водата. Незабавно се включи електромагнитната система за движение във въздуха. С дълбоко монотонно бръмчене Играчката се издигна до височина хиляда стъпки и изравни полета си.

— Накъде? — обърна се програмата към Рин.

— Ами продължавай направо — той махна към далечния хоризонт. — С максимална скорост.

Той меко потъна в креслото си, докато Играчката се ускоряваше. Скоро машината се движеше с 2500 мили в час. Рин гледаше носещото се под него море и се наслаждаваше на усещането за бързина. Но в един момент Играчката каза неизбежното:

— Наближаваме границата на разрешената територия, Рин. След тридесет секунди ще променя посоката на полета.

— Продължавай в същата посока — нареди той, макар да знаеше, че е безполезно.

— Не мога да наруша заложените в мен заповеди, сър. Знаете това. Променям курса… сега.

Играчката започна широк плавен завой. Рин стисна юмруци, горещи сълзи запълниха очите му. Винаги беше едно и също, но той все се опитваше, като муха, блъскаща се отново и отново в невидимото стъкло на прозореца.

— Сега накъде, Рин? — съчувствено попита Играчката.

— Не ми пука. Накъдето и да е — Рин разсеяно гледаше екраните, а Играчката летеше, после каза: — Не, искам да се потопим. Намери ми нещо за убиване…

Часове наред Рин използваше Играчката за унищожаване на главоноги — още седем, но не толкова големи като първата си жертва. Гигантските главоноги отдавна се бяха заселили в крайбрежните води на Антарктика. Според обучаващите програми по естествена история видът се наричаше Architeuthis и предпочиташе живота в студена вода, защото в по-топла кръвообращението му не се справяше със снабдяването с кислород. Но И други, по-малки видове главоноги вече преобладаваха в антарктическите морета, заедно с големите червеи и други отпадъчни продукти от Генетичните войни. Възможностите на местната хранителна верига бързо намаляваха и Рин се чудеше какво ще стане, когато бъдат изразходвани.

Рин се умори от своето неравностойно преследване и заповяда на Играчката да се върне в убежището. От дока Рин отиде направо в жилището си, махна дрехите и за дълго остана под душа. Винаги, след като задоволеше желанието си да убива главоноги, се връщаше с твърде силното усещане, че се е въргалял в слуз…

След душа той навлече дълга роба и отиде в хола. Отпусна се на широкия кръгъл диван и каза:

— Искам да се видя с Дейвин.

— Разбира се — отвърна безтелесен глас.

Изневиделица един мъж се появи пред Рин. Изглеждаше на възраст между тридесет и четиридесет години, в черната му брада се забелязваха и бели косъмчета, беше облечен в черна роба. Ухили се на Рин.

— Как сме днес, момчето ми? — попита той.

— Както винаги — вяло каза Рин. — Имам нужда да поговорим.

— Нали затова съм тук — каза Дейвин. Той махна към най-близкия стол. — Може ли?

Рин кимна, продължавайки играта. Дейвин не беше нищо, освен триизмерно изображение и не се нуждаеше от столове.

— Та какъв ти е проблемът? — попита Дейвин, щом „седна“.

Рин му разказа безплодния си разговор с Елоите. Когато свърши, Дейвин въздъхна и каза:

— Наистина ли си толкова изненадан от резултата? И преди си водил подобни спорове с Елоите. Защо си очаквал, че може да са се променили?

— Не те, а аз. Аз се промених. По-възрастен съм. И скоро ще рухна.

— Рин, даже ако убедиш Елоите да те пуснат, Централната програма никога няма да позволи това.

— Но Елоите имат власт да променят Централната програма — каза Рин.

— Да, на теория, но те толкова отдавна изцяло са поверили грижите за живота си на Централната програма, че веднага ще отхвърлят всяка идея за промяна, даже ако си спомнят как да я направят.

Рин изпсува и каза:

— Но всичко това е страшно глупаво. Няма никаква причина да ме задържат тук. Даже не знаем има ли оцелял досега поне един Небесен Господар! Най-малкото стотина години нито един от тях не е бил забелязан да преминава над Антарктика. Може би всички хора в тях са измрели от епидемии. Не знаем какво става в света и това е още една причина да отида и да проуча положението.

— Рин, знаеш, че няма да си позволят този риск.

— Ако не ме пуснат, май ще направя нещо, за което ще съжаляват.

— За самоубийство ли говориш?

— Да — призна Рин, въпреки че съвсем не беше толкова отчаян.

Дейвин му се усмихна снизходително.

— Това не би било много разумна постъпка, нали? Пък и познаваш Елоите. Твърде много очакваш от тях, ако смяташ, че ще жалят дори и миг за смъртта ти. Тъгата вече не съществува в техния емоционален речник.

Рин въздъхна.

— Знам… знам…

За кой ли път осъзнаваше колко е абсурдно да обсъжда емоционалните си проблеми с машина. Като малък напълно вярваше в привидната човечност на изображенията, въпреки тяхната безтелесност. Особено Дейвин, с неговото съчувствие, със симпатията и мъдростта си, изглеждаше истински човек в очите на Рин и изцяло му заместваше бащата. Едва през пубертета си Рин започна да забелязва нещо объркващо в изображенията. Не можеше да налучка причината за съмненията си. Връщайки се назад, предположи, че и тогава подсъзнателно е отбелязал някои повторения в реакциите им. Беше питал Дейвин защо така възприема него и другите изображения, но Дейвин беше пробутал празни приказки как навлизал в пубертета и как се отразявал върху чувствата му.

Научи истината, когато навърши петнадесет. Един ден, без да го предупредят, пред него в учебната зала изникна съвсем ново изображение. То имаше формата на строга млада жена, облечена в дълга сива роба. Русата й коса беше дръпната назад в стегнат кок, който подчертаваше суровостта на лицето с високи скули, почти излъчващи жестокост. Тя му се представи с името Фибъс и му каза, че е достигнал възрастта, когато трябва да научи някои истини. Тя щяла да го обучава за работа с компютри и да му разкрие същността на машинния интелект…

Бе израснал с внимателно внушеното му впечатление, че изображенията представят записаните личности и физически образи на отдавна живели хора. Но това не беше вярно. Всички изображения, включително и нейното, бяха изкуствено създадени от компютри. И макар че компютрите притежаваха „интелект“, това не беше човешки интелект. Оказа се, че поведението на изображенията, наподобяващо човешкото — умението да съпреживяват, шегите, съчувствието — е само измама. Машинният интелект просто представяше пародии на човешки личности.

Рин се стъписа от това разкритие, но не се изненада особено силно. Явно бе подозирал каква е истината на някакво подсъзнателно равнище. Фибъс продължи с обясненията си как е била преценена необходимостта той да бъде заблуждаван, за да не се нарушава психическото му развитие, защото, естествено, не би могъл да установи никаква емоционална връзка с Елоите. Но вече бил пораснал достатъчно, за да възприеме истината. Освен това било важно за него да разбере задълбочено компютрите и машинния интелект, за да работи с тях.

Сега, пет години по-късно, той вече знаеше много неща за компютърните технологии, но същността на машинния интелект все така не му беше по силите. Доколкото можеше да схване, програмите имаха съзнание, но тяхното възприемане на действителността беше напълно различно от човешкото. Самите системи съдържаха много органични материали в биочиповете си, но те бяха без изключение синтетични и нямаха нищо общо с формите на живот, създадени от еволюцията. Нямаха чувства; нито пък естествените стимули, характерни за всички по-висши животински видове — липсваше им дори основният инстинкт за самосъхранение. Не разполагаха и дори с подобие на свободна воля. Бяха под пълния контрол на командите, вплетени в самото им съществуване — командите, които им даваха възможност почти съвършено да се преструват на човешки същества.

Напоследък, когато говореше с тях, често размишляваше какви ли процеси протичат в тези програми. Дали когато Дейвин се смееше на някоя негова шега, някъде някой скучаещ и отчаян център на съзнание не е завладян изцяло от желанието да се освободи от вградените команди, за да свърши с измъченото си съществуване и да прегърне мечтаната забрава? И преди всичко — с какво право учените са създали мислещи машини, чудеше се Рин.

Същите мисли се мяркаха в ума му, докато слушаше Дейвин да му казва, че трябва да бъде търпелив и може би някой ден Елоите и Централната програма ще намалят ограниченията върху свободата му. Рин пак въздъхна. И това бе чувал много пъти преди.

— Дейвин — каза внезапно, — щастлив ли си?

Дейвин се усмихна.

— Ти знаеш какво представлявам. Най-общо казано, за мен „щастие“ е безсмислен термин. Но в определен смисъл аз съм „щастлив“ да ти служа, Рин, защото за това съм програмиран.

— Да, разбира се — каза Рин, недоволен от отговора. Както винаги — махна с ръка. — Можеш да си вървиш, Дейвин. Обратно, там, откъдето идваш, където и да е то…

Дейвин стана, кимна и каза:

— Рин, надявам се, че можах да ти помогна. Довиждане. До следващия път… — И изчезна.

Рин за дълго остана загледан в гладката стена и почти неохотно промърмори:

— Прати ми Лайза.

— Да, Рин — обади се безплътният глас. Това беше гласът на Централната програма.

Появи се момиче. Беше в костюм на райета, не му липсваше нито един цвят от дъгата — сигурно е бил модерен преди четиристотин и петдесет години. Беше русокоса, а устните й бяха боядисани в синьо — цвета на очите й. Усмихна се неопределено някъде към Рин и каза весело:

— Здрасти, казвам се Лайза и съм тук за твое удоволствие! — Вече разкопчаваше бавно сакото си…

Това бе другата промяна след петнадесетия му рожден ден — разполагаше с еротични програми. Пет. За разлика от другите програми, тези бяха стари и примитивни, Рин не се съмняваше, че в тях не се мярка нищо подобно на съзнание. Макар че можеха да се приспособяват към поведението му, те не надхвърляха кой знае колко обикновените записи. Рин често се чудеше кой от Елоите е притежавал тези програми някога, когато е бил нормален човек.

Рин гледаше как момичето се съблича и с въздишка разкопча робата си. Каза й да дойде по-наблизо. Тя се подчини и протегна безплътната си ръка към него…

Когато нещата стигнаха до своя обичаен незадоволителен завършек, той каза на момичето да си върви и помоли Централната програма отново да му прожектира „Приключенията на Робин Худ“.

Седмица по-късно. Играчката летеше само на двайсетина стъпки над водата. Отчаянието на Рин се беше попритъпило, в момента беше само потиснат и вял. Трябваше му време, за да разбере предупреждението на Играчката.

— Какво? — оживено каза той. — Я повтори!

— Казах, че предлагам промяна на курса. Пред нас се забелязват навлезли в територията ни летателни апарати.

Вълнението направо го раздруса. Той се приведе напред, втренчил поглед в радарния екран. Пет големи тела, подредени в разтеглена колона, се виждаха ясно на екрана. Не бяха на повече от десет мили.

— Намали скоростта и ми дай увеличено изображение! — заповяда той.

Когато погледна монитора, подсвирна от изумление. Приличаха на буреносни облаци, увиснали над хоризонта. Изглеждаха огромни и застрашителни.

Небесни Господари. По дяволите, цяла флотилия Небесни Господари!

Глава втора

Барон Шпанг влезе в тронната зала и небрежно се поклони на дук дьо Люсан.

— Сир, вашата съпруга настоява за аудиенция — съобщи той.

Дукът направи гримаса, която би трябвало да показва, че е захапал нещо мухлясало, и сви на руло картата, досегашен обект на вниманието му.

— Господи, не. Кажи й, че съм болен. Кажи й, че съм умрял. Измръзнах до смърт още преди час. — Той пристегна тежкото наметало около раменете си. — Това всъщност не е много далече от истината.

Температурата спадаше бързо и това щеше да продължава с навлизането на „Господаря Мордред“ все по на юг. Според главния техник нищо не можеше да се направи — всяка порцийка енергия им трябваше, за да поддържат горещ газа в секциите. Иначе в тези антарктически условия болнавият Небесен Господар не би могъл да се задържи на необходимата височина.

— Както и да е, какво иска тя?

Барон Шпанг пристъпи по-близо до трона.

— Казва, че нейни шпиони са разкрили заговор за бунт в сектора на свободните в Пилктаун.

— Тази жена — въздъхна дукът. — Все бунтове й се привиждат. Винаги си е била такава.

Баронът изглеждаше неспокоен.

— Сир, в този случай може би е по-добре да се вслушаме в предупреждението й. Моите агенти също докладват за силно напрежение в кораба. Хората не са никак доволни от тази експедиция. Включително и мнозина между благородниците, сир.

— Мислиш си, че не разбирам положението, приятелю Шпанг? Уверявам те, осъзнавам го до болка ясно. Но какво мога да направя? Нали знаеш, че нямам възможност да избирам.

— Да, сир. Аз зная, но другите — не.

— Е добре, скъпи ми бароне, едва ли мога да позволя всички да научат, че аз, царстващият монарх на „Господаря Мордред“, на практика съм отвлечен от онези четиримата луди. — Той махна с ръката в черна ръкавица към големия извит прозорец отляво. През него можеше да се види най-близкият от другите четири Небесни Господари — „Господарят Монтесума“. — Ако го направя, наистина ще трябва да се справяме с бунт.

— Зная това, сир. Но се страхувам, че опасността от бунт ще нараства, ако експедицията трае още дълго. Дажбите започват да намаляват и хората се плашат, че твърде много сме се отдалечили от подвластните ни земи. Пък и този все по-смразяващ студ никак не подобрява положението.

Дукът кимна.

— Но аз съм сигурен, че този налудничав лов скоро ще бъде прекратен. Онези глупаци ще разберат, че търсят нещо, което вече не съществува, ако изобщо някога е съществувало. И при тях би трябвало храната да е на свършване, а трябва да се изправят срещу все по-враждебно настроените си поданици. Само въпрос на време е.

— Да, сир. Несъмнено сте прав…

— Добре. Сега върви при жена ми и й кажи, че съм претоварен с държавнически задължения и ще отделя време за нейната аудиенция утре — ако имам време.

Барон Шпанг се поклони отново и излезе. Дукът се облегна на трона си и се замисли за своята жена, темата го потискаше. Защо не иска да го остави на спокойствие? Той щедро й бе отделил обширни покои, издръжка, имаше си лукса и своите любовници. Какво още искаше? Но той знаеше отговора на своя въпрос. Властта. Бе вкусила властта по време на брака си с покойния му брат и този вкус, веднъж усетен, никога и от никого не можеше да бъде забравен.

„Бедничкият ми брат“, каза си дьо Люсан. Само ако собствената му жажда за власт не го бе направила параноик. Жан бе започнал да си мисли, че той — Парис, заговорничи, за да го убие и да заеме мястото му на трона. Това бе смешно, разбира се. Парис въобще нямаше амбиции и беше безупречно щастлив от живота си на разпуснат плейбой, но когато му прошепнаха някой и друг слух за подозренията на брат му, той нямаше избор — трябваше да удари пръв, за да оцелее.

Щом се отърва от Жан, Парис се срещна с неговата съпруга, дукесата и й постави ултиматум. Или ще се съгласи да се омъжи за него и да се оттегли от публични появи, или също ще получи смъртоносна доза отрова. Бе приела първото предложение, но имаше още много да се желае за нейното така наречено „оттегляне“…

Зад двойните врати се чу мърморене на гласове. Някой говореше със стражите в преддверието. Не, някой спореше със стражите. Различи женски глас и се надяваше да не е на неговата съпруга.

Вратите се отвориха, но жената, която нахълта в тронната зала, не беше дукесата, а дъщеря му Андреа. Беше на двадесет и две години и притежаваше опустошаваща мъжките очи красота. За щастие приличаше повече на него, а не на майка си. Имаше неговата черна като въглен коса, котешки кафеникави очи, високи скули и гладка мургава кожа. Единственият й недостатък беше устата (наследство от майка й) — когато се ядосваше, тя се превръщаше в грозна безкръвна линия, а Андреа доста често се ядосваше. Например, сега…

— Татко, студено ми е — сърдито каза тя. — На всички ни е студено. Вече стана прекалено. Погледни, можеш да видиш дъха ми! — Тя дъхна силно, за да му покаже облачето мразовита пара.

— Като казваш „ние“, мило мое котенце, предполагам, че имаш предвид твоята пъстра група от разглезени аристократични копелета. Несъмнено те са настояли да дойдеш и да говориш с мен, въпреки, че ти е добре известна моята заповед да не бъда безпокоен.

Лицето й потъмня.

— Остави на мира моите приятели. Дойдох по своя воля. Това не може да продължава. С колкото и дрехи да се навличам, студът е непоносим.

Той погледна дебелата кожена наметка на раменете й. Тя наистина рядко обличаше нещо, което би скрило очертанията на нейното тяло и явно оплакването беше искрено, но не можеше с нищо да й помогне. Той се усмихна и каза:

— Мило мое котенце, след не много продължително време ще потеглим в обратна посока и ще се насочим към дома.

— И колко ще трае това „не много продължително“ време? — недоверчиво попита тя.

Той уклончиво сви рамене.

— Може би ден, най-много два.

— А защо не сложиш край на глупавата сделка, която си сключил с онези други Небесни Господари, каквато и да е — каза тя, като махна с ръка към прозореца, — и просто да заповядаш „Господарят Мордред“ да обърне още сега. Нека те да продължават смешното си търсене на съкровища или каквато там лудост ги е прихванала.

— Все още не е възможно, скъпа моя дъще — измърка той с предполагаемо най-убедителния си тон.

Обикновено това въздействаше на почти всеки, с изключение на неговата жена и дъщеря му. И сега не успя. Тя високомерно му хвърли гневен поглед.

— Скъпи ми татко — тя се подиграваше на неговото мъркане, — а защо, всъщност, не е възможно?

— Въпрос на чест. Дадох им моята дума.

Разбира се, истината беше съвсем друга. И ако се съди по изражението на Андреа, тя подозираше каква е.

Дукът раздразнено забеляза, че вратите пак се отвориха. Барон Шпанг се връщаше. Той се поклони първо на дука, после и на дъщеря му.

— Сир, трябва неотложно да ви предам съобщение — каза той с многозначителен поглед към Андреа.

Дукът каза:

— Можеш да си тръгваш, котенце.

— Нищо ли няма да направиш да спреш този студ? — попита тя.

— В момента нищо не мога да направя. Бъди търпелива.

— Щом е така — каза тя, гледайки го злобно, — аз имам намерение да направя нещо. Единственото решение е да си взема някой в леглото, за да ме топли. А ако стане по-студено, май ще ми трябват двама. — Тя се обърна към барон Шпанг. — Дали сте склонен да направите такава услуга на любимата дъщеря на вашия повелител?

Баронът й се усмихна несигурно, опитваше се да скрие изражението на лицето си в буйната червеникава брада. Дукът уморено се запита дали барон Шпанг вече не е правил подобни услуги. Въпреки усилията на монахините, въпреки побоищата и заплахите с адския огън, за да бъде създаден един образец на целомъдрието, Андреа бе успяла да загуби девствеността си, преди да навърши петнадесет години. Имаше твърде силни сексуални желания също като майка си и според доносите, ги задоволяваше при всяка появила се възможност. Той каза с усмивка:

— Бих могъл да ти предложа и по-добър начин да се стоплиш — публично бичуване пред твоята група блюдолизци. Може лесно да се уреди.

— Няма да посмееш! — изкрещя тя, но в очите й се мярна тревога.

— Напусни! — заповяда той с вдигната ръка.

Тя очевидно искаше да продължи спора, но размисли. Дари го с последен яростен поглед и величествено излезе от тронната зала. Дукът въздъхна.

— Истинско удоволствие е да си баща, а? — обърна се той към барон Шпанг.

Баронът дипломатично премълча.

— Е добре, какво е това неотложно съобщение? — попита дукът.

— Наблюдателите са записали сигнал от „Господаря Монтесума“. Настояват за вашето присъствие на височайша среща в „Меча на исляма“ точно в 16 часа.

— Пак ли височайша среща? — викна дукът, плашеха го последствията от тези събирания. — О, не! — погледна часовника на стената. — Това е след по-малко от два часа. — Той нервно сви юмруци. — Предполагам, че не бих могъл да отклоня поканата?

— Не бих ви съветвал да правите това, сир. При нашето положение би било неразумно.

— Зная — въздъхна дукът. — Проклятие… Направете каквото трябва, за да се подготвим. Разбира се, ти ще ме придружиш.

— Да, сир.

Дукът разсеяно погледна през прозореца.

— Проклятие! — промърмори пак.

Час и четвърт по-късно дук дьо Люсан с мъка се придвижваше по заградената с парапет пътека върху външния корпус на „Господаря Мордред“. Следван от барон Шпанг и двама от най-доверените си рицари, той вървеше към голям планер, припряно подготвян от техниците за изстрелване с парен катапулт. Бръснещият по огромното извито туловище на корпуса вятър беше и твърде силен, и много студен и на дука му се налагаше непрекъснато да се вкопчва в парапета, за да се задържи на крака. Макар че бе увил дебел шал около лицето си, той усещаше как студът се впива в бузите и овлажнява очите му. Стигна до планера и с облекчение бързо се покатери в кабината. Пилотът вече седеше пред стряскащо простите уреди за управление. Мъжът се обърна и склони глава пред дука.

— Сир, всичко е готово.

Докато се настаняваше на седалката и затягаше предпазния колан, дукът каза:

— Какви са условията за полет днес?

— Не най-добрите, сир — отговори пилотът. — Но няма причини за безпокойство.

— Не зная защо, но това не ми звучи утешително — промърмори дукът на барон Шпанг, който зае креслото до него.

Дукът мразеше летенето, въпреки че бе прекарал целия си живот във въздуха. Но той не мислеше за живота в „Господаря Мордред“ като „полет“; също като поданиците си, той смяташе гигантския въздушен кораб за нещо абсолютно устойчиво.

Един от слугите затвори вратичката, пилотът попита дали всички са затегнали коланите, после даде сигнал на дежурния техник да включи катапулта.

— Излитаме! — обяви той.

Дукът затвори очи. Усети се притиснат към облегалката, когато планерът беше запратен напред. Как мразеше този момент!

— Сир, във въздуха сме — прошепна баронът в ухото му.

Дукът погледна и видя бързо пропадащия надолу корпус на „Господаря Мордред“. Стомахът му подскочи, леко му прилоша. Пилотът наклони планера за завой, бореше се да набере необходимата височина, преди да започне дългото спускане към далечния „Меч на исляма“. Дукът пак затвори очи и се опита да си внуши, че е някъде на друго място.

Допреди девет седмици животът бе спокоен и без излишни усложнения. Е, поне сравнително. Вярно, пустошта правеше плашещи пробиви навътре в териториите, които му плащаха данък, а в поведението на земните обитатели се забелязваше все по-ясно груба дързост. А най-лошото бе, че движител номер шест най-накрая се повреди непоправимо. Техниците заявиха, че нищо не може да се направи — не смееха вече да измъкват части от все още работещите движители. А сега вече нищо не можеха да направят. И скапаният номер шест остави „Господаря Мордред“ само с четири едва-едва поддържани движители. Възможностите му да маневрира станаха твърде ограничени и можеше да достигне максимална скорост не повече от тридесет мили в час.

И затова, когато четирите неканени Небесни Господари нахлуха в небето над подвластните му територии преди седем седмици, „Господарят Мордред“ едва ли можеше да направи нещо, за да им убегне. Дукът бе очаквал неговият кораб да бъде нападнат от рояци воини с планери. Отдавна със страх мислеше, че Небесните Господари ще започнат да воюват помежду си както някога, преди много, много години. Пустошта все по-напористо изяждаше земи от подвластните им територии, а самите Небесни Господари изпадаха с всяка година във все по-бедствено техническо състояние, затова имаше основания да се предвижда, че ще започнат да грабят един от друг намаляващите технически запаси, останали от времето, когато Старата Наука е властвала в света. И самият той би се поблазнил да направи същото, ако положението на „Господаря Мордред“ не беше толкова лошо и сега във всеки въздушен дуел би се оказал по-слабият от противниците. Но с изненада видя, че един от нашествениците даде общоприетия сигнал за мирни намерения. И вместо ята налитащи планери, един-единствен се насочи към „Господаря Мордред“.

Освен пилота си, летателният апарат пренесе само невъоръжен пратеник. Доведоха го при дука и той му съобщи, че владетелите на четирите Небесни Господари искат да говорят с него за много важен проблем. Три от тях прелетели Атлантическия океан от Южна Америка. Срещнали „Меча на исляма“ над земите, наричани някога Алжир и убедили неговия владетел да се присъедини към тях. След това продължили на север и така стигнали до срещата с „Господаря Мордред“. Биха искали да помолят и него — дук дьо Люсан, да се присъедини към техния съюз, за да помогне в борбата с ужасната заплаха, идваща от северния континент на Америките. Когато дукът попита какво точно представлява тази заплаха, пратеникът не бе склонен да навлиза в подробности, само каза, че владетелите на другите Небесни Господари ще му обяснят всичко.

Неохотно и изпълнен с подозрения дукът се подложи на неизбежния полет с планер до „Господаря Монтесума“, където трябваше да стане срещата на владетелите. Там видя за първи път Ел Рашад от „Меча на исляма“, принц Каракас от „Господаря Монтесума“, господаря Масатан от „Господаря Масатан“ и господаря Торес от „Господаря Ометепек“. Никой от тях не му хареса, но най-много го тревожеше Ел Рашад. Мюсюлманинът показваше откровено, че не изпитва нищо освен презрение към един християнски Небесен Господар и само сериозната заплаха, пред която всички наравно бяха изправени, го е накарала дори да обмисли съюза с дука.

Тогава дук дьо Люсан научи какво всъщност ги заплашва, но отначало му беше трудно да повярва, подозираше останалите четирима владетели в някакъв коварен замисъл. Изглежда нов Небесен Господар се появил в небето над Северна Америка само преди две-три години, но те му били достатъчни, за да победи и завладее почти всички други Небесни Господари на континента. Според слуховете новият Небесен Господар бил под властта на една жена от Минерва и тя възнамерявала да наложи господството си над целия свят, като премахне владичеството на другите Небесни Господари.

Дукът бе попитал недоверчиво как е възможно нов Небесен Господар да се появи сякаш от нищото, да не би с магия? Отговорът го стресна, звучеше достатъчно правдоподобно. Поради причини, свързани с някаква забравена част от Старата Наука, някога Небесните Господари били създавани в орбита около Земята, това поне помнеше от уроците по история, чути през юношеството си. Според получените от Небесните Господари сведения, онази жена успяла някак да изпрати радиосигнал до орбиталния завод, където още се съхранявал единственият неизползван Небесен Господар. Заводът автоматично изпратил Небесния Господар, който слязъл към Земята, управляван от компютри. Тогава жената се качила в абсолютно новия Небесен Господар, пълен с изправни уреди от Старата Наука, и започнала своите нашествия.

Все още скептично настроен, дукът бе попитал как са узнали всичко това. Според отговора воини от два завладени Небесни Господари предпочели да скочат с парашути на земята, отколкото да живеят под властта на тази тайнствена жена. Тръгнали на юг и поне три отделни групи били прибрани от „Господаря Ометепек“, чиято подвластна територия обхващала северната част от някогашната Централна Америка. Историите, разказани от трите групи, съвпадали и господарят Торес приел, че са истина. Било очевидно, че той ще е следващият нападнат от новия Небесен Господар и решил да тръгне на юг, навлязъл първо в територията на „Господаря Монтесума“, после и на „Господаря Масатан“.

Дук дьо Люсан тогава изрази недоумението си, че тримата не са потърсили помощта на други Небесни Господари от Южна Америка, за да се насочат после на север и да победят онази жена и флотилията й просто с численото си превъзходство. Отговорът го смрази. Тя можела да управлява лазерната защитна система на своя Небесен Господар. „Но това е невъзможно!“, бе извикал той. Никой не можеше да се намеси в работата на лазерите. Те се задействаха само срещу неживи предмети, заплашващи сигурността на някой Небесен Господар, като ракети, снаряди или дори куршуми. Ако жената можеше да насочва лазерите на своя кораб накъдето си иска, последствията бяха… просто немислими!

Но владетелите на другите Небесни Господари настояваха, че това е истина. Как онази жена е направила невъзможното, те не знаеха, но имаха множество свидетелства на очевидци как лазерите на новия Небесен Господар били използвани не само срещу планери с хора, но и направо срещу друг Небесен Господар.

Изпаднал в шок, дукът бе попитал какво, по дяволите, биха могли да направят срещу такава заплаха. Положението изглеждаше съвсем безнадеждно. Рано или късно онази жена наистина ще наложи властта си на целия свят.

Другите владетели се съгласиха, че положението е крайно опасно и точно затова тримата от Централна и Южна Америка бяха решили да напуснат континента, вместо да чакат схватката с новия Небесен Господар. Засега тя като че искала да затвърди почти пълната си победа в северния континент, но те не се съмнявали, че все някога тя ще продължи на юг към техните територии. Затова прекосили Атлантика и сключили съюз с Ел Рашад, с надеждата да намерят отговор срещу заплахата сред Небесните Господари на Стария свят…

Но дукът никак не бе склонен да повярва на тази част от разказа. Трите Небесни Господари просто са избягали от континента си и беше сигурен, че не са имали никакво намерение да търсят „отговори“. Може би са искали да откраднат подвластни територии от северноафриканските и европейските Небесни Господари. Но за тяхно нещастие първият, с когото се сблъскали, бил „Мечът на исляма“. Несъмнено са предприели обща атака с планери и на много скъпа цена са открили, че Ел Рашад и неговите воини-фанатици ги превъзхождат като сила. След неизбежното голямо кръвопролитие сключили несигурно примирие и владетелите от Централна Америка са обяснили причината за своето нахлуване. А Ел Рашад им предложил една възможност да се справят с Небесната Жена…

На това дукът повярва. Ел Рашад бе казал, че притежава цяла колекция исторически записи още отпреди времето на Генетичните войни и в някои от тях се споменавало за огромна научноизследователска станция в крайбрежните води на Антарктика. Учените от кораба на Ел Рашад смятали, че ако станцията още съществува, в нея биха намерили истинско изобилие на знания от Старата Наука. Плановете на Ел Рашад бяха да открият станцията и да се споразумеят с морските хора да направят за тях оръжие за борба с Небесната жена или пък защита срещу нейните лазери.

А за навлизането си в неговата територия казаха, че се нуждаят от неговото, на дука, съдействие. Запасите им от храна наближавали опасния минимум, а Ел Рашад знаел, че подвластните на дука територии все още са сравнително плодородни въпреки натиска на пустошта около тях. В отплата за разрешението му да се снабдят с храна те биха му позволили да се присъедини към тяхната експедиция на юг.

Дук дьо Люсан бе изслушал последното предложение все по-объркан. Най-напред, неговите и без това неспокойни земни поданици едва ли биха се зарадвали на допълнителния данък. А идеята да тръгне с експедицията на Небесните Господари към Антарктика въобще не го привличаше. Звучеше му като нещо тъпо и опасно. Не вярваше и на обясненията им защо канят „Господаря Мордред“ да се присъедини. Знаеше, че биха могли просто да му отнемат териториите. Тогава защо бяха пощадили „Господаря Мордред“ и каква бе истинската причина за желанието им той да участва в търсенето на станцията? Каквито и да бяха отговорите, все едно — означаваха лоши предзнаменования и за него, и за хората му. Но знаеше, че не е в положение, позволяващо му да се противопостави на волята им. Ако не се съгласи доброволно с исканията им, бяха достатъчно силни да завладеят „Господаря Мордред“. Затова бе насилил лицето си с усмивка и бе казал: „Скъпи братя владетели, вие ми оказвате голяма чест. Изпълнен съм с радост от възможността да се присъединя към вашия съюз и съм сигурен, че общото ни начинание ще бъде успешно“. И в същото време тайно и отчаяно се чудеше как би могъл да им подложи крак. Преди да е станало твърде късно.

Глава трета

Това би трябвало да е страховита гледка — пет Небесни Господари и нейният Небесен Ангел „Алза от Минерва“ се виждаха едновременно в небето. Но през последните четири години тя бе претръпнала към страховитите гледки. Обаче мъжът пред нея явно все още бе смазан от присъствието на толкова много Небесни Господари. Все поглеждаше нервно към тях, както и към стълбовете дим, издигащи се в равнината. И макар да му беше казано, че тя — Джан Дорвин, управлява цялата тази флотилия, това не го спря съвсем неприкрито да проявява презрението си към нея. Явно дори идеята да се съобразява с някаква жена му изглеждаше абсолютно унизителна и докато поддържаше маската си на намусена вежливост, от време на време демонстративно втренчваше погледа си към нейните гърди в предизвикателна проява на сексуална агресия.

„Типичен дребен и кух патриархален тиран, каза си Джан, като мнозина други. Но какво ли ми пука?“. Тя въздъхна и му каза:

— Разбираш ли какво ти говоря? Сега сте свободни. Твоят народ е свободен. Твоят град е свободен. — Тя махна към жалките скупчени сгради в подножието на хълма. — Вече не е нужно да плащаш данък на който и да е Небесен Господар.

— Но ти пак искаш да отделяме храна за тебе, нали? — попита той.

— Да. Вече се опитах да ти обясня. Макар че със старите порядки е свършено, на небесните хора ще им е нужна подкрепа от вас, земните жители. Но аз се надявам да ги подкрепите доброволно.

Той изпръхтя снизходително и изтри мазната си длан в козината на куртката си.

— А ако не ви подкрепим доброволно, Небесна Господарке, сигурно ще видим още една демонстрация като онази там, а? — той посочи димящата равнина.

— Не го направихме, за да ви показваме моята… нашата сила — ядосано каза тя. — Беше само за да унищожим пустошта. Очистихме територия от над десет хиляди акра около вашия град. Там можете да възстановите нивите си. Ще ви дадем нови семена. Създадени са с генно инженерство в моя Небесен Ангел и са устойчиви срещу всички видове гъбички. С усърдие и непрестанна работа ще успеете да задържите пустошта настрани от новите си посеви.

— Благодарни сме — неискрено каза вождът. — Но все пак ми се струва, че почти нищо не се е променило. Ние земните жители или земните червеи, както вие небесните хора ни наричате, пак ще работим за Небесен Господар… нищо, че този път е жена.

Ръката й неволно стисна дръжката на кинжала. Мъжът също сграбчи дръжката на своята грубо изработена сабя. Но това движение сякаш вдъхна живот на стоящия до нея робот, който приличаше на паяк.

Той се надигна и протегна един от режещите си инструменти към вожда. Мъжът го изгледа уплашено и дръпна ръката си по-далече от сабята. Изви очи към Джан.

— Искаш да ме убиеш!

„Нещата доста биха се опростили, ако направя това“, със съжаление помисли тя. Разправиите с глупаци като този я уморяваха. Колко бе наивна някога да очаква как благодарните земни жители ще й пеят хвалебствия, още щом чуят, че са свободни от игото на своите Небесни Господари. Вместо това срещаше само подозрения и невероятна тъпота. Би било много по-лесно да им наложи волята си със сила, но така би съсипала изцяло нравствената основа на всичко, което се опитваше да направи. А съблазънта нарастваше с всяко разочарование, поднасяно от тези глупаци и тя вече се чудеше още колко ще може да й се противи. „Ще се събудя някоя сутрин и ще открия, че съм се превърнала в тиран. Но, разбира се, ще бъда милостива“, каза си цинично.

— Не, няма да те убия — уморено каза на вожда. „Засега“, добави безмълвно. — Върни се при своите хора и им предай моите, хм, предложения. След шест месеца един от моите кораби ще се върне да провери как се справяте. А сега върви си.

Мъжът с облекчение се забърза надолу по склона. Джан въздъхна и вдигна очи към небето. Моите кораби, повтори си с горчива усмивка. Вярно, флотилията би впечатлила всеки. Пред нея на около четири мили беше „Господарят Монкалм“, а по-нататък на юг — „Господарят Матаморос“. Зад него, увиснали над хълмовете на север, бяха останалите три Небесни Господари — „Ароматният бриз“, „Господарят Възмездие“ и „Господарят Нимрод“. А точно над нея се виждаше нейният Небесен Ангел, „Алза от Минерва“, сянката му покриваше изцяло хълма и околностите. Небесният Ангел беше девствено бял, но съгласно традицията петте Небесни Господари имаха по обърнатите към земята части на корпусите зловещи огромни очи, бивни и озъбени челюсти, те трябваше да вдъхват страх на земните жители. Да, откриващата се пред нея картина наистина беше страховита, но всеки от тези въздушни кораби беше населен с множество хора и повечето бяха враждебно настроени и към Джан, и към нейните цели.

Нямаше избор, трябваше да управлява небесните хора чрез заплахата със сила. Можеха да разчитат само на снизхождението й. Нейните програми управляваха централните компютри, а нейните механични паяци пазеха залите за управление на всеки кораб. В пълната си безпомощност небесните хора бяха принудени да се подчиняват на заповедите й. Бе направила всичко възможно да подобри живота на мнозинството във всеки Небесен Господар — обикновените граждани и предишните роби, но докато бе очаквала неотслабващата съпротива на аристократите, чиито привилегии бяха отнети, не бе очаквала подобна неприязън от онези, на които помагаше. Малко по малко започна да разбира, че и те, като земните жители, бяха свикнали до закостенялост с предишния ред. Объркваше ги преобръщането на познатия им свят с главата надолу. Чувстваха се по-сигурно и уютно със старите обичаи, дори ако преди са били роби…

Наистина, знаеше че може да разчита на някаква подкрепа от бившите роби, особено сред жените. Бе позволявала на някои жени от свободните и бившите робини да остават за определено време в Небесния Ангел и им бе говорила за принципите на Минерва. На някои им харесаха, но Джан с неприятна изненада установи колко много жени отхвърляха учението на Минерва за равенството между мъжете и жените. Подчинението на жените спрямо мъжете беше за тях част от природните закони, дори когато бяха живели в общности, където това потисничество стигаше до крайности, както при японците от „Ароматния бриз“. Джан съзнаваше, че би трябвало да си послужи с истинска кампания за цялостно ново обучение, за да промени толкова силни, вградени в културата предразсъдъци, но нямаше нито време, нито сили да наложи такова начинание. Поне засега.

— Толкова неща трябва да направя — промърмори сама на себе си.

Механичният паяк веднага се обади с безизразния глас на Карл:

— Някакви заповеди?

— Не… всъщност, да…

Но преди да довърши, изведнъж Ашли се намеси чрез високоговорителя на робота:

— Здрасти, Джан — жизнерадостно каза тя. — Слушах какво става. Да го беше намушкала тоя миризлив селяк. Никаква благодарност след всичко, което направихме! Казах ли ти — само си загубихме времето да горим оная пустош. Трябваше вместо това да изтрием града им от лицето на земята.

Джан се подразни — думите на Ашли твърде добре отразяваха собствените й мисли. Изглежда се плъзгаше надолу по плоскостта по-бързо, отколкото си представяше, щом вече започваше да мисли като Ашли. Каза високомерно:

— Моралът на Минерва не позволява това.

— А пък аз не съм от Минерва, Джан — отвърна Ашли.

— Веднага си личи — каза Джан, но успя да се овладее.

Макар че в края на краищата беше компютърна програма като Карл (всъщност бяха преплетени в софтуера на един и същи биочип), Ашли беше твърде различна. Карл беше чист машинен интелект и затова на него можеше да се разчита напълно, но Ашли беше записана личност на момиче — разглезено и егоцентрично момиче, което бе загинало преди около четиристотин години. И тъй като не беше нищо друго, освен електронно ехо на човешки ум, програмата на Ашли проявяваше забележими отклонения. Дори лудост, както бе принудена да признава пред себе си Джан. Не че това можеше да я учуди. Всяка млада здрава жена, която изневиделица се събужда и открива, че е само безплътно присъствие в някакъв компютър, а нейното истинско „Аз“ е мъртво, сигурно би полудяла. И да прекара така векове, хваната в капан с отзвуците на човешки чувства, стремежи и желания — физически също, не само духовни, без никакъв начин да ги осъществи или задоволи. Това можеше само да увеличи вероятността на твърде сериозни смущения в психиката й. По-скоро беше изненадващо, че още се държи донякъде разумно.

— Готова съм да се кача — меко каза Джан. — Прати ми скокльото.

— Ей сега — каза Ашли чрез паяка.

Съвсем скоро Джан чу далечното „бръм-бръм“ на лекия хеликоптер, един от шестте в Небесния Ангел, който бързо се спускаше към нея. Докато го чакаше, тя отново премисляше трудностите си с програмата на Ашли. Само ако можеше да я отдели от програмата на Карл… но двете бяха необратимо свързани в софтуера. А положението се влошаваше все повече, защото Джан беше сигурна, че при всяко копиране на програмите, за да бъдат вложени в компютърните системи на победените Небесни Господари, Ашли се разпадаше по малко. Но Карл я уверяваше, че новият софтуер е абсолютно еднакъв с оригинала и трябваше да признае — новите „Карл-програми“ не показваха отклонения.

Сега вече съществуваха шест „Ашли“, които общуваха чрез радиовръзка, както и шестимата „Карл“. Програмите „Карл“ се занимаваха с цялата работа по денонощното управление в шестте въздушни кораба, но програмите „Ашли“ си оставаха водещи в този „дует“. Джан тревожно си даваше сметка, че шестте „Ашли“ съвсем лесно могат да наложат пълната си власт над флотилията, стига да поискат и се стараеше упорито да избегне сблъсъците с бързо отегчаващата се програма. Тази необходимост още повече изтощаваше нервите й, но поне засега се справяше успешно.

Хеликоптерът се приземи наблизо, докосна земята съвсем леко. Той беше просто прозрачен пластмасов мехур с крила като на морско конче, на които бяха закрепени роторите. Джан се запъти към него и се качи в кабината. Механичният паяк я последва. Тя заповяда хеликоптерът да се издигне.

Гледаше разсеяно надолу, докато хеликоптерът бързо набираше височина, и леко развеселено си мислеше с какво равнодушие преживява подобни положения. А само като се сравни с онова замръзнало в ужас осемнадесетгодишно момиче отпреди почти пет години, заловено сред димящите развалини на Минерва от онзи Небесен Господар, „Господаря Панглот“. Джан си спомни непоносимия страх, когато висеше в плетената клетка под „Господаря Панглот“ заедно с другите оцелели от Минерва.

Но на осемнадесет години момичето от Минерва имаше утехата на своята религия. Джан я нямаше. О, да, пак призоваваше Майката Богиня в напрегнати мигове, но с ума си разбираше, че култът към Майката Богиня е бил създаден от социалните инженери на Минерва по време на хаоса след Генетичните войни, за да предпазят връщащата се назад култура на общността от пълен крах.

Хеликоптерът влетя в един от многото товарни люкове на Небесния Ангел. Джан скочи от него и се обърна към робота:

— Ашли, моля те, искам да говоря с Карл.

— Ей сега — и след кратка пауза: — Карл е. Какви са заповедите ти?

Гласът се чуваше от все същия гласов синтезатор на робота, през който говореше и Ашли, но разликата между двата беше като пропаст.

— Кога ще бъдем готови да продължим? — попита Джан.

— Можем да тръгнем веднага, но би било по-добре първо да презаредим напълно батериите. — Както обикновено, тази масирана стрелба с лазерите почти изтощи енергийните резерви на всеки кораб. Разбира се, с изключение на този. — Карл винаги внимаваше лазерната система на Небесния ангел да разполага с достатъчно енергия. — При това светене на слънцето два часа ще бъдат достатъчни за презареждането.

— Добре. На кого още трябва да ходим на гости в този сектор?

— Според записите в „Господаря Монкалм“ на сто и четиридесет мили на север оттук има селище, наречено Мечи град. Населението е деветстотин и осемдесет души, ако може да се вярва на тези записи, но се съмнявам в това. Те са снабдявали „Господаря Монкалм“ с дървесина, кожи и риба. Ако пустошта вече не е погълнала и техните земи.

Джан кимна. Някога пустошта не понасяла добре планинските райони с ниските им температури и недостига на кислород, но сега вече настъпваше навсякъде.

— Много добре! Значи ще се насочим натам. Ще се разположим около града през нощта и ще поднесем на обитателите на Мечи град истинска изненада, щом се събудят утре.

Тя се обърна и тръгна към асансьора, но роботът заприпка след нея.

— Джан, има още нещо…

Тя спря.

— Какво?

— Американосите от „Ароматния бриз“ искат да приемеш техни представители, за да обсъдите оплакванията им.

— Вече знам какви са им оплакванията.

Американосите, чийто Небесен Господар — „Господарят Панглот“ бе унищожен, се бунтуваха срещу принудата да делят жизненото си пространство с остатъците от първите обитатели на „Ароматния бриз“ — японците, техните омразни врагове. Тя знаеше, че условията на живот във въздушния кораб не са особено добри, но точно сега нищо не можеше да се направи. Когато прибави още Небесни господари към своята флотилия, ще разпръсне по тях още Американоси, за да облекчи напрежението.

— В момента нямам време да приемам никакви представители! — рязко отсече и се отдалечи.

Взе асансьора до следващия етаж, после платформа я пренесе до жилището й на около половин миля.

В хола на пода седяха мъж и малко момче. Заедно се опитваха да подредят сложна мозайка. Мъжът беше Киш — единия от двамата оцелели мъже от Минерва. А момчето — нейният син Саймън. Щом тя влезе, той скочи с блеснали очи и притича до нея.

— Ти си дойде! — викна момчето и здраво обхвана с ръце кръста й, като притискаше буза в корема й. Тя го погали по главата и му се усмихна.

— Здравей, миличък. Добро момче ли беше?

Киш, който се бе изправил, също дойде по-наблизо усмихнат.

— Чудесно се държа, госпожо. Както винаги. Както винаги.

Тя въздъхна безмълвно и побутна Саймън към дивана. Радостно се тръшна на възглавниците, без да пуска Саймън. Той се сви на кълбо до нея. Киш каза:

— Госпожо, искате ли нещо за освежаване?

— Не искам храна, само нещо за пиене. Да е студено и да е повечко.

Тя гледаше Киш, докато той излезе от стаята. От двамата мъже от Минерва той й беше по-симпатичен, някога си беше мислила дали да не роди деца от него, за да опази поне мъничко от генетичното наследство на Минерва, но благодарение на Саймън трябваше да промени плановете си.

Саймън…

Колко дълго още трябва да чака, за да се увери? За да бъде абсолютно сигурна? Тя го погледна нежно. Той си беше съвсем нормално малко момче. Е, не съвсем. Едва що бе навършил две години, но по физическото и умственото си развитие доближаваше четиригодишните. Всъщност с интелекта си изглеждаше и доста по-голям. Но това беше единственото отклонение от нормата и може би Саймън просто по природа си беше предразположен към ускорено развитие. Защо трябва да намесва и Майлоу в това…

Тя потрепери само от мисълта за неговото име. И отново се разтрепера от спомена за онази нощ в пустошта, когато Майлоу отново и отново влизаше в нея, а телата им се търкаляха по смрадния килим от гъбички, плътно покрил почвата. Тогава тя забременя. И после, в момента на върховното си тържество разбра, че е бременна от него и очакваше с детето да се случи всичко най-лошо. Знаеше, че бе променил напълно тялото си с генно инженерство и се страхуваше, че тези промени ще се пренесат в плода.

Нейната любима Сирай също се плашеше от това и я умоляваше да направи аборт. Но Джан бе отказала. Чувстваше се длъжна да задържи детето, но обеща на Сирай, че ако то прояви някоя от чудовищните черти на Майлоу, веднага ще го изолира напълно.

Но това не задоволи Сирай, която бе отказала да спи с Джан и отиде да живее в друга част на кораба. За ужас на Джан, тя настояваше момчето да бъде убито след като се роди. Джан се надяваше, че като мине време и Саймън не прояви никое от качествата на своя зловещ баща, Сирай ще омекне и ще подновят връзката си. Но и след две години Сирай не променяше мнението си за Саймън, продължаваше да го нарича „онова нещо“.

И Джан не можеше да се освободи от страховете за Саймън, но с всеки отминал ден те избледняваха, тя все повече се уверяваше, че Майлоу не може да протегне ръце от гроба, за да направлява своя син. Майлоу отдавна беше мъртвец, стъпкан от металните крака на лудия Езекиил. Всичко, което бе останало от него, представляваше един високомерно проблясващ череп. Джан го държеше заключен в шкаф в своята спалня. Не можеше да разбере защо не го е метнала от някоя тераса още преди години. Неведнъж изпитваше желанието да го направи, но все се разколебаваше в последния момент и връщаше черепа в мястото му за покой. Може би защото въпреки страха си от Майлоу, тя смяташе, че му дължи нещо. В края на краищата, няколко пъти бе спасявал живота й.

Внезапно осъзна, че Саймън я пита нещо, но бе прекалено затънала в мисли за Майлоу и не го чу.

— Какво, миличък?

— Казах, ще излизаш ли пак днес? — повтори той.

Гледаше я втренчено и напрегнато. Ако нещо в него можеше да се нарече недостатък, това беше вечното му безпокойство. Бе направила всичко възможно да му създаде усещане за сигурност, но той си оставаше нервно дете. И тя знаеше — напрежението му винаги се усилва, когато нея я няма. Но сигурно е нормално малките момчета да са крайно привързани към майките си?

— Не, миличък, днес повече няма да излизам — увери го тя.

Изразът на облекчение, появил се на хубавото му личице, наистина я трогна. Не, в детето нямаше нищо от Майлоу, беше сигурна в това.

Нали беше сигурна?

Глава четвърта

— Сир, сега започваме спускането — прошепна барон Шпанг.

Дук дьо Люсан отвори очи и надникна през прозореца. Далече под тях „Мечът на исляма“ изглеждаше плашещо малък. Всъщност, всички Небесни Господари му изглеждаха плашещо малки. Беше объркващо за всеки, свикнал да смята един Небесен Господар за цял, завършен свят, да го види толкова нищожен на фона на привидно безкрайния океан.

Пилотът на планера наистина бе започнал спираловидното спускане и дукът се надяваше то да завърши с кацане върху „Меча на исляма“. Дукът се насили да държи очите си отворени по време на спускането, би искал да престане и този огън в стомаха му. А сега пък, за да направят нещата още по-непоносими, започнаха спазми в червата му. Крехкият планер зловещо поскърцваше в полета си и дукът въобще не би се изненадал, ако той в миг се разпаднеше на парчета.

„Мечът на исляма“ бързо растеше пред погледите им, скоро с доближаването на планера към него той вече изглеждаше на дука истински величествен Небесен Господар. Лека-полека се отпусна. Даже и за него беше ясно, че на пилота никак няма да му е трудно в осъществяването на въздушната среща.

След минута планерът се носеше ниско над външния корпус на „Меча на исляма“, който бе забавил движението си и обръщаше кърмата си по вятъра, за да улесни кацането. В прилив на вдъхновение пилотът умело докосна корпуса точно в началото на обозначената писта за кацане. Дукът хлъцна, защото планерът грубо заподскача по корпуса, но пилотът бързо го спря. Толкова бързо, че летателният апарат замря на двадесетина ярда от задържащата мрежа, опъната върху Небесния Господар. Малко по-нататък бяха закрепени три планера с различни конструкции.

— Добре беше! — искрено каза дукът на своя пилот. — Върни ме на „Господаря Мордред“ по същия начин и един месец ще получаваш двойна дажба.

Техниците от „Меча на исляма“ избързаха напред, за да закрепят планера. Зад тях идваше почетната стража от облечени в черно воини. Двамата рицари на дука, достатъчно внушителни в церемониалната си броня от сребърни брънки и със стърчащи от нараменните кобури автоматични пистолети калибър 45 слязоха първи от планера. Последва ги Шпанг, който помогна на дука да излезе от кабината. Воин от почетната стража пристъпи напред и склони глава пред дука. Както при останалите воини, лицето му беше почти изцяло закрито от увития около главата му черен плат, виждаха се само очите.

— От името на моя господар Ел Рашад, приветствам ви с добре дошли в „Меча на исляма“ — каза той с твърд акцент. — С ваше позволение ще ви придружа, за да ви заведа при Негово Великолепие.

Дукът кимна. Воините на Ел Рашад се подредиха от двете страни на дука и неговите спътници и предвождани от говорителя, двете групи тръгнаха достолепно между опънатите въжета към най-близкия люк.

После имаше дълго спускане с асансьор между стените на две от гигантските газови секции и продължително промъкване по няколко улици, претъпкани с хора и животни. И сега, както при предишното си идване, дукът се шокира от смесицата силни, остри миризми, които насищаха въздуха в закритите улици. Но най-силно го вълнуваше гледката на стари хора сред тълпите. Населението на „Меча на исляма“ принадлежеше към непоклатимо правоверна ислямска секта и затова между тях нямаше хора от Висшия стандарт. Затова и бяха подложени на отдавнашните, „естествени“ процеси на стареене. Но дукът не успяваше да си представи какво естествено има тялото ти бавно да се разпада и изхабява много години наред, докато накрая се срутиш мъртъв от натрупаните най-различни болести.

Лицата на някои стари мъже, които мярна по улиците, наистина изглеждаха твърде стари и той гнусливо се опитваше да не си представя какви ли са телата им под навлечените роби. Вероятно и някои от жените бяха също толкова стари, но пред хора те напълно закриваха лицата си и дукът не можа да ги види. Мисълта за тялото на стара жена му се стори още по-отблъскваща и той бързо се отърси от нежеланите картини на въображението си.

Неговата група и придружителите им минаха през богато украсен портал, пазен от тежко въоръжени стражи и влязоха в личните покои на Ел Рашад. Дукът вече бе идвал тук, но пак не можа да се ориентира в кривулиците и завоите на покритите с килими коридори. Накрая стигнаха до залата, в която Ел Рашад се съвещаваше с другите владетели на Небесните Господари. По стените и тавана на залата бяха окачени ярки платове, които създаваха впечатлението, че човек се намира в огромна палатка. В средата на залата сред дебелите килими имаше ниска овална маса. Около нея се бяха разположили другите четирима владетели, седнали със скръстени крака на големи възглавници. До тях стояха съветниците им, а останалите им хора бяха край стените. Докато дукът вървеше към масата, другите владетели обърнаха погледите си към него. От мястото си начело на масата Ел Рашад се обади с глас, натежал от презрение:

— А, ето го най-после и нашия съюзник християнина. Вече се страхувахме да не би вашият планер да се е разбил трагично в океана.

„Вече се надявахте, така е по-правдиво“, каза си дукът, докато с мъка се настаняваше на възглавницата и кръстосваше крака. Ел Рашад не правеше никакви отстъпки спрямо различаващите се обичаи на своите гости. Според дука и това беше начин ненатрапчиво да им показва своето превъзходство. Барон Шпанг застана на мястото си точно зад дука.

Дук дьо Люсан успя да се усмихне весело на Ел Рашад, който както винаги беше великолепен в своите черни и кърваво червени одежди.

— Благодаря ви за загрижеността. Искрено съм трогнат.

Говореше на езика, общ за всички тях — Американо, смесица от някогашните испански и английски.

Ястребовото лице на Ел Рашад се опъна от явния сарказъм на дука, после владетелят плесна с ръце. Слуга или роб припряно излезе от пролука в драпериите с поднос в ръце. Той постави пред дука малка чаша с черна течност и чиния с квадратни бели парчета. Дукът вече знаеше от опит, че те са нетърпимо сладки. Угощението за другите владетели вече бе поднесено.

Подчертано пренебрегвайки храната и напитката, дукът пак се усмихна на Ел Рашад и каза:

— Надявам се, братко мой небесен завоевател, че причината да свикате тази среща е важна. Въпреки наслаждението от всяка възможност да съм с вас и другите наши братя, в момента съм доста зает с някои домашни грижи в „Господаря Мордред“ и затова вашата покана дойде в донякъде неудобно за мен време.

Ел Рашад каза остро:

— Вашите домашни проблеми, каквито и да са те, нямат никакво значение в сравнение с целите на нашето общо начинание.

Дукът сви рамене.

— Лесно ви е да говорите така, о преславни владетелю, но както ви е известно, „Господарят Мордред“ не е в блестящо състояние… — „Разпада се би било по-точно“, печално си каза той. — … и условията в кораба в момента не са особено добри. Моите хора, въпреки дълбоката си любов и несъмнената си лоялност към мен, започват да стават, хм, неспокойни.

Презрението проблясна в очите на Ел Рашад.

— Един опитен владетел на Небесен Господар не би трябвало да среща трудности в упражняването на властта си над поданиците.

„Да ти го начукам!“, помисли дукът, засегнат от упрека. Но в този момент заговори господарят Масатан. Както предишния път, той носеше великолепното си наметало от разноцветни пера, златната лента на главата му също бе окичена с пера. „На този сигурно не му е трябвал и планер, за да дойде тук, мърмореше си безгласно дукът. Само е плеснал с ръце…“

Явно, господарят Масатан искаше да изкаже същите оплаквания като дука. В „Господаря Масатан“ храната също опасно намалявала, а хората страдали от студа. Неколцина вече умрели. Не можело така да продължава, ставало прекалено.

Дукът се оживи. За разнообразие този път нямаше да се окаже сам срещу всички. Още повече го зарадва сгъстяващият се мрак по лицето на Ел Рашад. И пак си зададе въпроса колко е стар този мъж. Дукът нямаше по какво да отсъди, защото целия си живот бе прекарал сред хора, които външно не изглеждаха на повече от тридесет и пет. По лицето на Ел Рашад личаха дълбоките бръчки, но се виждаше, че не е толкова стар, колкото бяха някои от мъжете по улиците.

Сега говореше господарят Торес. Дукът съсредоточи вниманието си върху него. Като останалите владетели от Америка и господарят Торес беше от Висшия стандарт, имаше гладка кожа на лицето, но то приковаваше погледа с остро ъгловатите си очертания и свирепите очи. Торес носеше туника без ръкави, сякаш изтъкана от златни нишки и подобно на господаря Масатан имаше златен обръч на главата си. Кожата му се отличаваше и с дълбокия си бронзов тен, мускулестите му ръце като че току-що бяха лъснати с парцал.

Дукът със съжаление чу, че макар Торес също да има проблеми, той гласува за продължаване на търсенето. После и принц Каракас каза мнението си (в сравнение с другите беше облечен много скучно — цял, от глава до пети гладък тъмносив костюм), като почти повтори думите на Торес. Дукът го напсува безмълвно. Трима срещу двама в полза на Ел Рашад. Реши да опита отново…

— Братя мои повелители — започна той, макар да се обръщаше само към Ел Рашад, — мога ли да направя следното предложение? Както знаете, „Господарят Мордред“ е в лошо състояние в сравнение с вашите кораби и все повече се превръща в пречка за вашето начинание. Ами че вие още преди няколко дни щяхте да стигнете до целта, ако не се бавехте заради жалките тридесет мили в час на „Господаря Мордред“. Затова, заради общото благо, предлагам да се оттегля от експедицията и бавно да се върна на север. Когато вече няма да сте спънати от моя нещастен кораб, търсенето на голямата морска станция ще потръгне забележимо по-бързо. Жалко, аз и хората ми ще пропуснем възможността да използваме техническите богатства, които тази станция, разбира се, съдържа. За съжаление като че се налага да направя тази жертва за успеха на вашето велико начинание.

Ел Рашад каза рязко:

— И дума да не става. „Господарят Мордред“ остава с нас. Загубихте гласуването. А търсенето ще продължи, докато намерим станцията. Причината да свикам това съвещание е предложението ми да се разделим на две групи, щом стигнем района на Антарктика. Така много по-бързо ще претърсим крайбрежните води на ледения континент.

Дук дьо Люсан кипна. Ел Рашад нямаше да се успокои, докато всички не пукнат от глад или не замръзнат. И заради какво? Заради нещо абсолютно безсмислено.

— Ел Рашад, трябва да се вслушвате в доводите на разума! — гръмко каза той. — Разчитате на чудо. Може би тази станция все пак е съществувала преди векове, но шансовете тя и обитателите й да са оцелели са изчезващо малки. По дългия си път насам срещнахме ли поне един морски комплекс или станция? Не! Предполагам, че отдавна са унищожени от Небесни Господари или от морски червеи, главоноги и други чудовища, които сега благоденстват из океаните.

Ел Рашад го удостои с яростен поглед.

— Ако си бяхте направил труда да погледнете океана, щяхте да видите, че признаците на морската пустош намаляват с напредването ни на юг. Очевидно е, че причина за това са по-ниските температури. Затова и шансът станцията да е оцеляла невредима са много високи, защото е още по на юг. Не, дук дьо Люсан, търсенето ще продължи, а вие и „Господарят Мордред“ ще участвате в него до края!

Дукът се усмихна насила и кимна на Ел Рашад.

— Разбира се, преславни повелителю. Както наредите.

Отново му се налагаше да помисли — каква все пак беше истинската причина Ел Рашад толкова решително да задържа него и кораба му като част от експедицията? Смътно и много неприятно подозрение се зараждаше в ума му. Страхуваше се, че Ел Рашад възнамерява да използва „Господаря Мордред“ като подвижен щит. Ако открият станцията, дукът ще бъде принуден да установи първия и предполагаемо водещ до бойни действия контакт, докато Ел Рашад и останалите чакат на безопасно разстояние, за да видят какво ще стане. Ако хората в станцията разполагат с оръжие от Старата Наука, „Господарят Мордред“ ще трябва да понесе удара, който вероятно ще означава края му. После удовлетвореният от проявата на мощ Ел Рашад ще направи крачката към помирение с обитателите на станцията и ще се опита да сключи сделка с тях за помощта им. Колкото повече обмисляше това, дукът виждаше тази вероятност като истинското обяснение. И нямаше какво да направи.

Погледна Ел Рашад и за миг очите им се срещнаха. Дукът се почувства като безпомощен гълъб, гледащ неумолимия полет на ястреба към него.

— Още веднъж настоятелно съветвам незабавно да се върнем в убежището! — каза програмата на Играчката.

— Аз пък казвам не. Оставаме тук — твърдо отвърна Рин.

Умът и тялото му звъняха от вълнение. Случило се бе нещо различно! И знаеше, че животът му никога вече няма да бъде същият. Скоро след като забеляза наближаващата флотилия Небесни Господари, той измисли план, но зависеше от поведението на програмата. Досега нещата вървяха добре — компютърът го подканяше да бягат, но явно не бе програмиран да поеме направо управлението на Играчката в такова положение. Възможно бе и програмистът — несъмнено някоя друга програма — просто да не е предвидил подобно положение.

Небесните Господари скъсяваха разстоянието съвсем бавно. Рин беше сигурен, че могат да летят и по-бързо, но някаква причина ги караше да поддържат тази ниска скорост. Усещаше нетърпение.

— Колко им остава до твоята проклета граница? — попита той.

— По-малко от половин миля — каза компютърът. — Рин, наистина трябва да се махнем. Защо не се потопим? Струва ми се, че ловът, би бил добър днес.

Рин не успя да въздържи смеха си. В женския глас се бяха промъкнали подмазвачески нотки. Самоувереността му укрепваше. Беше хванал програмата за нейните несъществуващи ташаци.

— Издигаш се. До височина пет хиляди. После я поддържаме.

Програмата възрази, но изпълни заповедта. Играчката се издигаше бързо.

— А сега колко им остава до границата? — попита той, когато Играчката достигна посочената височина.

— Три от въздушните кораби вече навлязоха в територията ни. Другите два ще направят това всеки момент — неохотно му каза програмата.

Рин кресна от радост и заудря с юмруци по облегалките на креслото.

— Тръгвай напред. Бавно. Да речем, с петдесет мили в час.

— Категорично не те съветвам да предприемаш подобни действия! — каза програмата, макар че вече изпълняваше заповедта.

Рин гледаше екрана като омагьосан, а Играчката летеше към приближаващите Небесни Господари. И те все по-силно го впечатляваха с размерите си. Бе ги научил още от историческата си програма — дълги над една миля и към хиляда стъпки в най-широката си част, но това въобще не го бе подготвило за гледката.

Увеличаваше изображението на Небесния Господар точно пред него, докато не запълни екрана. Сега различаваше подробности — множеството оръдейни кулички и лъскавите като стъкло плочки, които май покриваха почти изцяло горната част на корпуса. Порови в паметта си и откри отговора — те бяха слънчеви батерии, основният източник на енергия за Небесните Господари. Съдържаха вещество, създадено с генно инженерство, което приличаше на хлорофила и превръщаше слънчевите лъчи направо в електричество.

Играчката бързо летеше към флотилията и Рин се колебаеше на кой от огромните въздушни кораби да кацне. Още се опитваше да избере, когато Играчката каза:

— Радарът откри седми летателен апарат в околността.

— Още един Небесен Господар ли?

— Не. Значително по-малък е. Виж. — Екранът примигна, после показа крехка конструкция с твърде дълги крила. В кабината отпред се виждаха хора.

— Искам да го огледам отблизо — заповяда Рин.

Дук дьо Люсан беше толкова разгневен от начина, по който завърши съвещанието, че не се сещаше за страха си от летенето докато планерът го отнасяше към „Господаря Мордред“. Той даже не реагира на разтревожения вик на пилота, но когато планерът рязко зави, привичният ужас на дука веднага си взе своето.

— Какво става? — кресна той. — Ще паднем ли?

— Сир, погледнете надясно! — изрева пилотът през рамо.

Дукът и барон Шпанг едновременно надзърнаха през прозорчето. Баронът изруга. Дукът прехапа устни и едва изграчи:

— Но какво е това?

До тях, само на няколко стъпки от края на крилото, летеше приличащ на сълза метален предмет. За дука най-невероятното в него беше, че въпреки немалките си размери, той нямаше криле. Всъщност нямаше никакви видими особености, освен няколко вдлъбнати отпред и отзад.

— Ел Рашад — простена дукът. — Изобретил е някакво тайно оръжие и ще ме унищожи с него!

— Това не може да идва от „Меча на исляма“ — каза барон Шпанг. — От нещата на Старата Наука е. Ако Ел Рашад притежаваше такъв апарат, той въобще нямаше да се занимава с експедицията.

Тайнственият заплашителен предмет внезапно изчезна.

— Отиде си! — облекчено викна дукът.

— Не — обади се пилотът след няколко секунди. — Точно зад опашката ни е. Толкова близо е, че нашите стрелци не могат да го нападнат, без да улучат и нас.

— И какво можем да направим? — попита Шланг.

— Нищо! — отговори пилотът.

Глава пета

Този път планерът така се стовари върху корпуса, че ги разтресе до мозъка на костите, пилотът очевидно повече следеше странната машина, която не изоставаше от тях. Зъбите на дука изтракаха от удара, усети вкуса на кръв в устата си. Накрая планерът спря подскоците си, но на стотици ярдове от пистата за кацане. Фигурките на техниците се сториха на дука потискащо дребни в далечината. Той чу отварянето на вратичката. Неговите рицари излизаха от планера.

— Сир, останете тук — каза Шпанг, докато разкопчаваше предпазния си колан.

— Не! — отсече дукът.

Чувстваше се като в капан. Ако има опасност да бъде убит, по-добре да е на открито. И той изскочи навън веднага след барона.

Загадъчната летяща машина се беше разположила само на двадесетина стъпки зад планера. Тя тихо бучеше. Звукът бавно затихна и нещото замря безмълвно. Дукът приклекна до планера. Двамата негови рицари се прикриваха, доколкото можеха, зад опашката. Бяха насочили пистолетите си към нашественика.

До рамото му баронът се обади сред свистенето на вятъра:

— Знаете ли, мисля си, че…

Прекъсна го отварянето на люк в средата на металния апарат. Дукът погледна назад. Техниците идваха към тях през разделящото ги пространство на корпуса. Надяваше се да са дали сигнала за обща тревога, който ще доведе горе и воини. Пак насочи вниманието си към нахлулия при тях апарат, точно навреме — от него се измъкна с краката напред един мъж.

— Не стреляйте! — предупреди баронът.

Дукът се запита дали това е разумно решение. При по-внимателен оглед мъжът се оказа доста млад. Носеше плътно прилепнала бяла униформа в яркозелено и като че нямаше оръжие. Застана до машината си с ръце на хълбоците и ги заразглежда едва ли не нагло. Очите му се спряха на дука и усмивката му грейна още по-широка.

— Кой сте вие? — викна баронът. — Откъде идвате? И какво искате от нас?

Чужденецът не отговори. Все така ги оглеждаше и явно се забавляваше.

Техниците дойдоха най-после. Присъствието им задължаваше дука да опази достойнството си, той стана и вдигна ръка към младежа.

— Аз съм дук дьо Люсан, владетел на този Небесен Господар — „Господаря Мордред“ — извика със заповеден тон. — Назовете се!

Все още усмихнат, младежът каза:

— Рин… Робин.

— Откъде сте? — попита баронът, който също стана. — И как така говорите нашия език?

Чужденецът сви рамене.

— Преди да ви кажа откъде идвам, трябва да обсъдим делово някои въпроси. Колкото до езика ви, аз говоря много езици. Може да се каже, че имах предостатъчно свободно време за такива занимания.

Дукът беше озадачен. Делово? Погледна Шпанг. Баронът не криеше вълнението си. Наведе се към дука, почти допря устни до ухото му.

— Разбирате ли какво означава всичко това, сир?

— Не — отвърна дукът.

Казваше истината.

— Значи Ел Рашад е бил прав! Станцията съществува! Този младок и машината му би трябвало да са оттам!

На дука му трябваше време да осъзнае налагащите се изводи. Излизаше, че Ел Рашад не е гонил призраци. Имаше станция, пълна с технологии от Старата Наука.

— Той е техен представител! — възбудено каза на барона. — И дойде при нас!

— Точно така — каза баронът.

— Но това променя всичко, нали? — промърмори дукът, все още изумен.

— Наистина е така, сир.

Рин заповяда на Играчката да лети точно зад опашката на крехкия планер, когато той се насочи надолу към Небесния господар — искаше да е сигурен, че няма никой да стреля по него. По време на цялото спускане Играчката не спираше протестите си. Рин не я слушаше. Ясно беше, че в това положение и в границите на определената територия от програмата тя няма власт да отменя заповедите му.

Кацна върху корпуса на Небесния Господар съвсем близо до планера. Гледаше екрана и чакаше. Почти веднага от планера се измъкнаха двама мъже. Носеха ризници и държаха в ръце пистолети. Прикриха се зад опашката на своя летателен апарат. Появи се още един мъж, после още един. От далечината идваше друга група мъже.

— Излизам — осведоми той Играчката.

— Наистина не те съветвам да правиш това, Рин. Тези хора са въоръжени. Предлагам да се връщаме у дома. Какво ще кажеш, Рин? Какво ще правим? Сигурно вече си гладен.

— Казвам да насочиш сензорите и лазерите към двамата мъже с пистолетите. В мига, когато прецениш, че искат да стрелят, унищожи оръжията им. Сега отвори люковете.

Играчката се подчини. Свеж студен въздух нахлу в кабината. Рин се измъкна навън и скочи върху корпуса на въздушния кораб. Вятърът беше силен. Сърцето му биеше ускорено — от вълнението и донякъде от страх. Погледна мъжете пред себе си. С любопитство отбеляза, че носеха средновековни дрехи или поне много приличаха на такива. Развесели се, защото му напомни за героите от „Приключенията на Робин Худ“. А единият от тези хора даже носеше корона, украсена със скъпоценни камъни. Мъжът беше с приятна външност, имаше остра черна брада и дрехите му изглеждаха великолепни в сравнение с останалите. Явно това беше господарят.

Мъжът до него извика някакъв въпрос, след кратък размисъл Рин определи езика като вариант на Американо. В това време пристигна друга група. Макар че всички носеха различни инструменти на коланите си, нямаха оръжия. Първият мъж се изправи и с дълбок плътен глас съобщи кой е. Тогава вторият мъж повтори въпросите си. Рин бързо обмисляше ставащото. Късметът му работеше. Веднага бе установил контакт с владетел на Небесен Господар. А сега е време за втората част от неговия план…

Каза на втория мъж с червеникава коса и буйна брада със същия цвят, че иска да обсъди с тях делово предложение. Двамата си зашепнаха, после чернокосият каза:

— За мен е голямо удоволствие да ви приветствам като наш гост в „Господаря Мордред“. Ако сте склонен да приемете, бихме могли да продължим нашия разговор на по-уютно място.

Рин му се усмихна.

— Ще бъда щастлив да приема, но първо трябва да се погрижа за нещо.

Те го гледаха с подозрение, докато се обръщаше и влизаше през отворения люк на Играчката. Настани се в кабината.

— Най-после — въздъхна Играчката. — Ще затворя люковете и веднага отлитаме.

— Не си прави труда — каза й Рин.

Пресегна се и натисна бутона, с който изключи компютъра. Екраните угаснаха, изчезнаха всички светлини по пулта. Сега Играчката беше напълно бездейна. Рин се върна навън, сам затвори и херметизира люка. Обърна се към вече доста голяма тълпа от наблюдаващи го небесни хора.

— Моля ви, не ме разбирайте неправилно — гръмко започна той с поглед в дука, но за да го чуят и всички останали, — но първо трябва да се освободим от някои неприятни въпроси. Моят апарат е миниран. Всеки опит някой да влезе или да го разглобява ще завърши с взрив, който ще изкорми този Небесен Господар от носа до опашката. — Спря за миг и отново заговори: — Освен това, в главата си имам присадка, даваща ми пряка връзка с компютъра, който управлява моя апарат. Разбирате ли какво ви казвам? — Той се потупа по главата.

Дукът кимна.

— Радиовръзка, така ли?

— Точно така. Разбира се, сигурен съм, че общувам с безупречно честни хора, но трябва да подчертая възможността да изпратя мигновена заповед на компютъра да се самоунищожи. И пак ще последва взрив. За съжаление се налага да отбележа, че моята смърт също ще накара апарата да се самоунищожи. — Той пак спря за малко. — Остава ли поканата в сила, след като прецените риска за вас и вашите хора от присъствието ми във въздушния ви кораб?

Дукът и неговият съветник се спогледаха. От тълпата около тях се чу приглушено мърморене. Рин забеляза лекото кимване с глава на съветника. Дукът се обърна към Рин с напрегната усмивка.

— Разбира се, поканата остава в сила, ъ-ъ-ъ, Робин. Давам ви моята дума, че в „Господаря Мордред“ няма да ви се случи нищо лошо.

Рин беше доволен. Сега можеше да бъде сигурен, че неговият блъф е успял.

— … и за да се справим с тази надвиснала заплаха, дойдохме да търсим вашата океанска станция, с надеждата, че бихме могли да купим технологии от Старата Наука, за да ги използваме като оръжия. Вашата станция беше последният ни шанс и не липсваха съмнения, че още съществува. Компютърните записи, в които се споменаваше за нея, са и твърде стари, и не особено богати на подробности. Някои сред нас даже бяха готови да се откажат, но… — дукът изразително вдигна ръце, — … ето ви пред нас като живо потвърждение за съществуването на станцията.

Младежът се бе изтегнал удобно в огромно кресло. Сега изглеждаше напълно спокоен, макар че преди това бе помирисал недоверчиво чашата с вино, поднесена от един слуга. „Не! — бе го уверил дукът. — Няма упойка! Уменията на моите хирурзи съвсем не са достатъчни, за да премахнат присадката, ако изобщо я открият, без да ви убият. Освен това, сигурен съм, че само ако усетите въздействието на упойка, ще имате предостатъчно време да изпратите на апарата сигнал за самоунищожение“. Младежът се поколеба още миг и отпи от чашата.

— Е добре — каза дукът, — разказахме ви защо се намираме във вашето небе. Ваш ред е да ни разкажете за своя дом.

— Да — добави барон Шпанг, наведе се напрегнато напред в креслото си. — Къде точно се намира?

Младежът се разсмя.

— Даже ако можех да ви заведа в Шангри Ла, страхувам се, че би било невъзможно да се договорите за нещо с Елоите.

Баронът се намръщи и погледна дука. Не по-малко озадачен, дукът каза на Робин:

— Шангри Ла? Елои? Какво искате да кажете?

Преди Робин да отговори, чу се настоятелно почукване по вратата на личната приемна на дука. В първия миг той се подразни, но веднага се разтревожи. Бе заповядал да не ги безпокоят. Значи се е случило нещо неприятно…

— Влез? — викна той и в стаята нахлу един доста задъхан техник.

— Сир, получихме съобщение от „Меча на исляма“, лично от Ел Рашад. Иска да се свърже направо с вас, сир. Незабавно.

Дукът се отпусна. Сигурно телескопите на „Меча на исляма“ са проследили обратния полет на неговия планер и са засекли и машината на Робин. Усмихна се на мисълта какво би трябвало да се върти в ума на Ел Рашад. Метален летящ апарат, който несъмнено принадлежи на Старата Наука, бе кацнал на „Господаря Мордред“. Какво би могло да означава това? Какво става? Дукът се разсмя неудържимо и каза на потящия се техник, който май бе тичал по целия път от обсерваторията:

— Кажете на преславния повелител, че в момента съм твърде зает, за да общувам с него. Ще му се обадя по-късно.

Техникът се втренчи в него, после кимна колебливо.

— Да, сир — и тичешком напусна стаята.

Все още ухилен, дукът пак се обърна към Робин.

— Та какво казвахте?

— Точно щях да ви кажа, че „Шангри Ла“ е името, дадено на убежището от обитателите му, а „Елои“ е името, което тези обитатели избрали за самите себе си. Това, разбира се, станало отдавна, когато Елоите още имали чувство за хумор.

Робин изпразни чашата си и я протегна. Слугата му наля още, без да се бави. Дукът пак не можеше да разбере казаното.

— Нещо не схващам — каза той.

— Аз също — обади се барон Шпанг. — Какво имахте предвид, като казахте, че би било невъзможно да се договорим с Елоите?

— Много отдавна Елоите се променили. До такава степен, че вече не бих ги нарекъл човешки същества.

— Но вие — отбеляза дукът, — идвате от станцията и сте човек.

— Да, но аз не съм Елои. Аз съм отклонение. Грешка.

— Моля ви, обяснете — каза дукът.

— Ще се опитам. Вижте, Елоите не се размножават, но имат доста солиден запас от сперма и яйцеклетки. Генетичен материал от Висшия стандарт, взет от самите тях още когато били хора. Елоите са безсмъртни и Шангри Ла е почти неуязвима, но винаги има вероятност от злополуки. Последната била преди точно двадесет и една години. Нарушила се херметизацията на един от люковете и част от убежището се наводнила, преди централната програма да направи нещо. Двама Елои загинали. Така че взели от запасите две яйцеклетки и ги оплодили с два от сперматозоидите. После в зародишите трябвало да бъдат вкарани цяла поредица синтетични вируси, за да променят тяхната ДНК и те да се превърнат в Елои. Но това се случило само с единия от зародишите. На другия било позволено да се развива непроменен, поради, както ми казаха, обикновена повреда в някаква част от компютърния хардуер. Смешно е, но за всяка грешка софтуерът обвинява хардуера. Но както и да е, появил съм се аз.

Робин дръпна мощна глътка от виното. Дукът погледна въпросително барона, който леко сви рамене.

— Ъ-ъ, тези Елои, щом не са хора, какво са? — каза баронът, опитвайки се да прикрие скептичния тон в гласа си, макар че дукът веднага го забеляза. Сам той трудно се справяше с недоверието си. — Да не са чудовища?

Робин помълча, преди да отговори.

— Да, в определен смисъл, но никога не бихте го помислили, ако ги видите. Те са дребни и с крехко телосложение, приличат на елфи. И са доста хубави…

— И мъжете ли, не само жените? — любопитно каза дукът.

Робин завъртя глава.

— Те не са нито мъже, нито жени. Просто Елои. Казах ви, те не се размножават. Нямат полови органи. Безполови са.

Дукът се стресна.

— Кастрирали са се? Но защо? Да не са монаси?

— О, точно обратното. Въобще не можете да ги наречете аскети.

— Но защо са си причинили това?

Младият мъж пак протегна чашата си. Щом слугата я напълни, той каза:

— За да ви обясня какво са Елоите, трябва да се върнем към времето преди Генетичните войни. Според това, което са ми казвали, убежището първоначално било изследователска станция под контрола на Обединените нации. Учените с различни специалности били там, за да наблюдават въздействието върху околната среда в Антарктика от разработването на полезните изкопаеми. Те се занимавали и с атмосферните процеси, и с дълбоководни изследвания на южните морета. После, в годините непосредствено преди Генетичните войни, станцията давала подслон на учени — предимно микробиолози, които не искали да работят за Корпорациите. По това време вече не била под защитата на Обединените нации — те отдавна се били разпаднали. Но я издържали съчувстващи богати хора, които се противопоставяли на Корпорациите. И станцията се превърнала в плаваща крепост, която могла да се крие дълбоко под водата.

В тази изолирана среда учените не били засегнати от Генетичните войни… поне физически. Докато наблюдавали разрухата след войните и опустошенията, които проектираните епидемии сеели сред остатъците от населението на света, те стигнали до извода, че човечеството е обречено. Точно тази обща безнадеждност за бъдещето на човешката раса породила идеята да превърнат себе си в … ами, нещо друго.

— И всички тези хора решили да станат безполови? — попита барон Шпанг неразбиращо. — Трудно ми е да повярвам.

Робин се намръщи и сведе очи към чашата си. Накрая каза:

— Много ми е трудно да ви обясня точно какво представляват Елоите и как са стигнали дотук. Елоите съществуват в постоянно състояние на… — той вдигна чашата, — … на наркоза. Но не тълкувайте това неправилно, те не са просто пияни. Така променили химията на телата си, че мозъците им непрекъснато се къпят в някои естествени вещества и те ги правят щастливи до опиянение. Но за да стигнат до това състояние, трябвало да бъдат променени и самите тела, затова нямат полови органи. Свързано е по някакъв начин с поддържането на хормоналното равновесие — хормоните, отделяни от половите органи, биха направили невъзможно това състояние. — Той погледна двамата си събеседници. — Успяхте ли да разберете?

Дукът кимна, защото вярваше, че смътно е схванал смисъла на обяснението. Тези елфи, чрез магията на Старата Наука, си бяха осигурили вечно пиянство. Изглеждаше привлекателно, но не му харесваше идеята да се раздели с ташаците си, за да постигне блаженството.

Тази част от разказа явно мъчеше и барон Шпанг, защото той каза:

— Все пак, трудно ми е да повярвам, че всички тези хора са се съгласили да ги осакатяват хирурзите.

— Не е имало никаква хирургия — малко уморено му каза Робин. — Но вие сте прав, не всички били съгласни с промяната, която означавала завинаги да се откъснат от човечеството. Някои се опитвали да докажат, че възможностите на станцията трябвало да се използват в помощ на оцелелите от войните, колкото и безплодни да бъдат подобни опити. Тези хора, малцинството, един по един напуснали станцията, готови да срещнат рисковете на външния свят.

Всички замълчаха. Дукът стрелна с поглед барона, който замислено подръпваше брадата си.

— Е, барон Шпанг, какво бихте казал?

Баронът промълви бавно:

— Струва ми се, нашият гост ни обясни, че тези елфи не могат с нищо да ни бъдат полезни.

— Напълно прав сте — каза младежът. — Общуването с тях или по-скоро опитите за общуване с тях са истински кошмар. Аз най-добре зная това, опитвал съм години наред. А и не бихте могли да стигнете до тях по никакъв начин. Убежището е под леда някъде из шелфа, даже аз не зная точно къде. Компютърът в моя апарат знае, но няма да ви свърши работа. Приятели мои, забравете елоите, защото и без това вече имате каквото ви трябва.

— Наистина ли? — обади се дукът.

— Ами да — ухили му се младежът и протегна чашата си за още вино. — Имате мен. Оръжията в моя апарат — под мой контрол, са предостатъчни да се справим с онзи тайнствен Небесен Господар, който ви вдъхва такъв страх.

Дукът го погледна недоверчиво.

— И защо имате желание да ни помогнете?

— Защото ми давате средството да избягам от Елоите и досадното им убежище. Най-после ще бъда свободен!

Озадачен, дукът каза:

— Но нали си имате средството. Онзи апарат.

Робин поклати глава.

— Не е с голям обсег. Но вашият въздушен кораб може да пренесе и него, и мен на север и обсегът му няма да е пречка. Обаче това е само част от моята цена.

Дукът се наведе напред в креслото си.

— А мога ли да попитам каква е останалата част?

— Първо, искам дрехи като вашите… и сабя — настоятелно каза младежът.

Дукът бе очаквал всичко друго, но не и това.

— Искате… дрехи?

Робин посочи своя цял комбинезон.

— Толкова е скучен в сравнение с вашите облекла. Вие тук имате стил, съвсем като в „Приключенията на Робин Худ“!

— Като в какво? — тъпо попита дукът с поглед в барона, но и той явно не разбираше молбата на младежа.

— Няма значение. Само ми дайте от вашите хубави дрехи, една сабя и…

Той се запъна смутено и гласът му замря.

— И какво? — попита го дукът.

Лицето на младежа почервеня.

— Казах ви, на двадесет години съм и целия си живот прекарах с Елоите в онова убежище. А нали Елоите са безполови…

На дука му трябваха няколко секунди да разбере за какво му говори, после се разсмя.

— А, искате жена! — Но му хрумна друга мисъл и той добави: — Или предпочитанията ви са към другия пол?

Младежът се изчерви още по-силно.

— Не. Всичко, от което имам нужда, е една жена. Предполагам, сред вашите поданици има и проститутки.

Дукът потри брадичката си.

— Да, момчето ми, така е. Всъщност в „Господаря Мордред“ те май са прекалено много. Но като наш почитан гост и съюзник заслужавате нещо по-добро от обикновена проститутка.

— О, нима?

Явно бе събудил интереса на младежа.

— Да, струва ми се, че зная идеалната жена за вас. Тя е аристократка. По-точно, принцеса. — Дукът отново гръмко се разсмя.

Глава шеста

— Сериозно ли говорите, господарю? — попита барон Шпанг. — Да дадете дъщеря си на този… на това чудато същество.

— Ама разбира се! — безгрижно отвърна дукът. — Време е да си заслужи прехраната.

Бяха само двамата в приемната на дука. Доста пийналият младеж бе придружен до луксозен апартамент, чийто дотогавашен притежател беше изхвърлен набързо. Баронът крачеше из стаята, имаше угрижен вид.

— Сир, не разбирам защо. И най-обикновена мръсница би задоволила сексуалните му апетити. Искам да кажа, че още не знаем даже дали ни казва истината. Освен това, той е земен жител. Кой знае какви болести би могъл да носи в себе си. Бихте изложили на риск живота на принцеса Андреа.

— Лесно е да се види, че той не е обикновен земен жител — каза дукът. — А онова негово убежище е било изолирано от човешката раса още отпреди Генетичните войни.

— Той го казва — отбеляза баронът.

— Склонен съм да допусна, че говори истината. Онзи негов апарат не е зрителна илюзия, нали? И ако застане на наша страна, всичко се променя. Но проблемът е, че трябва да зная дали мога да му се доверя. Искам да е в моята власт, и то напълно. Точно Андреа трябва да постигне това. Ето един здрав млад мъж, който — ако казва истината — е израсъл в свят, лишен от жени. Представи си само отчаянието му! И си представи има ли изобщо шанс срещу Андреа — поразително красива, а е и най-коварната кучка, която съм виждал, даже в сравнение с моята съпруга. Уверявам те, само часове ще й трябват, за да стане той неин безпомощен роб.

Баронът спря и зарови пръсти в брадата си.

— Е да… може би. Но какво ще каже самата принцеса Андреа? Може би няма да е склонна към, ъ-ъ-ъ, интимна връзка с този чужденец.

Едната вежда на дука се вдигна.

— О, я стига, скъпи ми бароне — протяжно измърмори той. — Познаваш дъщеря ми. Само като види този екзотичен красив младеж с великолепно телосложение и ще й потекат лигите. Той е безкрайно интересен в сравнение със сегашната сбирщина нищожни нейни приятелчета. Не, не мисля, че ще откаже да ме подпомогне. Пък и няма да има възможност за избор.

— Няма да направя това! — изкрещя Андреа.

— О не, котенцето ми, ще го направиш. И още как! — спокойно каза дукът.

— Да се любя с някакъв си мръсен земен червей? Никога!

Бузите й пламтяха от гняв, колкото и да беше смешно, тя тупна с крак по пода. Дукът я наблюдаваше безстрастно от дълбините на креслото си.

— Казах ти вече, скъпа, той не е някакъв си земен червей. И доброто му отношение към нас е жизнено важно. За мен. За тебе. За всички нас. Но не мисля, че ще го направиш насила. Момчето е много хубаво.

— Хич не ми пука колко е хубав! Няма да проституирам заради тебе!

— Тогава смятай, че проституираш заради себе си, котенце!

— Какво се опитваш да ми кажеш?

— Искаш да се върнем на север. С този младеж и неговата летяща машина вече имам сили да се противопоставя на Ел Рашад и останалите. Но искам да знам, че мога да се доверя безусловно на младежа и че ще направи каквото му кажа. Не мога да го накарам насила, вече ти обясних защо. И затова имам нужда от тебе, мила моя. Ако успееш, ще ти бъда много благодарен. Ще имаш всичко, което твоето извратено малко сърчице поиска, стига да е по силите ми да ти го дам.

Лицето на Андреа се смекчи, но в очите й нямаше доверие.

— Обещаваш ли, татко?

— Кълна се в честта си.

Тя презрително изпръхтя — поведение, отбеляза дукът, което бе усвоила още докато пълзеше по коленете на майка си — но каза:

— Преди да реша, искам да видя този земен червей.

— Но разбира се, котенце…

Дукът се канеше да повика Шпанг, за да я съпроводи до стаите на младежа, но се появи още един техник. Дукът знаеше причината за идването му.

— Пак ли Ел Рашад? — осведоми се той.

— Да, сир. Според съобщението, той лично ще дойде в „Господаря Мордред“. До един час. Иска да говори с вас по неотложен въпрос.

Дукът се усмихна.

— Добре, добре… Ще трябва да извадим от шкафовете най-хубавото ни сребро. — Обърна се към дъщеря си. — Виждаш ли колко важен е нашият млад гост? И колко е важно ти и той да станете… хм, добри приятели?

Тя кимна.

— Още сега ще отида да го видя и ще ти кажа решението си.

Рин, или Робин, както вече се наричаше, лежеше лениво на широкото четирикрако легло и отново прекарваше пред мисления си поглед събитията от последните часове. Животът му се беше преобърнал по толкова чудноват начин, че донякъде се съмняваше дали някоя от неговите лукави програми не го е подмамила в наркотичен сън, в който преживява своя любим стар филм. Сега беше облечен в зелен клин, черни обувки от мека кожа, бяла копринена риза и червена куртка с издути ръкави. До него на леглото имаше сабя в ножница, прикачена към широк кожен колан. Дръжката беше украсена с плетеници от сребърен филигран. Е, признаваше, че дрехите са неудобни, но промяната след синтетичните тъкани възбуждаше приятно.

Още влизането в Небесния Господар предизвика вълнение, а и малко страх. Знаеше, че се държи като играч в хазартно залагане — пазеше го само неговата лъжа — но какво друго можеше да направи? Да включи отново програмата на Играчката, за да го отмъкне обратно във вечната скука на убежището? Не, по-добре да рискува живота си с надеждата, че най-после ще се отърве от Елоите.

Не знаеше какво да очаква от вътрешността на Небесния Господар. Неговите обучаващи програми съдържаха информация само до годините непосредствено след Генетичните войни, когато се появили Небесните Господари. После радиовръзките се разпаднали, защото някои гъбички били създадени специално за унищожаване на електронно оборудване. Знаеше какво са представлявали някога Небесните Господари — били Небесни Ангели, огромни, въздушни кораби, създадени с хуманитарни цели. Служели за летящи спасителни центрове в случай на бедствие — природно или причинено от човека. Били претъпкани с аварийни запаси и имали обширни спални, затова можели бързо да предоставят помощ и подслон на оцелелите от наводнения, земетресения, урагани и големи генетични „злополуки“ (Генетичните корпорации понякога правели грешки). Много от тях също били използвани като евтино превозно средство за Третия свят. След Генетичните войни навсякъде по света различни групи се сражавали за тях, в отчаяните си опити да избягат от епидемиите и другите страхотии на генното инженерство, които неудържимо върлували по планетата. Когато се разнесъл димът от битките, власт над Небесните Ангели естествено имали най-безмилостните насилници и това предопределило следващите събития. Небесните Ангели изчезнали, вместо тях се появили Небесните Господари, които скоро наложили игото си на нещастниците без късмет, все още живуркащи на земята.

След като се убеди, че Играчката е здраво вързана с въжета за външния корпус, Рин слезе в „Господаря Мордред“ и първото му впечатление беше, че всичко едва не се разпада. Люкове, стълби, асансьори, коридори — всичко беше поправяно и кърпено отново и отново през годините. Видяното по нищо не приличаше на картините от Небесните Ангели, които му показваше една от историческите програми. В тях се виждаха само блестящи коридори и безупречно работещи висши технологии. Но нямаше от какво да се учудва. В края на краищата онези картинки бяха отпреди четири века, а оттогава „Господарят Мордред“ очевидно бе претърпял множество премеждия.

Онези картини не му бяха дали представа и за огромните размери на Небесния Господар. Колкото и голям да изглеждаше отвън, вътре като че беше още по-вместителен и просторите на убежището му се струваха направо нищожни. Спускането с асансьора между внушителните газови секции беше смешно дълго (но пък и асансьорът не се движеше никак бързо, а на три пъти спря без никаква явна причина). Най-после вратите на асансьора се дръпнаха и откриха широка площадка, на която се бе събрала тълпа и имаше четириколка с впрегнати в нея две големи животни, в които Рин разпозна коне. Тълпата закрещя и тръгна напред, когато дукът и останалите се появиха от асансьора. Редица воини препречваха пътя й с алебардите си. Хората в тълпата вдигаха юмруци и гръмко изричаха ругатни. Рин се досети, че са насочени към дука. Не виждаше причина да се отнасят за самия него, беше сигурен, че новината за пристигането му още не е стигнала до населението на въздушния кораб.

Дукът се качи в откритата четириколка и махна на Рин да го последва. Докато Рин сядаше до него, дукът каза сухо:

— Моите верни поданици проявяват привързаността си към мен.

Рин жадно оглеждаше тълпата, надяваше се за първи път да види истинска жена, но всички така се бяха увили в шалове и качулати наметала, че беше невъзможно да определи пола на когото и да било. Както се взираше в тях, облачетата пара от викащите усти му показаха колко студено е в Небесния Господар. От излизането си от топлата утроба на Играчката беше твърде възбуден и напрегнат, за да усети истински вцепеняващата разлика в температурата. Ясно беше, че и да има отоплителна система в „Господаря Мордред“, тя не работи както трябва.

Щом и другите се качиха в четириколката, кочияшът припряно подкара конете. Започна друсането по покритата със слама неравна повърхност, воините подтичваха зад тях. Навлязоха в коридор, който се разшири до закрита улица с магазини и кръчми. Рин се захласна по тях, макар че преминаването им бе съпроводено с подигравателни крясъци и свиркане. Дукът махаше снизходително, сякаш приемаше поздравления.

Рин неспирно се оглеждаше за жени и като че забеляза няколко, но не беше сигурен. Много по-лесно му бе да види децата с най-различен ръст, но за тях също не можа да каже момчета ли са или момичета, толкова дрехи бяха навлекли по себе си.

В края на пътуването още веднъж влязоха в асансьор, но този път за малко, и се изкачваха. Излязоха в свят, напълно отличаващ се от онзи долу. Широките коридори бяха облицовани с хубаво полирани дървени плоскости, по които се виждаше изящна резба, а добре облечените хора по пътя им проявяваха подчертана почтителност към дука. И за радост на Рин две от фигурите, дори и увити в тежки наметала, бяха несъмнено женски. Искаше да се позадържи и да ги огледа по-отблизо, но дукът го подкани да продължи.

Накрая влязоха в част от „Господаря Мордред“, несъмнено отредена само за дука, защото беше най-богато обзаведената от всичко, видяно досега от Рин. Предположи, че вече се намират в носа на огромния въздушен кораб и това се потвърди, когато за кратко минаха през тронната зала към приемната на дука. Извивката на големите прозорци, които се издуваха навън и нагоре към тавана подсказа на Рин, че залата е някъде под носа на кораба.

Бе се опитал да си припомни каква е основната причина да правят Небесните Ангели толкова обемисти — нещо, свързано с увеличаването на подемната сила. Ако направите въздушния кораб два пъти по-голям, способността му да се издига нагоре се увеличава не само два пъти. Подемната сила нараства в нещо като геометрична прогресия спрямо размерите на кораба. Тези размишления го накараха да попита дука как успяват да си набавят нови количества хелий. Отговорът не му прозвуча успокояващо — по-голямата част от хелия на „Господаря Мордред“ била отдавна загубена и затова повечето газови секции съдържали водород, получаван тук, в кораба. Рин съвсем ясно разбираше, че докато хелият е инертен газ, водородът е запалим. Всъщност в момента се намираше в грамадна летяща бомба.

Чукане на вратата го изтръгна от размислите.

— Влез — викна той, като очакваше да е още един слуга с още някакви подаръци от дука.

Щом вратата се отвори, той подскочи на леглото. Не влизаше слуга. Беше жена. Момиче. С лице на ангел. И когато хвърли наметалото си настрана, той видя, че и тялото й е на ангел. Не, бързо размисли той, не на ангел. Няма ангел, който би показвал толкова дръзко разкошното си тяло. Еротичните програми в убежището бледнееха в сравнение с нея.

Тя му се усмихна и Рин усети как се сгорещяват ушите му.

— Приветствам почитаемия гост на моя баща — каза тя. — Аз съм принцеса Андреа. Моят баща изрази желанието си вие и аз да станем добри приятели. — Тя замълча и… дали му се стори или тя наистина бързо плъзна погледа си по цялото му тяло? Накрая каза: — И аз имам същото желание.

— Настоявам да доведете пред мен вашия посетител от станцията на Старата Наука. Искам да го разпитам.

Седнал на трона си, дукът гледаше Ел Рашад отгоре надолу. Мюсюлманският Небесен Господар седеше намръщен на възглавница, която дукът умишлено нареди да поставят точно пред трона му. „Мина времето, когато можеше да настояваш“, каза си дукът удовлетворено. А гласно каза:

— Моят гост си почива в момента и не може да бъде безпокоен. Ако имате някакви въпроси към него, ще бъда щастлив да му ги задам при първата появила се възможност.

Ел Рашад трудно овладяваше яростта си. Произнесе с глух глас:

— Забравяте, че имаме споразумение. Казвате, че този апарат и неговият пилот са от станцията, която търсим. Следователно длъжен сте да споделите каквато информация имате за местоположението й, с мен… и другите ни съюзници, разбира се.

Дукът се отпусна назад в трона си.

— Ако знаех къде се намира станцията, естествено бих споделил тази информация с вас, но аз не знам. Нито пък моят посетител знае. Само компютърът в неговия апарат знае.

— Това ви е казал, но как можете да сте сигурен, че ви казва истината?

— Доверявам се на интуицията си.

— Уверен съм, че интуицията ви е безпогрешна! — гласът на Ел Рашад беше напоен с отрова. — Но би било разумно да приложим мъчения спрямо този човек, за да потвърдим прозренията ви.

— Съществуват някои сложности, които не позволяват прилагането на подобни методи.

— Тогава нека аз да се заема с него. Гарантирам, че никаква тайна няма да е останала у него, след като моите инквизитори са си свършили работата.

— Благодаря ви за великодушното предложение — каза му дукът, — но аз наистина не вярвам да има полза от това. Той твърди, че станцията е в подходящо положение дълбоко под ледената покривка на шелфа. Недостъпна е.

— Той бил казал! — присмя му се Ел Рашад. — Но ако е вярно, нека го използваме като заложник. Ще го принудим да изпрати от апарата си съобщение до своите хора — че ще бъде убит, ако те не се съгласят да излязат на повърхността и да преговарят с нас.

Дукът въздъхна. Нямаше намерението да си губи времето в опити да му описва онези Елои. Погледна за миг четиримата облечени в черно воини, съпровождали Ел Рашад. Зад тях от двете страни на вратата стояха по двама от собствените му хора. Знаеше, че Шпанг и цял взвод стражи чакат наблизо. Пое дълбоко дъх и каза:

— Това просто няма да е необходимо. Разрушителната мощ на летящата машина е достатъчна, за да победим Небесния Ангел и неговата флотилия от пленени Небесни Господари.

— Откъде знаете? — не мирясваше Ел Рашад.

— Нейният пилот ме увери в това и аз му вярвам — каза дукът. — Така че предлагам да прекратим търсенето на станцията, да се върнем на север и да открием Небесния Ангел. И да го унищожим.

— Не! Няма да рискувам всичко заради една несигурна случайност. Как можете да се доверите на този човек? Защо би поискал да ни помогне?

Дукът се прокашля и отговори:

— Ами, всъщност, той се съгласи да помогне на мен, скъпи ми Ел Рашад. Сключихме сделка. Той доста спешно се нуждаеше от някои, ъ-ъ-ъ, услуги и аз се оказах в състояние да му ги осигуря. — „Поне се надявам да е така!“, неспокойно помисли дукът.

Погледът на Ел Рашад го стрелна заплашително.

— Какво се опитвате да ми кажете?

— Казвам ви, че „Господарят Мордред“ в този момент се оттегля от вашата експедиция. Тръгвам на север да търся Небесния Ангел. Разбира се, вие и другите Небесни Господари сте поканени да се присъедините.

Тялото на Ел Рашад се вцепени, от погледа му вече лъхаше на смърт. Дукът усещаше безумния му гняв както се усеща топлината от запалена камина. Дългите секунди се точеха една след друга. Дукът се досещаше какво желание измъчва Ел Рашад в този миг — да заповяда на воините да го убият. Но дали омразата и яростта му бяха толкова силни, че да прежали собствения си живот заради удоволствието да види как ще насекат дука на мръвки? Най-после Ел Рашад се отпусна и дукът усети, че опасността е отминала.

— Много добре — меко каза Ел Рашад, — да бъде както казвате. Всички ще ви последваме на север. — Той стана. — Коранът предупреждава правоверния да не се сприятелява с юдеите и християните. Трябваше по-смирено да се вслушам в Словото на Аллах. Но занапред така ще постъпвам.

Докато той излизаше от тронната зала, последван от придружителите си, дукът упорито се бореше с напиращия почти истеричен смях.

Новите дрехи на Рин лежаха на куп до леглото. До тях бяха дрехите на Андреа. А самата Андреа спеше до него в леглото. Рин също поспа малко след необуздания и продължителен секс до изтощение, но сега пак беше възбуден. Притисна се в тялото й. Тя въздъхна, но не се събуди. Той искаше да дръпне завивките и да огледа тялото й, докато тя спи, но беше твърде студено. Вместо това плъзна ръката си и покри с длан лявата гърда на момичето, докато си припомняше какво правеха двамата…

Сексуалните му игри с безтелесните призраци от програмите не го предпазиха от изненадите на истинското преживяване. Отначало бе твърде неловък, твърде превъзбуден, за него първият им акт свърши почти веднага. Тогава тя пое играта в свои ръце. Първо го възбуди, после с вещина, която го учуди и потресе, отново и отново го довеждаше до ръба и всеки път успяваше да отложи сякаш неизбежното. Когато най-накрая го яхна и му позволи да стигне до оргазъм, усещането бе толкова силно, че главата му едва не се пръсна. И когато след кратка почивка пак се любиха невероятно за трети път, Андреа му показа такъв опит в секса, че сигурно отдавна мъртвите създатели на неговите еротични програми биха пощурели от завист. Ясно, не й беше за първи път…

„А сега какво?“, запита се той. Всичко зависеше от Играчката. Какво ще се случи, когато я включи пак, след като „Господарят Мордред“ премине установените граници на позволената за апарата територия? Дали Играчката автоматично ще се върне в пределите на територията или ще се задоволи да изпълнява заповедите му, щом вече са напуснали определеното от програмата пространство? Рин не би си позволил да рискува. Налагаше се да опита препрограмиране на компютъра, докато Играчката е изключена, стига в „Господаря Мордред“ да се намират необходимите инструменти. Ако се провали, Играчката ще бъде безполезна и на свой ред и той ще се окаже безполезен за дука.

Но всичко това е в бъдещето. А засега нека се радва на настоящето, което не бе се надявал да преживее някога. Той нежно притисна гърдата на Андреа.

— Събуди се, принцесо, събуди се…

Глава седма

Джан се размърда. Усещаше приятна топлина между бедрата си. Простена от удоволствие. Полека изплуваше от дълбините на съня, радостта й също се събуждаше — Сирай се беше върнала най-после при нея. „Сирай…“, прошепна тя. Отвори очи. И хлъцна, щом видя кой е.

Майлоу.

Майлоу, точно какъвто го помнеше. Плешивата глава. Едното око синьо, другото сиво. Наглата усмивка…

Беше коленичил гол между краката й. Пенисът му беше станал огромен от ерекцията. Бе набрал нощницата нагоре до кръста й, а пръстите му я галеха между краката. Усмихваше й се. Тя видя, че под другата си ръка беше притиснал собствения си череп. Проблясваше с примигваща, електрически синкава светлина. Върна погледа си от черепа към лицето на Майлоу. Той каза: „Здрасти, Джан, пак съм тук… благодарение на тебе“.

Джан изпищя.

Майлоу изчезна.

Писъкът още отекваше в ушите й, Джан се намери седнала в леглото. Нощницата й не беше вдигната до кръста. Нямаше ни следа от Майлоу и неговия череп. Беше сама.

— Мамо?

Тя трепна в тревога. Саймън я викаше от стаята си до нейната. Гласът му беше уплашен. Нейният писък го беше събудил. Тя се насили да стане от леглото, очакваше всеки миг Майлоу, пак да се появи. Постоя неподвижно, трепереше. „Това беше сън… само един глупав сън“, каза си тя.

— Мамо! Къде си?

С тракащи зъби тя стигна до вратата на спалнята и я дръпна.

— Включи осветлението! — заповяда тя.

Саймън седеше в леглото си, очите му се бяха разширили от страх. Изглеждаше толкова уплашен и беззащитен, че собствените й страхове начаса се изпариха. Едва сега напълно се убеди, че това е бил само сън.

— Няма нищо лошо, Саймън — успокои го тя, докато вървеше към него. — Сънувах страшен сън. Кошмар. Няма за какво да се тревожиш. Жалко, че те събудих.

Тя седна на леглото и го погали по косата. Минаха няколко минути, преди той да се успокои достатъчно, за да легне. И още няколко минути, докато заспи.

Джан тихо се върна в своята стая и застана замислена пред заключения шкаф, в който заедно с други предмети държеше черепа на Майлоу. Накрая се реши, намери ключа и го превъртя. Поколеба се, преди да отвори вратата, почти очакваше да види черепа, светещ в синьо. Но когато дръпна вратичката, черепът си беше какъвто винаги е бил. Пресегна се към него предпазливо, опитваше се да избегне присмехулния му поглед. Представи си снизходителния глас на Майлоу: „Бедничката ми малка амазонка. Толкова далече стигна, но дълбоко в душата си оставаш суеверна дивачка от Минерва, уплашена от мрак и призраци“.

Тя излезе от стаята си и забърза по коридора. Биолампите в коридора светваха заедно с движението й, а когато минеше край тях, угасваха. Босите й крака стъпваха беззвучно по меката настилка на пода.

— Случило ли се е нещо? — Беше Карл.

— Нищо особено — рязко отговори тя.

Вървеше по плетеницата от коридори, докато стигна изхода към малка външна наблюдателна площадка. Мина през вратата. В далечината забеляза светлините на „Ароматния бриз“.

— Карл, дръпни капака на площадките.

— Джан, това не е разумно. Навън температурата е само дванадесет градуса над нулата, има силен насрещен вятър. Не си облечена достатъчно добре за такива условия.

— Няма значение, искам да дръпнеш капака.

Прозрачното покритие се вдигна нагоре и откри площадката. Напорът на ледения въздух едва не събори Джан. Тънката нощница заплющя около тялото й, от очите й веднага потекоха сълзи. С мъка се издърпа до парапета и запрати черепа на Майлоу в тъмнината. Няколко секунди следеше падането му, опита се да го различи, докато се смаляваше в далечината, накрая се прибра вътре. Зад нея капакът се плъзна на мястото си и прегради пътя на вятъра.

Стоеше в коридора премръзнала, благодарна беше на Карл, че не се обажда. Смяташе да се върне в жилището си, но се поддаде на внезапно хрумване и тръгна към стаите на Сирай. Почука леко на вратата.

— Сирай? Аз съм, Джан.

Когато Сирай отвори вратата, Джан видя колко подути от съня бяха очите й. Сирай се беше променила много, откакто Джан я видя за първи път. Лицето й отслабна, имаше измъчен вид и като че бързо наближаваше зрелия външен вид на Висшия стандарт, макар че това би трябвало да стане след десетилетия. Но все още изглеждаше прекрасна в очите на Джан, която я обичаше. Сирай се намръщи насреща.

— Късно е…

— Съжалявам, трябва да говоря с тебе. Може ли да вляза?

Сирай мълчаливо се дръпна и Джан влезе. Сирай й махна да се настани в едно кресло и отиде да седне на леглото си, скръстила с усилие ръцете си, сякаш й беше студено.

Джан й разказа за съня си, който бе започнал с нея — Сирай и беше завършил с кошмар. Каза на Сирай какво е направила с черепа.

— Добре — промърмори Сирай и добави: — А сега трябва да доведеш работата докрай — да се отървеш и от онова „нещо“!

Начинът, по който говореше за Саймън, като че събра на голяма болезнена топка червата на Джан.

— Сирай, в него няма нищо от Майлоу. Не е белязан, аз зная това. Той е само едно малко момче. Моят син, Саймън. Нищо друго…

— Това твърди твоето съзнание, но подсъзнанието ти знае повече и затова е бил този сън с връщането на Майлоу — каза Сирай. — В това момче определено нещо не е наред. Ами виж ръста му. Още не е на две години, а ходи и говори като петгодишен. Той е генетично чудовище.

— Не е вярно — възпротиви се Джан, колкото и да подозираше, че истината е точно такава. — Нали отново и отново го подлагам на прегледи — тихо добави тя.

— Не по-зле от мен знаеш — онези медицински машини не са предназначени за съставяне на ясна и пълна генетична карта. Могат да поправят генетични отклонения на съвсем елементарно равнище. Ако в Саймън има генетично наследени черти от Майлоу, а аз съм сигурна в това, машината очевидно не може да разпознае този факт.

— Не, не, няма да ти повярвам. Няма доказателства. Майлоу се е превърнал в твоя мания. Ти го обвиняваш за всичко, което ти се е случило.

— А нямам ли право? Ако Майлоу не се беше появил в нашия морски комплекс и не беше убедил съвета да се преместим по-близо до брега, нямаше да бъдем нападнати от „Господаря Панглот“, нямаше да ме пленят и нямаше накрая да попадна в ръцете на японците.

Тя затвори очи и тръпка премина по цялото й тяло. Джан се задъха от жалост към нея. Сирай никога не беше споделяла подробности за това, какво са правили с нея през дългите седмици в „Ароматния бриз“, но от разказите на други жени, преместени там от „Господаря Панглот“, Джан си състави ясна представа що за мъки е трябвало да изтърпи. Тя стана и се премести на леглото до Сирай, прегърна я през раменете. Уплаши се — толкова костелива й се стори Сирай под нощницата. Беше твърде отслабнала.

— Забрави Майлоу — настоя Джан. — Опитай се да забравиш всичко случило се с тебе. Това е минало. Мисли за бъдещето. Мисли за мен.

— За тебе? — Сирай отвори очи и се вгледа в нея.

— Имам нужда от помощ, Сирай. Не мога да свърша всичко сама. И съм толкова самотна.

— Нали имаш онези твои мъже от Минерва.

Още една от причините за раздора помежду им.

На Сирай беше крайно неприятно присъствието им в Небесния Ангел, въпреки че не бяха обикновени мъже, а от Минерва.

— Те са много мили, особено Киш и ми помагат с какво ли не, но не мога да разчитам на тях да поемат някое от моите задължения. Природата не ги е създала за водачи.

— Ако ги беше създала, нямаше да са от Минерва, нали? — присмехулно каза Сирай.

Джан преглътна подигравката.

— Имам нужда от тебе, Сирай.

— А защо мислиш, че аз съм водач по природа?

— Ти си силна — „По-скоро беше“, тъжно помисли Джан. — Нужна ми е тази сила. Иначе няма да мога да продължа сама. Толкова по-трудно е от очакванията ми.

С потискащ цинизъм Сирай отбеляза:

— Да спасяваш света винаги се оказва трудно.

— Не се опитвам да спасявам света. Не съм толкова изкукала. Само се опитвам малко да подобря всичко… да покажа на хората, че може би още имаме шанс да се справим с пустошта, ако работим заедно.

— Но засега само накара всички да се обединят срещу тебе. Всички те мразят — небесни хора, земни хора, цялата сган. Не разбирам защо не се отървеш от всички.

— Да не мислиш, че не ми се иска — каза Джан и въпреки усилията на волята си заплака.

Усети ръката на Сирай да я прегръща и да я притиска силно. Това я учуди и я зарадва. От толкова отдавна Сирай не бе проявявала нежност. Джан се разплака по-силно. Чу и Сирай да плаче. Ридаеха, вкопчени една в друга. След доста време Джан чу приглушения глас на Сирай:

— Джан, съжалявам. Държах се ужасно с тебе. Прости ми.

Джан се дръпна назад и я погледна в очите.

— Няма какво да ти прощавам. Обичам те, Сирай.

Сирай се усмихна слабо.

— И аз те обичам. Ела… ела при мен.

Тя свали през глава нощницата си. Джан се стресна от хлътналите й ребра, но радостта й надделя. Тя също свали нощницата си и жадно потъна в прегръдката на Сирай.

Джан се събуди, питайки се защо ли е толкова щастлива. Спомни си, усмихна се и протегна ръце към Сирай. Но не я намери. Джан отвори очи. Беше сама в леглото. Предположи, че Сирай е в банята. В този миг до съзнанието й стигна лекото, но настоятелно чукане на вратата. Поколеба се, стана, навлече нощницата си и отвори. Беше Киш. Когато тя се показа на вратата, по лицето му се изписа облекчение.

— Госпожо…

— Здрасти, Киш. Сирай ли търсиш?

— Не, търсех вас. Стана нещо, ъ-ъ, лошо.

Тя сграбчи ръката му.

— Със Саймън ли? Със Саймън, нали? Какво му се е случило?

Примигвайки от болка в ръката, Киш каза:

— Ранен е, но няма нищо страшно. Сложихме го в медицинска машина и тя казва, че е добре.

— О, Майко Богиньо! Заведи ме при него. Какво стана?

— Ами не знаем — отговори Киш, докато почти тичаха по коридора. — Значи, Шан ги намерил, когато влязъл със закуската за вас и Саймън.

Джан се закова на място и се извъртя към него.

— Кои тях!

Киш сгърчи лице страдалчески.

— Саймън… и Сирай. Тя е мъртва.

— Мъртва? Как така? Не може да е мъртва!

Джан вече мислеше, че пак е потънала в ужасен сън като миналата нощ.

— Мъртва е, госпожо. Значи и нея сложихме в медицинска машина, а пък тя казва — мъртва е от три часа и половина и мозъчните увреждания не можело да се върнат назад.

— Не!… Не…

Но това е смешно. Сирай не може да е мъртва. Нали само преди часове се любиха…

— Прободена е в сърцето.

— Кой по дяволите е могъл да я прободе? — Хрумна й страшна мисъл. — Някой да е проникнал в кораба ли? Някой от другите кораби?

Мрачният Киш поклати глава отрицателно.

— Не. Саймън трябва да го е направил. Друго не може да е станало.

Тя едва не се засмя.

— Саймън ли? Е, сега вече знам, че това е някакъв смахнат сън.

— Защитавал се е, госпожо. Сирай май е опитала да го заколи, както си е спял.

Коленете й омекнаха. По страшен начин всичко си идваше на мястото. Това не беше сън.

— Да вървим! — дрезгаво заповяда тя.

Тръгнаха по коридора.

— Кажи ми, какво е станало според тебе?

— Шан ме повика веднага. И Саймън, и Сирай лежаха на пода в спалнята. Саймън беше по лице върху нея. А ножът беше забит до дръжката в гърдите й. Много кръв имаше. Като вдигнахме Саймън, видяхме разрез на гърлото му. Но слава на Майката Богиня, артерията не беше срязана.

Джан сякаш виждаше как Сирай я е оставила в своето легло, уверена, че напрегнатият акт я е изтощил и потопил в дълбок сън. Взела е нож и е отишла в спалнята на Саймън. Прерязала е гърлото на нейния спящ син, в обърканото си състояние е вярвала, че прави добро на Джан. Ужасеният Саймън се е събудил и… и какво? Приклещил е китката на Сирай, преди тя да удари пак, изтръгнал е ножа от ръката й и в сляпата си паника го е забил в сърцето й? Но откъде у него сила да направи такова нещо? Да, беше много едър за възрастта си, а Сирай беше съвсем отслабнала, но все пак това изглеждаше прекалено. А той беше толкова кротко малко момче. Не би могла да си представи такава реакция, даже ако по инстинкт е разбрал, че Сирай, която той обожаваше въпреки студенината й към него, се е опитала да го убие. Не, би трябвало да се е самоубила. Отвращението от собствената й постъпка я е сломило и тя е забила ножа в сърцето си. Пък и какво друго обяснение би могло да има?

Нямаше какво да се прави, засега ще трябва да остави настрана тези въпроси. В момента имаше по-важни неща, за които да се тревожи. Бяха стигнали до лазарета. Заемаше обширна площ и беше предназначен за обслужване на стотици спешни случаи едновременно. Имаше цели редици от медицински машини и легла за оздравяващите. Джан усети миризмата на носещите се във въздуха бактерии, създадени да нападат и унищожават който и да е вреден микроорганизъм. Видя Шан, който стоеше до една медицинска машина недалеч от изхода. Беше намръщен.

— Няма промяна, госпожо — каза й той.

Медицинската машина представляваше полупрозрачен пластмасов цилиндър, излизащите от него проводници и тръби потъваха в пода, и в ниския таван. Тя погледна вградения в цилиндъра екран. На него бяха изписани основните показатели за състоянието на Саймън. Тя сви вежди. Не можеше да разбере по-голямата част от информацията, но виждаше, че пулсът на Саймън е спаднал до 30 удара в минута, а температурата му бе ненормално ниска — около 30 градуса. Но ударите на сърцето му бяха равномерни и силни, а кръвното налягане — нормално. Тя се обърна и погледна въпросително Шан.

— Как го лекуват?

Шан се пресегна и натисна клавиш на пулта под екрана.

— Вижте… машината излекува разреза на шията му и му преля половин литър кръв. Инжектира му и обичайните антибактериални, антивирусни и антигъбични вещества. Засега предписа само това лечение.

Джан се замисли. Като че раните на Саймън са само повърхностни, но тогава защо са толкова ниски честотата на пулса и температурата?

— Но какво му е? В съзнание ли е? — неспокойно попита тя.

Вместо отговор Шан натисна друг клавиш под екрана. Появи се думата ДИАГНОЗА, а под нея текст: „Пациентът е в дълбока кома, причината е неизвестна. Енцефалограмите показват рязко спадане на мозъчната активност, но не се откриват никакви увреждания на мозъка. Обмяната на веществата като цяло е силно забавена, но състоянието на пациента не му причинява никакви вредни последствия. Следователно няма непосредствена опасност за здравето на пациента“.

Тя прочете два пъти диагнозата, която с нищо не намали объркването й. Погледна първо Шан, после Киш.

— Но що за диагноза е това? Защо проклетата машина не показва какво му е на Саймън?

Шан сви рамене безпомощно.

— Госпожо, машината не знае какво му е на Саймън. Според нея при него всичко е наред.

— Всичко му е наред, така ли? — горчиво каза Джан. — Той е в кома, студен е и мозъчната му дейност е почти незабележима, а тази тъпа машина ми разправя, че всичко му било наред! — Тя вдигна поглед към тавана. — Карл! На линия ли си? Слушаш ли?

— Да, Джан.

— Включи се в програмата на тази машина и ми кажи дали работи както трябва. Ако не, ще преместим Саймън в друга.

Карл отговори без забележима пауза:

— Няма отклонения нито в софтуера, нито в хардуера.

— Но как е възможно това? — настояваше Джан. — Саймън очевидно не е в нормално състояние!

Карл каза безстрастно:

— В границите на програмата на тази машина Саймън не е болен. Това, че тя не може да обясни състоянието му, не е признак за повреда.

Джан изръмжа и притисна с юмруци слепоочията си.

— Моят син е в безсъзнание. Той е в шок, ето каква е работата. В дълбок шок. Реакция към случилото се снощи…

— При него не се забелязват никакви симптоми на шок — неумолимо отбеляза Карл. — Нито пък се намира в кататонично състояние. Кататонията е остра форма на шизофрения и тогава медицинската машина лесно би забелязала биохимичните изменения в мозъка му. Повтарям, състоянието му е извън границите на възможностите на тази машина.

— Но как може да се случи това? — отчаяно викна тя.

— Не зная, Джан — каза Карл.

Струваше й се, че ще се пръсне от своята безпомощност.

— Искам да го видя! — извика тя. — Може ли?

— Да — отговори Карл. — Той не е свързан със системата за поддържане на живота. Можеш и да го изнесеш от машината. Но бих препоръчал това само за кратко. Би било разумно машината да следи и по-нататък основните показатели на състоянието му, в случай че се появи внезапна промяна.

— Да… да, прав си, разбира се — промърмори Джан. — Само за минутка, не повече.

Трябваше да почака малко, докато сензорите се отделят от тялото на Саймън, после кръглият капак се отвори със съскане и рамата с тялото на Саймън се плъзна навън. Момчето лежеше голо в меката люлка, която бе променила формата си според очертанията на тялото. Изглеждаше толкова уязвим и толкова малък. Но лицето му беше спокойно, сякаш само спеше.

— Саймън — въздъхна тя и сложи ръка на челото му. Кожата му й се стори твърде студена. — Саймън, аз съм… чуваш ли ме?

Продължи да му говори, след малко Карл напомни, че минутата е изтекла. Тя неохотно позволи на рамата да се прибере в машината. Постоя, без да отделя поглед от херметизирания капак и се обърна към Киш и Шан.

— Къде е Сирай?

Те се спогледаха и Киш показа следващата машина от редицата.

— Искам да видя и нея — каза Джан.

— Госпожо… не е нужно — каза Киш. — Ще се погрижим за тялото и.

— Искам да я видя! — твърдо повтори Джан. — Искам да се простя с нея.

Глава осма

— Още вино, Робин? — попита дукът.

Рин кимна и посегна за празната си чаша, но преди да я вдигне, тя се плъзна далече от него по масата. Всички очи за миг проследиха краткото й пътешествие, после масата се изравни. Усмивката на дука беше леко изкривена от гаденето.

— Бурята се засилва… но няма причина за безпокойство.

Рин не беше сигурен в това. Всички около масата полагаха трогателни усилия да покажат, че всичко си е както винаги, но веселото им оживление ставаше все по-изкуствено, а той забелязваше и тревожните погледи, които си разменяха слугите. Досещаше се, че от доста отдавна „Господарят Мордред“ не е попадал в свирепа буря. Видяното през трите дни във въздушния кораб не го караше да вярва, че Небесният Господар би преживял такова насилие, без да се разпадне.

Бурята бе налетяла флотилията Небесни Господари в късния следобед. Още преди да притъмнее, зрителната връзка с другите кораби стана невъзможна, проливният дъжд и ниските облаци запълниха пространството помежду им. С усилването на вятъра той изрази пред дука тревогата си за своя апарат, кацнал на външния корпус. Но дукът го увери, че голяма група роби — умеещи да работят отвън при всякакво време — вече е пратена да го закрепи още по-сигурно.

— Ъ-ъ, Робин, разкажете ни още нещо за живота във вашия забележителен подводен свят. Толкова е увлекателно — каза дукът.

Той примигна болезнено, когато подът внезапно пропадна, съдовете се раздрънчаха, всеки трябваше да се хване или за креслото си, или за масата, за да не падне. Принцеса Андреа, седнала до Рин, се улови за рамото му.

Когато се увериха, че „Господарят Мордред“ все още не се е втурнал надолу към морето, дукът изобрази усмивка и огледа седящите около масата.

— Това е увлекателно за всички ни, нали?

Присъстващите, освен дука, Рин и принцеса Андреа, бяха барон Шпанг и неговата съпруга баронесата, възпълна руса жена, която бе прехвърлила преди години периода на зрелостта; принц Дарси, синът на дука и лейди Туайла, която според Рин беше любовница на принца. Принц Дарси, само с година по-възрастен от Рин, наглед беше по-младо подобие на своя баща. Външно се отнасяше съвсем приятелски, дори мило към Рин, но се усещаше, че това е маска. Отначало Рин си мислеше дали не страда от някакви ненужни подозрения, но вече знаеше, че заради някаква своя причина принцът не го понася.

— Наистина е така, татко — каза принц Дарси и се обърна към Рин с ослепителна усмивка. — А най-любопитни са ми онези Елои. Имат ли привлекателна външност?

— Да, по свой начин. Но нали ви казах, че са безполови.

— Може и да са безполови — каза принцът. — Но никога ли не сте се изкушавал да изнасилите някой от тях? По вашите разкази съдя, че не биха ви обърнали внимание, каквото и да направите.

Рин върна усмивката на принца.

— Ако говорите за педерастия, щеше да ми е малко трудничко. Елоите нямат ануси.

Дукът бързо наруши смутеното мълчание:

— А за мен е най-интересно откъде станцията получава енергия. Щом винаги е под водата, не може да използва слънцето като нас.

Рин отмести погледа си от принц Дарси и кимна на дука.

— Вярно е. Елоите, преди да станат Елои, създали друг източник на енергия. Проникнали със сонди дълбоко под океанското дъно и се възползвали от горещите слоеве под земната кора. На дъното има цял генераторен завод, свързан е с проводници към убежището и му осигурява електричество.

Това беше опашата лъжа, но Рин нямаше никакво желание да споменава малкия реактор с термоядрен синтез, който даваше енергия на Шангри Ла. Подозираше, че за тези хора, дори и сега, темата за ядрената енергия от какъвто и да е вид е пълно табу.

— Кой поддържа тази силова станция? — попита барон Шпанг. — Ако съдя по думите ви, Елоите не се интересуват от тези неща.

— Машини — отговори Рин. — Контролират ги програмите, поддържащи живота в убежището. Самите Елои съществуват в неизменно състояние. — „Също като вас, хората от въздушния кораб“, добави на ум той. — Но програмите са създадени така, че да се развиват, за да се приспособяват към всяка възможна враждебна промяна в света наоколо и така да охраняват Елоите. Те непрекъснато правят промени в убежището, не само го поправят, но и усъвършенстват. Например, сега убежището е много по-голямо от първоначалните си размери.

Баронът сбърчи чело.

— По-голямо ли? А откъде идват суровините?

— От дъното. Роботи събират така наречените манганови ядра, които по естествен път се оформят в по-дълбоките части на океанското дъно, като бисери в раковина. Съдържат немалко метали, освен мангана — желязо, алуминий, кобалт, мед, никел и титан. На дъното има още един завод, който разделя различните метали по доста сложна технология.

Тази част от разказа на Рин съответстваше на истината.

— Отгледали са ви машини, нали? — любопитно се осведоми баронеса Шпанг. — Още от деня на вашето раждане?

Силни вибрации отново разтърсиха пода. Рин изчака да затихнат, преди да отговори на баронесата.

— В известен смисъл сте права, макар че аз смятах програмите за хора. Те изглеждаха и се държаха като истински хора, единствената разлика беше, че не можех да ги докосна.

— А имахте ли учители сред тях?

— Няколко.

— И те се погрижиха за вашето религиозно образование, нали? — продължаваше баронесата.

— Е, да, разказаха ми за религията. За всички религии.

— Но, разбира се, вие сте християнин, нали?

Рин се поколеба, преди да отговори, стрелна с очи кръстчето на шията й. Вече бе научил, че хората в „Господаря Мордред“ изповядват онази форма на християнството, позната му като римокатолическа църква. Даже Андреа бе станала сутринта на предния ден от леглото, за да присъства на месата. („Неделя е“, каза тя вместо обяснение.) Той внимателно подбра думите си:

— От всички основни религии християнството ме привлича най-силно, но не мога да кажа за себе си, че съм християнин.

— Естествено, онези машини не са могли да ви кръстят! — каза баронесата. Тя се обърна към дука: — Сир, трябва да говорим с кардинал Флюк, за да приеме Робин в лоното на църквата колкото може по-скоро.

Дукът се размърда неспокойно.

— Хм… да, ще говоря с кардинала. — Бързо промени темата. — Едно нещо ме озадачава, Робин — когато са открили, че сте отклонение, защо не са ви променили генетично, за да се превърнете в Елои.

— Етическата програма не би позволила това.

— Какво е Етическа програма?

Рин се канеше да обясни, когато облечен в сиво техник от най-старите нахълта в трапезарията и се поклони на дука.

— Сир, положението се влошава и главният пилот заедно с главния техник смятат за необходимо присъствието ви в залата за управление.

За миг тревогата си проби път към лицето на дука.

— Моето присъствие? Каква полза, по дяволите, ще има от моето присъствие там долу? Главният пилот и главният техник са специалисти. С удоволствие оставям всичко в техните ръце.

— Сир… — започна техникът, но стрелна с поглед останалите около масата. — Сир, като казаха „влошава се“, страхувам се, че си позволих да смекча израза. Много близо сме до критично положение. Сир, може би скоро ще се наложи да бъдат взети някои крайни решения. Решения, които не са в пълномощията на главния пилот или на главния техник.

Рин усети как пръстите на Андреа се впиват в ръката му. Баронесата направи кръстен знак над изобилните си гърди, а лейди Туайла бързо повтори нейния жест. Дукът пребледня забележимо. А тревогата на самия Рин ставаше все по-остра, той обмисляше дали да не се втурне нагоре и някак да се добере до сигурността на Играчката. Но веднага се отказа от тази идея. Не беше сигурен даже дали ще намери пътя, а и да излезе на външния корпус, нямаше начин да стигне до Играчката при такова време. Бурята ще го отнесе, още щом си покаже носа навън. Не, не му оставаше нищо друго, освен да стои тук и да сподели съдбата на другите.

Дукът се изправи.

— Щом е така, предполагам, че е най-добре да отида — каза той навъсено.

Баронът също стана. Рин каза:

— Може ли и аз да дойда? Отдавна ми се искаше да видя вашия пункт за управление.

Андреа го дръпна за ръката, докато говореше, но той се престори, че не забелязва. Дукът, чийто ум явно беше зает с други неща, кимна в знак на съгласие. Когато Рин стана, Андреа изсъска раздразнено:

— Защо ще ходиш там долу? Остани при мен, Робин.

— Няма да се бавя — отвърна й той. — А може и да помогна с нещо.

Принц Дарси му отправи цинична усмивка и каза:

— Но разбира се. Несъмнено ще използвате вашата Стара Наука, за да поправите разпадналите се движители и така ще спасите всички ни. А аз, тъй като ми липсват вашите способности, ще остана тук с дамите и ще се наслаждавам на малкото останало ни време.

Той протегна ръка към най-близката кана с вино. Рин беше впечатлен от тази проява на небрежна смелост, която обаче бе доста развалена от треперенето на каната в ръката на принца.

В редките промеждутъци, когато напускаше леглото си през последните три дни, Рин изучаваше „Господаря Мордред“. Андреа с удоволствие го развеждаше из обитаваната от благородниците част, но интересът й към кораба свършваше пред порталите, определящи границите на тази част. За да проникне зад тях, той помоли за помощ барон Шпанг, който му даде водач и въоръжен страж (Рин не беше сигурен какви задачи изпълняваше той, но вече подозираше нещо).

Рин знаеше, че по-голямата част от обема на Небесния Господар е заета от редицата огромни газови секции, но все пак забележително обширно пространство оставаше и за човешкия товар на въздушния кораб, където да преживее отредените му години. Основната част от обитаваните места се простираха в долната част на корпуса. В нея бяха сравнително просторните жилища на свободните жители, там живееха и сервите. Този централен жилищен район съдържаше също малки работилници и цехове, оръжейници и хидропонни градини, имаше и места за отглеждане на животни — кокошки, свине и кози (на сервите се падаше удоволствието да живеят гръб до гръб с тях). Нагоре, от двете страни на корпуса, се издигаше плетеница от коридори, шахти и закрити площадки, заедно с оръдейни кулички и казарми за кратък престой, предназначени за войниците на пост в отдалечените части на Небесния Господар. Рин си представяше Небесния Господар като множество газови секции, заобиколени от истински човешки кошер. Ако се разглобят и изправят един до друг всички пътища, всеки коридор, стълба, шахта, Рин смяташе, че биха се простряли на не по-малко от хиляда мили. Поне беше уверен, че вече е извървял немалко мили в засега кратките си набези извън района на аристократите.

В сравнение с тях пътят до пункта за управление беше кратък. Благородниците живееха в долната част на носа, а пунктът за управление висеше под корпуса малко по-надолу. Минаха по един коридор, последва спускане с асансьор и Рин се озова в него.

Слаб мъж, облечен в сиво като другите техници, но с островърха шапка, увенчана със златна емблема отпред, мина напред да поздрави дука, щом се показаха от асансьора.

— Сир, страхувам се, че положението ни не е особено добро. Бързо губим височина. Наредих всички останали ни движители да са в краен режим на издигане, а температурата в газовите секции е повишена до границата на безопасността, но все още падаме.

— На каква височина сме сега? — попита дукът, докато вървеше към предната част на залата.

Рин го последва, оглеждаше всичко наоколо с любопитство. Помещението беше дълго към четиридесет стъпки и петнадесет в най-широката си част. Извитите му стени бяха прозрачни, но Рин не виждаше зад тях нищо, освен черен мрак. В залата имаше към дузина мъже в сиви дрехи, лицата им бяха хлътнали и напрегнати в слабото осветление, а погледите им — впити в уредите пред тях или тъмнината навън. Рин забеляза, че макар в пункта за управление да имаше всякакви електронни уреди, като че ли повечето от тях не работеха.

— … едва ли и две хиляди стъпки — казваше главният техник на дука. — И в момента губим средно по една стъпка на всеки тридесет секунди. Най-много проблеми ни създава този проклет дъжд. Кой знае колко тона прибавя към общото ни тегло…

Внезапен проблясък на светлина накара Рин да подскочи. Почти незабавно го последва страхотен трясък на гръмотевица. Рин вярваше, че за миг е съзрял в мрака повърхността на океана, поне мярна пяната по вълните. В такава буря водата би трябвало да се мята като кипнала. Ако „Господарят Мордред“ се стовари върху нея, никой от хората на борда не би имал надежда да оцелее.

Дукът стоеше зад седналия рулеви, а главният техник беше до него. Рин надникна над раменете им към уредите, в които те се взираха. Намръщи се — разбра, че нямат радарни екрани.

— Но къде ви е радарът? — възкликна той.

Главният техник се извърна към него с вдигнати от учудване вежди. Очите му бяха изненадващо големи и добродушни.

— В „Господаря Мордред“ от векове няма работеща радарна система, господине…

— О! — намеси се дукът. — Забравих, че още не сте се срещали. Ламон, това е нашият нов съюзник. Запознай се с Робин. Той е… ъ-ъ, собственикът на онзи апарат от Старата Наука, който закрепихме върху кораба.

Главният техник с интерес огледа Рин.

— А, да, разбира се. Качвах се горе да разгледам вашата машина, сир. Впечатляваща е.

— Вярно е — отговори Рин, надяваше се този очевидно умен човек да не е опитвал да влезе в Играчката. Ако го е направил, досега би трябвало да е открил лъжата на Рин за мините в Играчката.

Но главният техник каза само:

— Изглежда тежка. Бих казал двадесет тона, съдейки по натиска върху външния корпус.

Рин сви рамене.

— Предполагам, че сте прав.

— Сир, това съвсем не подобрява сегашното ни положение. Спешно се нуждаем от намаляване на теглото. Бихте помогнал, ако се издигнете над корпуса, докато премине кризата.

— Да отлетя ли? — възкликна Рин. — Но аз изобщо не бих могъл да стигна до нея в такова време.

— Има начин. Мога да изпратя с вас група механици. Има проходи между външния и вътрешния корпуси. Биха могли да ви заведат близо до мястото, където е закрепена вашата машина и да пробият допълнителен люк през външния корпус.

Рин не знаеше какво да каже. Ако успееше да се добере до Играчката и включеше програмата й, тя вероятно би го завлякла обратно направо в убежището. Вярно е, така ще спаси живота си, но що за живот можеше да очаква в Шангри Ла след бягството си? Не се и съмняваше, че програмите никога повече няма да му дадат Играчката…

Но преди да измисли отговора, дукът се намеси припряно:

— Това не е необходимо, Ламон. Какво са двадесет тона повече или по-малко в това положение?

Рин подозираше, че дукът се страхува да не би той да не се върне, ако отлети. Правилен извод, но от неправилни предположения.

— Сир, в двадесетте тона би могла да е разликата между катастрофата и спасението. Трябва да намалим теглото, при това бързо.

Дукът ядно подръпваше брадата си.

— В такъв случай, предполагам, че най-добре да заповядам облекчаването на кораба.

— Да, сир — каза главният техник. — Сега това е единствената ни надежда. И затова помолих за вашето присъствие тук.

Дукът се обърна към барон Шпанг.

— И точно когато популярността ми взе да се покачва след напускането на онези ледени морета… а сега ще ме поучават на всеки ъгъл.

— Да, сир, но помислете колко ще спадне вашата популярност, ако тази нощ „Господарят Мордред“ пльосне в океана.

— Схващам мисълта ти — сухо каза дукът. — Ламон, микрофона!… Да свършваме с това.

Подадоха на дука нелеп на вид инструмент с прикачен към него кабел.

— Всички канали са включени — съобщи главният техник.

Дукът се прокашля и заговори с по-дълбок от обичайното глас:

— Хора от „Господаря Мордред“, говори ви вашият обичан повелител, дук дьо Люсан. За съжаление налага се да ви осведомя, че се намираме в аварийно положение. Повтарям, в аварийно положение. Крайно наложително е да облекчим „Господаря Мордред“ колкото може по-скоро. И затова от този момент прилагам Процедурата за аварийно изхвърляне. Веднага тръгвайте с вашите пожертвувания към местата за събиране! Повтарям, от този момент прилагам Процедурата за аварийно изхвърляне. Неподчинението ще бъде сурово наказано според Кралския закон. Но аз съм сигурен, че вие, мои верни поданици, с желание ще направите своите жертви за общото благо. Благодаря ви.

Той върна микрофона на главния техник, въздъхна и се загледа разсеяно в прозореца.

Рин дръпна барон Шпанг настрана и тихо го попита какво означава Процедурата за аварийно изхвърляне.

— Всеки човек… тоест всеки възрастен трябва да даде своя принос най-малко с двадесет и пет фунта, които ще бъдат изхвърлени — каза му барон Шпанг. — Ще ги занесат до определените места за събиране, където войниците ще ги премерят, ще отметнат името на човека и след това ще отнесат вещите до различни люкове, за да бъдат хвърлени зад борда.

Рин обмисли чутото. Поне от пръв поглед схемата му се струваше достатъчно добра. Всеки в кораба несъмнено би могъл да се лиши от двадесет и пет фунта вещи — стари дрехи, мебели, готварски принадлежности или нещо подобно. Но забеляза, че никой от техниците в пункта за управление не проявяваше готовност да се подчини на заповедта.

— Този закон за всеки ли важи? — попита той барона. — И за благородниците ли?

Баронът го погледна шокирано.

— Боже мой, не! Благородниците не биха изтърпели такова нещо.

— Ами техниците?

— Техниците също са освободени. Както и военните от всякакъв чин.

— Ясно. — Всички, които крепяха властта на дука.

Сега Рин виждаше схемата в съвсем друга светлина. Обикновеният гражданин, и особено сервът, доста трудно биха събрали двадесет и пет фунта вещи и материали, от които да се лишат. За тях това би означавало да дадат нещо, което съвсем не им е излишно, а може би е и незаменимо.

— Ъ-ъ, бароне, това сигурно е глупав въпрос, но навсякъде по корпуса имате монтирани тежки оръдия… не би ли било подходящо да изхвърлите някои от тях?

Погледът на барона увери Рин, че това наистина е глупав въпрос.

— Никога не бихме направили това! Все едно да скопим „Господаря Мордред“.

Рин искаше да му каже, че потъването на „Господаря Мордред“ в океана е по-зла участ от скопяването, но се въздържа.

Мина един час. Лъчите на два мощни прожектора шареха надолу от носа пред пункта за управление, пробиваха пелената на дъжда и осветяваха тежко дишащата морска повърхност, която изглеждаше неприятно близка. Въздушният кораб все още губеше височина, но Рин предполагаше, че процедурата по изхвърлянето не е завършила заради голямата си тромавост.

Чак след още един час, когато бяха на едва шестстотин стъпки над океана, главният техник обяви, че падането е спряло. И през следващите шест часа „Господарят Мордред“ мъчително бавно пълзеше обратно към смятаната за безопасна височина. До това време най-страшното от бурята отмина, виждаше се изгряващото слънце. Дукът, с посивяло от преумора лице, стана от креслото си и се протегна.

— Добре, това беше — каза с прозявка. — Аз отивам в леглото си. И революция да избухне, хич не ми пука… ще проспя всичко, даже и собствената си смърт от ръцете на тълпата.

И Рин се прозяваше. Чувстваше се не по-малко изморен от дука. Даже мисълта за очакващата го Андреа не можеше да притъпи сладката съблазън на съня. Канеше се да тръгне след дука към асансьора, когато главният техник извика:

— Сир! Преди да тръгнете… трябва да ви съобщя нещо!

Дукът го изгледа яростно, готов да избухне.

— Искрено се съмнявам, че нещо може да бъде по-важно за мен от леглото ми в момента, Ламон.

— Сир, другите Небесни Господари… няма ги! И наблюдателите горе потвърдиха. Никъде нито следа от тях. Сами сме.

Дукът го гледаше все така и изведнъж се озъби в широка усмивка.

Глава девета

— Все още не се вижда нито корабът на Ел Рашад, сир, нито някой от другите. Като че ли наистина сме ги изгубили.

— Или да го кажем по друг начин — те ни изгубиха — доволно каза дукът.

Беше се изтегнал в широкото си легло с вълнена шапка на главата.

— Може би бурята ги е унищожила — предположи барон Шланг.

— Щом ние я преживяхме, би трябвало и те да са успели. Всички бяха в по-добро състояние от нас. Не, бурята просто ни е пръснала над океана. Навигаторите установиха ли вече къде се намираме?

— Преди тридесетина минути получих последния отчет — ние сме някъде на около четиристотин мили от западния бряг на Южна Америка, на около четиридесет и пет градуса ширина.

Дукът седна в леглото и взе чашата с горещо мляко, която личният му прислужник сложи до леглото в момента, в който той се събуди.

— Какъв курс следваме?

— На север, както и преди бурята.

— Х-м-м — промърмори дукът и замислено отпи от млякото.

— Да разбирам ли, че ще заповядате промяна на курса?

— И защо предположи това? — попита дукът.

— Ами, щом Ел Рашад и неговите приятели не ни дишат във врата, нужно ли е да търсим сблъсък с тази жена и нейния нов Небесен Господар? Определено би било за предпочитане да тръгнем обратно към подвластната ни територия. И съм сигурен, че това ще повдигне духа на хората.

— Имаше ли неприятности, докато спах?

Баронът кимна.

— Бунт в Пилктаун, но беше бързо потушен. Неколцина от водачите на съзаклятието са арестувани. — Той погледна стенния часовник. — Вече би трябвало да са ги подготвили във всеки момент да подпишат признанията си.

— Пилктаун, значи! — каза дукът. — Точно където моята съпруга предсказа, че ще се прояви първо откритото недоволство. А какво става в другите части на кораба?

— Според моите агенти, доста ръмжат. И затова ми се струва, че би трябвало да се насочим към дома.

— А какво да кажем за заплахата от онази жена в Северна Америка?

— Разполагаме само с уверенията на Ел Рашад и другите, а дали тя изобщо съществува?…

— Е, те ме убедиха! — каза дукът. — Никой от тях не ми приличаше на човек, който би избягал от подвластните си територии само заради един слух. Пък и помисли за преимуществата, на които ще се радваме, ако победим нея и нейния Небесен Господар, без да го повредим прекалено. Представи си, бароне, чисто нов Небесен Господар! Бихме могли да наложим властта си над целия северноамерикански континент! Ще има богатства за всичките ни хора! А после, с нашия нов Небесен Господар и пленената флотилия, можем да пометем цяла Европа и Русиите…

Лицето на барона показваше съмненията му.

— Да, ако всичко тръгне добре…

— Всичко ще бъде наред — твърдо каза дукът. — И накарай агентите си да пуснат слухове за това из кораба.

— Да, сир — каза баронът без никакво въодушевление. — Но нещо ме тревожи — твърде много зависим от този земен човек. Без неговата летяща машина ще бъдем безпомощни. Можем ли да му се доверим напълно, че ще изпълни желанията ни?

— Осемдесет на сто съм сигурен, че можем. Андреа трябва да ме увери в останалите двадесет процента, а аз вярвам, че тя ще направи това…

Беше разпитал дъщеря си следобеда преди бурята, когато Рин обикаляше с водача си някъде из кораба. Промяната в нея го забавляваше — вместо обичайното си раздразнено изражение, лицето й този път излъчваше самодоволство.

— Е, котенцето ми — каза той, — как намираш нашия гост от подводната станция? И което е по-важно, какво е впечатлението му от тебе?

Андреа седеше с подвити крака на една от кушетките в личните покои на дука. Сега отново бе станало топло и тя носеше една от привичните си прилепнали рокли с дълбоко изрязано деколте, показващо нейните впечатляващи гърди. Усмихна се на дука и каза:

— Той е влюбен в мен!

— Наистина? След като те познава само от три дни? Защо си толкова сигурна?

Самодоволството направо грейна на лицето й.

— Сигурна съм, татко. Една жена винаги познава тези неща.

Той се въздържа да не изпръхти презрително и вместо това попита:

— А какви са твоите чувства към него?

Тя леко завъртя глава, от което дългата черна коса се уви около раменете й. Жестът трябваше да изразява снизхождение, но не можа да излъже дука.

— Той е… мил. Различен е.

— Мога да си представя!

Тя го погледна хапливо.

— Какво искаш да кажеш?

— Ти си не само първата жена, с която е преспал, ти си и първата жена от плът и кръв, която някога е срещал. И затова смятам, че поведението му спрямо тебе, във всяко отношение е малко по-различно от миналия ти опит с твоите предишни тъпички любовници.

„А всъщност искам да кажа, помисли дукът, че неговият глад за тебе е толкова голям, та най-после си срещнала мъж, чийто сексуален апетит е неутолим като твоя.“

— Забелязвам също — продължи той, — че досега не си го представила на своя кръг приближени. Помислих, че не си искала някоя от твоите скъпи приятелки да направи опит да ти го отмъкне.

Тя се изчерви.

— Не говори глупости. Просто нямаше време. Бяхме толкова… — Тя не продължи.

— … заети? — помогна й дукът с милостива усмивка.

Тя му се озъби.

— И на двама ни не подхожда да се правим на срамежливи. Според мен твоите шпиони гледат и слушат всичко, което правим и казваме.

— Ако беше така, нямаше да имам нужда от този разговор с тебе, котенце. Искам да знам някои неща.

— И какви са те?

— Какво мислиш за Робин?

Тя като че се озадачи.

— Какво мисля ли?

„Милостиви Боже“, прошепна си той.

— Харесваш го, нали?

Лицето й изобщо не се промени.

— Да го харесвам ли? Ами да, разбира се, че го харесвам. Нали ти казах, много е мил.

— Чудесно — търпеливо каза той. — Напредваме. Досега установихме, че той е мил. Какво друго можеш да ми кажеш за него?

— Ами не знам. А ти какво точно искаш да научиш?

„Нима наистина аз съм заченал тази задръстена тъпанарка?“, уморено се попита той. На глас каза:

— А тези твои великолепни женски инстинкти, тези, които ти подсказват, че той е влюбен в тебе, те казват ли ти дали можем да му вярваме? С други думи, искрен ли е?

Нищо не запълваше празнотата в погледа й.

— Искрен? За какво да е искрен?

Той дълбоко си пое дъх и много бавно издиша.

— Той ни каза много неща — за своя странен произход, за живота си в онази подводна станция. Освен това обеща да използва своята летяща машина за наше добро. Питам те дали досега е проявил някакъв признак, че не е това, за което се представя? Ти вярваш ли му?

Тя го погледна съжалително.

— Разбира се, вярвам му. Той е хлътнал до уши по мен. Казах ти вече. Готов е всичко да направи за мен.

— Това не отговаря кой знае колко на въпроса ми — въздъхна дукът, — но явно засега ще трябва да ме задоволи. И, скъпа ми дъще, направи така, че той да си остане хлътнал до уши по тебе. Прави го щастлив, даже ако, както обикновено се случва с твоите играчки, той ти стане скучен.

— Той не ми е никак скучен.

— Засега, но аз твърде добре те познавам. Точно като твоята майка си. Освен това, слушай го. Знам, това ще бъде най-трудното нещо за тебе, но го прави. Ако някога каже нещо, дори насън, което ти прозвучи чудато или не съвпада с нещо казано преди това, искам веднага да го чуя от тебе. Разбра ли ме?

Тя кимна, макар и лицето й да показваше, че намира нареждането за доста смахнато. „Най-после, каза си той, поне отчасти схвана какво искам.“

— Благодаря ти, котенце — каза й той. — Можеш да си вървиш.

Но тя не помръдна.

— Е, какво има? — попита той с подозрение. Самодоволството пак се беше настанило на лицето й.

— Спомняш ли си, че сключихме сделка, татко?

— Така ли? — неразбиращо попита той. — И каква?

— За Робин, разбира се. Ти ми каза, че ако му стана любовница, ще ми дадеш всичко, което поискам.

„Милостиви Боже, така си беше.“

— Но котенце, това беше преди да го видиш. Исках да те подлъжа. А сега, щом получаваш толкова удоволствие от „задачата“ си, едва ли очакваш и друга награда за нея.

— О, и още как, татко! Участваш в сделка и ще спазиш обещанията си. Или…

Той не искаше да знае какво означава тази заплаха.

— Така да бъде. Но ако си спомняш добре, плащането ще последва, ако направиш така, че Робин да изпълнява желанията ми, щом дойде време да се преборим с онази жена на север.

— Не се тревожи, ще го направя! — самоуверено заяви тя.

— Добре. Щом това се случи, ще получиш наградата си. И какво всъщност искаш?

Тя му се усмихна ласкаво.

— Половината от богатството ти, татко.

Той дълго я гледаше, преди да отговори.

— Котенце, с всеки изминал ден повече заприличваш на майка си.

Придружен от вече привичния въоръжен страж и барон Шпанг, Рин вървеше към Играчката по грамадния заоблен корпус на „Господаря Мордред“. Беше чудесен мек ден, високо над въздушния кораб се виждаха само няколко перести облачета. Рин забеляза няколко групи хора, работещи далече към носа.

— Кои са тези и какво правят? — попита той барона, сочейки хората. — Лъскат корпуса ли?

— Това са серви, които почистват слънчевите батерии — каза му баронът. — Върху батериите вирее особен вид носеща се из въздуха бактерия. Ако не бъдат почиствани редовно, ще станат неизползваеми.

— Всички слънчеви батерии ли трябва да бъдат почиствани? — попита Рин. — И тези отстрани на корпуса?

Баронът кимна.

— Налага се.

— Изглежда ми доста опасна работа.

— Вярно е — съгласи се баронът. — Всяка година губим много серви.

Рин твърде бързо установи, че да си серв в „Господаря Мордред“ никак не е за завиждане.

Играчката беше здраво закрепена на мястото си с паяжина от задържащи въжета. Рин оглеждаше апарата си с твърде объркани чувства. Наближаваше моментът на истината. Ще успее ли да постави под свой контрол програмата или ще се окаже притежател на тридесет тона безполезни машинарии?

— Колко ще продължи тази работа? — не за първи път го попита баронът.

— Казах ви, че не зная със сигурност. Трябва да направя няколко промени. Не сте длъжен да чакате.

— О, няма нищо, мога да почакам — отговори баронът.

Рин усещаше нервността му, както усети и подозренията на дука, когато му каза, че трябва да влезе в Играчката, за да направи своите „промени“. Дукът го попита дали това наистина е необходимо, но при уверенията на Рин, че е абсолютно неизбежно, нямаше избор, освен да се съгласи с желанието му. Но за Рин беше очевидно, че не му се доверява напълно.

Рин отвори люка и огледа Играчката. Нищо не беше пипано по време на отсъствието му. Неговите лъжи му послужиха, както се и надяваше. Обърна се към барона и стража.

— Бих ви поканил вътре, но за нещастие няма място. Апаратът е за един човек.

Баронът не приличаше на човек, доволен от живота, но нищо не можеше да направи. Погледна първо към стража, после към задържащите въжета. Даже и той би трябвало да разбира, каза си Рин, че въжетата не биха спрели дори и за секунда Играчката, ако поискаше да отлети. Накрая баронът каза:

— Тогава ще почакаме тук…

— Надявам се да не се забавя прекалено много — каза Рин и се вмъкна в люка.

Вътре той разопакова скъпоценните инструменти, взети назаем от Гавен, главния техник. Рин с облекчение научи, че в „Господаря Мордред“ все още има работещи компютърни системи, но техниците ги познаваха само повърхностно и можеха да се справят само с най-простите поправки. И затова, щом една система се повредеше изцяло, така си и оставаше. Но поне необходимите инструменти, останали още от дните на Старата Наука макар и твърде оскъдни, още бяха налице.

Погледа за малко изключения пулт, колебаеше се. После се захвана с работата. Първо махна капака, скриващ компютърното устройство, след това изключи всички контролни връзки на компютъра. Когато включеше компютъра, той щеше да приема сензорни сигнали, но нямаше да може да изпраща никакви сигнали, освен към гласовия синтезатор. Увери се, че нищо не е пропуснал и че сигурно е изолирал програмата от останалите части на Играчката, и чак тогава я включи. Без да се бави, Играчката каза:

— Беше ме изключил. Защо?

— Исках да остана тук… където кацнахме.

Този път имаше пауза.

— Нямам контрол върху апарата. Кой е направил това? И защо си облечен в тези странни дрехи?

Рин пусна последния въпрос покрай ушите си.

— Аз прекъснах връзките, защото трябва да поговорим с тебе.

— Никога преди прекъсването на връзките ми не е било предварително условие за разговорите ни, Рин — натърти програмата с компютърната си логика.

— Много неща се промениха. Вече сме на повече от хиляда мили извън определената ти граница.

Отново пауза.

— Да, така е — съгласи се Играчката.

Рин се досети, че е направила измервания със сензорите си, защото можеше да вижда звездите и на дневна светлина.

— Е? — попита Рин.

— Какво „е“?

— Какво мислиш за това? Че сме толкова далече от границата?

— Мисля, че си направил сериозна грешка, Рин.

— И какво би се случило, ако възстановя връзките сега? Ще се насочиш ли автоматично към Шангри Ла?

Играчката не отговори, което беше необичайно.

— Повтарям, какво е заложено в програмата ти за такива случаи?

Изкуствено синтезираният женски глас отговори сякаш с нежелание:

— Такъв случай не е бил предвиден, Рин.

— Тогава, ако пак те свържа и кажа да останеш тук, ще ми се подчиниш ли или ще ме отмъкнеш обратно в Шангри Ла, въпреки желанието ми? — попита Рин.

— Би трябвало да се върнеш в Шангри Ла, Рин. В твой интерес е.

— Това не е отговор на моя въпрос. Ще ме върнеш ли автоматично, дори ако съм ти заповядал да не го правиш?

— Не, няма да направя това. Но бих те посъветвала да се върнеш, Рин.

— О да, не се съмнявам. Обаче има проблем… как бих могъл да ти се доверя? Това може да е номер, за да ме накараш да възстановя връзките.

— Аз не лъжа, Рин.

— Може и така да е, но как да си позволя този риск? Но пък мога да направя друго — ще те елиминирам напълно от системата за управление и ще се справям ръчно с Играчката — каза й Рин.

— Но това е невъзможно — възпротиви се Играчката. — Аз съм системата за управление.

— Истина е. Не бих могъл да летя с Играчката без помощ от компютъра. Значи ще трябва да поработя върху твоя хардуер — Рин показа малък поялник, — ще се опитам да изрежа от тебе достатъчно, за да направя останалата част от системата възприемчива към моите заповеди. Много отдавна го обмислям, но в Шангри Ла знаех, че нямам шанс да успея. Централната програма веднага щеше да получи сигнал за тревога, ако те бях изключил.

— Рин, най-настоятелно те съветвам да не предприемаш подобни действия. Само една грешка и можеш да повредиш непоправимо системата за управление. Ако стана безполезна, ще ми бъде невъзможно да изпълнявам заповедта да правя всичко, за да те опазя.

— Точно така! — каза Рин. Той знаеше, че стремежът да го опази невредим е един от най-мощните заложени стимули в програмата. И на него разчиташе за успеха на следващата част от своя план. — Но имаш ли избор? Трябва да се опитам. Освен ако…

— Освен ако какво, Рин?

— Ако ми дадеш кода за достъп, чрез който мога направо да променям програмата ти.

Тази пауза беше най-дългата, преди Играчката да отговори.

— Щом е така, ще ти дам кода…

На Рин му идваше да вика от радост, когато кодът светна на един от екраните. Бързо го набра на клавиатурата, после започна гласно да диктува на Играчката новите заповеди.

След половин час главата му се подаде от външния люк. Барон Шпанг и войникът го погледнаха очаквателно. Рин каза:

— По-добре се отдръпнете — тези въжета ще изплющят като камшици на всички страни, когато се издигна.

Баронът го зяпна.

— Преди нищо не казахте за полет!

— Просто кратък полет за проверка дали всичко работи както трябва. Хайде, отдръпнете се!

Той се шмугна вътре и бързо затвори люковете. Видя на екраните, че баронът и войникът не бяха помръднали. Баронът беше измъкнал сабята от ножницата, а войникът се озърташе объркано.

— Включи двигателя — заповяда Рин на Играчката.

Щом се чу ниското бръмчене на Играчката, видя как баронът и другият мъж заотстъпваха назад. Когато прецени, че са се отдалечили на безопасно разстояние, той каза:

— Издигай се.

Както и очакваше, въжетата не можаха да го спрат. Сега вече идваше моментът на истината. Играчката бързо набираше височина, а Рин се чудеше дали ще му се подчинява, както обеща или го е надлъгала с фалшив код за достъп. Когато Играчката се издигна на петстотин стъпки над въздушния кораб, почти болният от напрежение Рин каза:

— Направи бърза обиколка на Небесния Господар и кацни точно на старото място.

— Да, Рин — отговори Играчката.

Не след дълго Играчката се отпусна меко на предишното си място върху корпуса на „Господаря Мордред“.

Широката тържествуваща усмивка още огряваше лицето на Рин, когато излезе от Играчката. А трогателното облекчение в очите на барона я направи още по-широка.

— Всичко работи безупречно! Нали ще кажете на някой пак да закачи въжетата? — каза той на барона.

И като си подсвиркваше, безгрижно закрачи по корпуса към далечния люк. Баронът и войникът се забързаха след него.

Рин седна на леглото и погледна надолу към Андреа. Маниакалното му влечение към нейното тяло не бе спаднало ни най-малко от първия път, когато правиха секс. Благодарение на онези древни еротични програми той познаваше женското тяло, но тялото на Андреа не само беше несравнимо по-красиво от техните, но беше и истинско. Можеше да го целува, докосва, ближе, мирише (е, признаваше и един недостатък — Андреа би могла да се къпе по-често) — четири занимания, които го поглъщаха почти непрекъснато. Това беше безкрайно увлекателно и ако не беше зает да я усеща, с удоволствие изучаваше тялото й с очи. Това правеше и в момента. А Андреа, която се гордееше с тялото си, се наслаждаваше на погледа му. Лежеше с вдигнати зад главата ръце, единият й крак беше изпънат, а стъпалото на другия беше пъхнато под подбедреницата му. И престорената невинност на тази поза я правеше още по-сладострастна. Бяха свършили преди не повече от четвърт час, но тялото й излъчваше почти доловими вълни от секс. А и той пак бе обзет от възбуда, това се виждаше ясно…

Тя му се усмихваше, а пръстите й здраво го стиснаха.

— Имам изненада за тебе, Робин.

— Я да позная… имаш сестра, която е по-хубава дори от тебе и ще си направим тройка.

Пръстите й се плъзнаха към тестисите му и ги притиснаха силно.

— Устройвам бал в твоя чест…

— Ох, по-леко!

— Утре вечер в Големия салон. За тебе е. Искам да се похваля с тебе пред приятелите си.

— Андреа, прекалено добра си с мен.

— Знам — Пръстите й все така го галеха. — И си искам наградата.

— Чудесно. Пусни ме и ще си получиш наградата.

Тя си дръпна ръката. Той се претърколи и се надигна над нея. Тя разтвори бедрата си със страстно нетърпение и той отново влезе в нея с не по-малко желание. Докато се любеха, му се струваше, че времето, прекарано в Шангри Ла, просто е било отминал кошмар.

Засега балът на Андреа беше успешен и Рин, който изпи доста, добре се забавляваше. Облечен в скъпите нови дрехи, подбрани от самата Андреа, той с удоволствие й се оставяше горда от себе си да го развежда, сякаш беше някакво произведение на изкуството, което тя бе създала. Развеселяваха го и възхитените погледи на жените, и ревността в очите на неколцина мъже. Предполагаше, че някои от тях са бивши любовници на принцесата.

Много от жените бяха ослепително красиви, но никоя не можеше да се сравни с Андреа, той още веднъж се убеди в това, когато наблюдаваше принцесата да участва в някакъв сложен ритуален танц заедно с още пет жени и шестима мъже. Даже и движенията й като че бяха много по-грациозни, отколкото на другите танцьори.

Нечия ръка се стовари на рамото му и грубо го извъртя. Преди да разбере какво става, получи силен удар по бузата с тежка кожена ръкавица. От удара ръкавицата остро изтрещя. Безкрайно изненадан, той се залюля назад и изтърва чашата с вино, цялата лява страна на лицето му заедно с ухото изтръпна от болка. Чашата издрънча на пода. В Големия салон внезапно настъпи мъртва тишина, музикантите спряха, всички разговори престанаха.

През сълзите в очите си Рин видя застаналия пред него принц Дарси. Лицето му се кривеше в мрачен гняв. Зад него стояха още двама навъсени млади мъже.

— Извади сабята от ножницата, мръсен помияр! — изсъска принцът. — Смятам да те убия, защото безчестиш моята сестра и цялото ми семейство!

Той вече измъкваше сабята си. Рин стоеше срещу него и примигваше объркано, в този момент дотича дук дьо Люсан.

— Дарси, ти си идиот! Какво си мислиш, че правиш?

— Смятах, че е съвсем ясно, татко — каза принцът, без да отмести погледа си от Рин. — Изчиствам петното, което цапа нашето име, и то благодарение на тебе.

— Нашето име? Милостиви Боже, проклетата ти майка те е надъхала да направиш това, нали?

Принцът не му обърна внимание. Отново каза на Рин:

— Извади сабята си, измет!

— Дарси, този младеж е наш съюзник! — кресна дукът. — Освен това е мой гост и затова е под моето покровителство. Махни веднага тази сабя! Заповядвам ти!

— Познавам закона, татко. Правото ми като брат на Андреа да искам удовлетворение е по-силно от всякакво гостоприемство.

— Дарси, държиш се тъпо! — Андреа беше застанала до баща си. — Спри веднага! — Тя вече викаше.

— Правя това за тебе, скъпа сестро — присмя й се принцът. — На тебе може и да не ти е интересно, че честта ти прилича на парцал, но мен ме е грижа за това.

— Робин не може да се бие с тебе, Дарси — отчаяно каза дукът. — Почти целия си живот досега е прекарал самотен. Никога не е имал възможността да се научи на фехтовка…

— Това си е негов проблем — каза принцът и посегна с острието на сабята си към гърлото на Рин.

Рин незабавно отскочи и разбирайки, че няма избор, изтегли собствената си сабя от ножницата. Принцът се ухили злобно, промърмори „Готови!“ и се хвърли напред…

Глава десета

Кървавочервеното слънце се беше спуснало ниско и улученият Небесен Господар хвърляше дълга сянка над унилата тундра.

— Той обръща! — съобщи една Ашли.

— Ще се бие до последно — каза друга Ашли.

— Простреляйте още един от двигателите му — каза трета.

— По дяволите… просто да го пръснем на парчета и край! — извика четвърта.

— Млъкнете! — заповяда Джан, преди петата и шестата Ашли да дадат своя принос в бъркотията от пискливи гласове.

Тези дни й идваше твърде много да слуша и само една Ашли, а споровете на шестте помежду им и с нея просто бяха нетърпими, но нямаше как да им попречи да осъществяват радиовръзките си.

— Моля ви, искам да говоря с Карл номер едно.

— Уффф… — хорово изпъшкаха всички Ашли.

— Да, Джан — каза Карл.

Трябваше да приеме, че това е Карл номер едно, програмата, управляваща Небесния Ангел. Но за разлика от програмите на Ашли, Карл никога не лъжеше. Тя поне се надяваше да е така.

— Продължаваш ли да изпращаш сигнали? — попита тя.

— Да, Джан. Няма никакъв отговор.

Бяха срещнали Небесния Господар малко след пладне. Щом забеляза наближаващата го флотилия, той се втурна в бягство на север и Небесният Ангел с петте си покорни Небесни Господари го последва в гонитба. Повелителят на Небесния Господар бързо разбра, че няма шансове в надпреварата с Небесния Ангел и опита поредица маневри, с които очакваше да ги изненада. Нямаше как да знае, че преследващата го флотилия се управлява от съвършени компютърни програми, предвиждащи всяко негово хрумване. Преди малко Небесният Ангел — най-бързият кораб във флотилията и затова далече пред останалите, скъси разстоянието достатъчно, за да простреля с лазер един от движителите на Небесния Господар. Движителят се обви в дим и пламъци. А сега, както отбеляза едната Ашли, Небесният Господар изглежда се готвеше да се сражава докрай. Забави движението си и зави рязко, за да застане с борд към летящия в неговата посока Небесен Ангел…

Изведнъж Джан видя редица димни облачета да се появяват по корпуса му.

— Стрелят по нас — ненужно се обади една Ашли.

Джан примига, когато лазерите на Небесния Ангел пронизаха небето, взривяваха снарядите, преди да долетят прекалено близо и да причинят някаква повреда.

— Май е по-добре да му махнеш още един движител — неохотно каза Джан.

— Извинявай, Джан — намеси се Карл номер едно, — но имам съобщение за тебе от Киш. Той е в лазарета. Иска веднага да отидеш там.

Джан тичаше към асансьора, още преди Карл да свърши.

— Саймън… — задъха се тя.

Добра се до лазарета за броени минути. Когато влезе, едва си поемаше дъх, видя Киш да стои до медицинската машина на Саймън. После откри, че машината е отворена и Саймън лежи непокрит на масата за манипулации.

— Майко Богиньо! — изкрещя тя и се втурна към машината.

Киш й препречи пътя и я хвана здраво за раменете.

— Не е умрял, госпожо. Спи.

— Спи? — невярващо повтори Джан.

Погледна през рамото му към Саймън. Да, можеше да види как се надига и пада от дишането гръдният му кош. Киш я пусна и тя отиде при масата. Докосна бузата на Саймън. Отново беше топла. Нормална. Тогава видя, че изглеждаше по-едър… и по-възрастен, отколкото преди да го сложат в машината.

— Машината ме предупреди преди малко — обясни Киш. — Саймън излязъл от комата, а температурата и пулсът му били отново нормални.

Тя погали Саймън по главата.

— Саймън, чуваш ли ме? Аз съм, майка ти. Събуди се… моля те.

Момчето се размърда. Простена и отвори очи. Погледна нагоре към нея, намръщи се, но тя веднага разбра, че я разпозна.

— Ъъъх… Джан. Какво се случи?

Толкова й олекна, че изглежда оздравял, та не й направи впечатление странната употреба на малкото й име.

— Беше болен, мили, но сега всичко е наред.

Молеше се безгласно той да не си спомня какво се е случило със Сирай.

— Болен ли?

Той се опита да седне. Тя му помогна. Той огледа тялото си, ръцете си, после обиколи с поглед лазарета. Накрая отново погледна към нея. Сега в очите му се четеше потрес и объркване.

— О, Господи… какво е станало?

— Всичко е наред, миличък. — успокояваше го тя. — Имаше ужасна случка и ти беше ранен, но сега си здрав.

Той неочаквано я сграбчи за китката. Хватката му беше толкова силна, че дишането й спря от болка.

— Джан, искам да зная какво се е случило! — настоя той с висок напрегнат глас. — И искам да се срещна с Майлоу!…

— Майлоу? — безизразно повтори Джан.

Никога не беше говорила на Саймън за неговия мъртъв баща. Паниката замъждука някъде дълбоко в съзнанието й.

— Да, Майлоу. Той е виновен за цялата бъркотия. Не трябваше да стане така… я ме погледни, някакво си дете. Къде е той?

Джан се обърна към Киш, надяваше се на някакво обяснение, но той можа само безпомощно да свие рамене. Пак се взря в Саймън. Паниката й растеше с всяка изминала секунда. Очевидно го бе обхванало особен вид бълнуване. Медицинската машина е сбъркала. Излиза, че не се е възстановил напълно. Но откъде може да е научил за Майлоу?

— Саймън, кой ти е говорил за Майлоу? Сирай ли?

Сега пък той явно не я разбра, но след малко лицето му се проясни и той каза:

— Не знаеш, така ли? Майлоу нищо не ти е обяснил…

— Какво да ми е обяснил, Саймън? Не знам за какво говориш и най-добре млъкни!… Започваш да ме плашиш.

Той пусна ръката й и се усмихна. Тази усмивка я уплаши още повече. Ужасно позната беше. Но това не беше усмивката на Саймън. Той каза:

— Доведи ми Майлоу, Джан, където и да е сега. Той може да обясни. Всичко това е негова вина. И искам да му видя лицето, когато ме зърне. Не се е срещал досега с някоя от „присадките“ си. Онези другите са горе в космоса.

— Майлоу е мъртъв, Саймън — с треперещ глас каза Джан. — А ти никога не си го познавал!

Очите на Саймън се разшириха от изумление.

— Мъртъв? Но това е невъзможно. Майлоу беше практически неунищожим.

— Уби го една машина-човек. Кибероид. Стъпка го до смърт. — Тя вече трудно дишаше от ужас. — Но как си научил за Майлоу, Саймън? Моля те, кажи ми!

Той я огледа и с груба прямота й каза:

— Зная, защото аз съм Майлоу… в определен смисъл.

— Не… не… — възпротиви се тя. Най-гадният й кошмар… оживяваше сега пред очите й. — Не е вярно! Не може да бъде!

— Страхувам се, че е вярно, Джан. Аз съм нещо като клонинг. На Майлоу. Вероятно съм отмъкнал нещичко и от твоята ДНК, но в най-важното съм Майлоу. По-точно, ще стана, когато процесът завърши.

— Не вярвам!

— Искаш доказателства ли? — Той се намръщи. — Спомените ми още са мъгляви… последния път, в който си спомням да сме били двамата заедно, е след срещата ни с Хорадо. Очевидно си забременяла от Майлоу два-три дни след това. Има забавяне от около четиридесет и осем часа, преди нещата да бъдат отпечатани в паметта на… е, наречи го ембриона… но си те спомням и отпреди това. В много случки. Спомняш ли си как ти и аз — Майлоу, се срещнахме за първи път? Когато Бени те доведе долу в кочината на робите и те даде на Буцата? Не помниш ли как се грижих за тебе, когато Хазини едва не те сряза на две?…

Джан се олюля. Посегна да хване ръба на масата, но нейните ръце като че преминаха през плота, сякаш тя беше призрак. Падането продължи. После — нищо.

Глава единадесета

Тя беше мъртва. Дишаше и усещаше своето тяло, но нямаше чувства. Всичките й чувства бяха замръзнали. Отвори очи. Виждаше тавана на лазарета. Усети, че лежи на маса за процедури. Нямаше дрехи. Докато мислеше за това, някой я покри с болничен чаршаф. Грижливи ръце я подкрепиха да седне. Беше Киш. И Шан стоеше наблизо. Лицата и на двамата бяха угрижени. Тя си спомни. Усещаше сянката на предишната болка, но болката не беше истинска. Чувствата й бяха като отделени със стена от нея. Заключени в друга стая, откъдето не можеха да я наранят. Каквото и да й беше инжектирала медицинската машина, то действаше силно. Можеше студено да огледа случилото се преди припадъка. Саймън, който изведнъж твърди, че е клонинг на Майлоу… Раната от това оставаше някъде в другата стая, но не където беше тя…

— Колко време мина? — попита тя Киш.

— Почти час — каза й Киш. — Като припаднахте, сложихме ви в медицинска машина. Тя била наситила сливиците и останалата част от вашата лимбична система с особени постсинаптични инхибитори. Действието им изключвало мозъчната кора от лимбичната система, за да ви предпази от тежкия шок, който преживяхте. Но това състояние било преходно, скоро ще заспите дълбоко.

Джан кимна.

— Къде е той? Искам да го видя.

— Госпожо, това май няма да е разумно — каза Киш.

— Искам да го видя — твърдо повтори тя.

Киш погледна Шан, който излезе от лазарета. Докато чакаха, Джан облече една болнична роба.

Киш каза:

— Лошо стана с онзи Небесен Господар, дето го преследвахме.

— Така ли? — безучастно попита тя.

— Изпратиха планери срещу нас. Ашли ги свали.

— Предполагам, че е нямало какво друго да направи.

— Но това не е всичко. Небесният Господар пак не даде сигнал, че се предава и Ашли стреля с лазер направо по корпуса. Трябва да е улучила газова секция, пълна с водород… пък може и целият кораб да е бил пълен с водород, като гледах колко бързо изгоря.

Значи се започваше. Първата проява на открито неподчинение от Ашли. Колко странно беше, че новината не събуди никакво чувство на страх у нея. „Май е много добре да ти изолират лимбичната система от мозъчната кора, горчиво си каза тя. Отдавна трябваше да го направя.“

— Има ли оцелели?

— Малко са. Прибра ги един от другите кораби. Цялата флотилия търси и досега, но едва ли ще намерят още някой.

В този момент Шан се върна със Саймън. В онази отделена, заключена стая чувствата на Джан започнаха да горят, но вратата беше здрава, тя можеше да го гледа с безразличие. Наистина бе пораснал, докато е лежал в машината. Сега, когато го виждаше облечен, можеше да определи колко по-голям е станал. Дрехите вече му бяха малки и изглеждаше по-скоро на шест години, а не на четири. Забеляза и че той вече не се движи като Саймън. Походката, стойката, положението на главата — всичко беше друго. И напомняше за Майлоу.

— Искам си сина! — спокойно каза тя. — Искам да се върне Саймън!

В очите му се мярна уплаха.

— Невъзможно е! Няма го.

— И къде е?

— Ами ако говорим в метафизичен смисъл, нямам представа. Но зная твърдо, че тук, във физическия свят, той не съществува вече. Докато в моя мозък, който е бил негов, е протичало синаптичното преструктуриране, Саймън е бил… изтрит, нещо такова. Някои от неговите спомени и чувства, още като че ли плуват през мен, но с времето ще избледнеят.

Тя внимателно обмисли думите му, без да слуша писъците в заключената стая. Саймън беше мъртъв.

Саймън… не, Майлоу припряно каза:

— Виж какво, зная, че това беше ужасен удар за тебе, но и за мен не е по-леко. Събуждам се и се намирам в тяло на дете. Не трябваше да стане по този начин… и без друго не е моя вината.

— Но ти си Майлоу, нали?

— Е да, в известен смисъл.

— И си ме заплодил със себе си, през онази нощ в пустошта…

— Казах ти, това не си го спомням, но да… аз… не, Майлоу очевидно го е направил.

— Защо? — тихо попита Джан.

— Аз съм му застрахователната полица — каза й той, — аз и останалите „присадки“. За да увелича шансовете си за оцеляване. Името на голямата игра е „оцеляване“, Джан, винаги съм ти казвал това. Но Майлоу, тоест аз, заплождах жена със своя присадка, само когато трябваше да напусна някое място. Така че има един Майлоу в орбиталната станция Белведере и може би още едно мое „аз“ в колонията на Марс. Не исках да живея твърде близо до някое друго „аз“ — не ми трябваше конкуренция. И защо той… аз съм те заплодил, нямам представа. Доколкото си спомням, нямах такива планове.

— Доста превъзбуден беше онази нощ — безизразно каза тя. — Ако вярно си представям нещата, загубил си самообладание.

Той се усмихна несигурно.

— Възможно е, като се имат предвид моите чувства към тебе. Но аз не трябваше да съм тук и сега. Програмирането е процесът да не започва преди тялото да се е развило напълно.

Джан вече усещаше смазваща умора. Опита за последен път, преди да се прости с надеждата.

— Няма ли начин Саймън да се върне… не може ли спомените и личността му някак да бъдат отделени от тебе?

— Няма начин да бъде върнат, Джан — каза й Майлоу. — Съжалявам, но трябва да го смяташ за мъртвец.

Джан се отпусна върху масата. Докато потъваше в съня, слушаше риданията в заключената стая.

Джан се събуди и отново беше едно цяло. Позволи на мъката по Саймън да я обхване и заплака. Плака дълго; когато се успокои и изтри очите си, Киш стоеше до нея с чаша в ръка. Тя седна с усещането за силна жажда и с благодарност пое чашата от него.

— Как се чувствате, госпожо? — попита той.

Тя изпи студената вода и каза:

— Ако преценим всичко накуп, не много зле.

Тялото й наистина се беше освежило. Но душата си усещаше като пребита. Огледа се. Лежеше в собствената си спалня.

— За колко време се бях отнесла?

— Два дена, госпожо. Един от тях — в медицинската машина.

Тя върна чашата на Киш.

— И какво правеше „той“, докато аз спях?

— Саймън?…

— Не го наричай с това име! — сряза го тя. — Саймън е мъртъв. Наричай го с истинското му име… Майлоу.

— Да, госпожо. Ъ-ъ, Майлоу шеташе навсякъде, задаваше въпроси. Скоро изчерпа нашите доста ограничени знания. Сега през повечето време си приказва с Карл… и с Ашли.

— Хич не ми харесва това! — промърмори тя.

— Какво ще правите с него? — попита я Киш. — Ние си мислехме, че е най-добре да го прехвърлим в друг кораб.

— Може би… Не знам. Ще трябва да помисля.

Проблемът какво да прави с него я объркваше. Да, Саймън умря, но тялото на нейния обожаван син беше живо. И кой знае, каквото и да приказва Майлоу, може би има надежда…

Не, не бива да се залъгва с такива мисли. Така само ще се изтезава. Тя вдигна поглед към тавана.

— Ашли, искам да говоря с тебе.

Отговори й Карл.

— Ашли казва, че е твърде заета и няма да говори с тебе сега. Ще ти се обади по-късно.

— Твърде заета! — възкликна тя. — Дрън-дрън! Кажи й, че искам да говоря с нея веднага.

— Тя пак отказа.

— Майко Богиньо! — промърмори Джан. — Само ако имаше начин да бъде изключена от системата.

— Знаеш, че това е невъзможно.

Тя се обърна към вратата и стомахът й подскочи. Саймън… Майлоу стоеше там. Беше пораснал още от последния път, когато го видя. Отдавна познатата нагла усмивка се беше появила на лицето му.

— Махай се! — слабо каза тя. — Още не мога да те гледам. Не съм готова…

Но той въпреки това влезе в стаята. Ходеше като Майлоу. Ужасяващо комично беше — Майлоу в тялото на шестгодишното момче. В тялото на нейния син. Застана до леглото и скръсти тънките си ръце. Тя усещаше колко по-самоуверен е сега.

— По-добре ще е сега да се отърсиш от това, отколкото някога — каза й той. — Освен това, имаме доста неща да обсъдим.

— Нищо не ми идва на ум.

— Например, твоето бъдеще, Джан. Признавам, впечатлен съм от всичко, което сама си направила след моята… смърт. Да достигнеш „Скайтауър“ и да успееш да изпратиш сигнала за слизането на Небесния Ангел от орбиталния завод е наистина забележително за едно момиче, което не беше нищо повече от изостанала дивачка, когато я срещнах за първи път.

— Нали ще ми простиш, че не ти благодаря за комплиментите? — кисело каза тя.

— Но както научавам, оттогава — продължи той, — не си постигнала особени успехи. А сега вече си в беда. Много ти подхожда, Джан — тръгнала си да спасяваш свят, на който му е минало времето за спасение. И колко време още си мислиш, че ще удържиш твоята малка империйка? Имаш пет Небесни Господари, пълни с хора, на които им е писнало от тебе, а нямаш как и да задържиш влиянието си върху земните общности, които си освободила. Напълно зависиш от онези твои програми, а както добре знаеш — той понижи гласа си, — на Ашли не бива да се разчита много. Но няма как да я изолираш от Карл. Унищожиш ли я, прости се и с Карл.

— Нищо им няма на моите планове — възрази тя. — Ще се осъществяват. Само че ще трябва повече време, отколкото очаквах.

— Време, което нямаш. Ашли — всички Ашли — са на границата на лудостта. Една от тях, две, може би три, един ден ще се разбунтуват срещу тебе. Не се държиш с тях както трябва. Отпусни им юздите, позволи им да разрушат някой град или нещо подобно. И зарежи великата си идея за освобождаване на света и унищожаване на пустошта.

— Нямам нужда от твоите извратени съвети, Майлоу — каза му тя с погнуса. — Изчезвай! — Тя се обърна към Киш. — Киш, изведи го оттук! Незабавно!

Киш застана зад Майлоу и сложи ръце на раменете му.

— Хайде… чу какво каза госпожата.

Майлоу леко изви дребното си тяло и заби лакът под гръдния кош на Киш, който изръмжа от болка и изненада и отлетя назад. Падна на пода и се сви на топка с вкопчени в стомаха си ръце, бореше се за глътка въздух. Майлоу се усмихна на Джан.

— Не ги бива вашите мъже от Минерва за тази работа, нали? Сърди се за това на своите прародители — каза Майлоу, докато се настаняваше на леглото.

Джан отвратено се дръпна настрани. Киш не спираше да стене на пода.

— Преминах през не една промяна, докато бях в кома — продължи Майлоу. — Разбира се, никога няма да стана силен или бърз като първоначалния Майлоу, дори когато завърши развитието ми. Той се погрижи за това. За всеки случай, ако срещнеше някой от нас. Искаше да владее положението. Не мога да го обвинявам за това… или по-скоро, да се сърдя на себе си.

Джан стана от леглото и отиде при Киш. Помогна му да седне. Лицето му беше твърде бледо, той още дишаше трудно.

— Няма ти нищо — каза му тя. — Само ти изкара въздуха, това е!

Тя го подкрепи да стигне до един стол и да се отпусне в него. Обърна се с лице към Майлоу. Той се хилеше като пакостлив демон. Тя видя, че докато е помагала на Киш, робата й се е смъкнала и е открила лявата й гърда. Майлоу се беше вторачил в нея. Пригади й се, тя бързо загърна робата.

— Забавно е — каза Майлоу. — Страшно е забавно да те възприемам през половите жлези, ако мога така да се изразя, на едно шестгодишно момченце. Спомените за желание към тебе се наслагват върху твърде недоразвити сексуални нужди. И в същото време, за да станат нещата още по-интересни, все още имам някакво смътно усещане за тебе като моя обожаема майчица…

Прилошаваше й, изкрещя:

— Млъквай!

— Не се тревожи, няма да достигна пубертета по-рано от шест месеца и ако се съди по сегашните темпове на развитие, ще минат поне девет месеца, преди да се оформя окончателно. О, открих защо е започнала трансформацията, преди определената за това възраст… виновна е твоята любимка от морския комплекс.

— Сирай… — вяло каза тя.

— Да, тя се е опитала да ме убие. Нападението й е включило механизъм за самосъхранение, който твърде рано е започнал целия процес и освен това го ускорява.

— Значи ти си убил Сирай.

В нея се надигаше неудържим гняв. Той сви крехките си рамене.

— Нали ти казвам, било е несъзнателна реакция на самозащита. Тъпата кучка сама си е виновна.

— Махай се! — каза му тя с нисък леден глас. — Махай се веднага!

Той стана от леглото.

— Като се поуспокоиш, пак ще говорим. Ще измислим как да те измъкнем от този хаос, в който те е оплел твоят месиански комплекс.

Той безгрижно излезе от стаята. Джан изчака малко и каза:

— Карл?

— Да, Джан?

— Веднага изпрати един обслужващ робот. Не, нека бъдат два робота. Искам да намерят Майлоу… и искам да го убият!

— Да, Джан.

Глава дванадесета

Рин с лекота отрази първия натиск на принц Дарси и му отвърна със серия лъжливи атаки, които принудиха принца да отстъпи. Рин се забавляваше. Вълнуващо беше най-после да се бие с жив противник. Оръжието бе по-тежко от онова, с което бе свикнал, но не му създаваше трудности.

Развеселяваше го и изражението на принца, докато той трескаво се опитваше да се защити срещу някого, в когото изненадващо откриваше превъзхождащ го фехтувач. Той отстъпваше по площадката за танци и хората бързо се отдръпваха, за да му направят място. Накрая гърбът му опря в един от прозорците — оказа се в капан. Във вихрушка от лъжливи движения и отбивания Рин лесно преодоля жалките останки от защитата на принца и го притисна в прозореца. А върхът на сабята му гъделичкаше гърлото на принца. Чуха се въздишки от зрителите наоколо, и някой започна да пляска с ръце.

— За мене би било удоволствие да продължим — каза му Рин, — но се боя, че някой може да пострада. Така че предлагам да се предадете. Съгласен ли сте?

Устните на принца се разкривиха като от ръмжене, но той тихо каза:

— Да… да, проклет да си.

Рин се дръпна назад. Канеше се и да прибере сабята, когато с яростен пронизителен крясък принцът го нападна. Той отби настрани острието на Рин с тромава ветрилна атака и замахна да го съсече. Неподготвен за неочакваното нападение, Рин едва успя да отдръпне главата си, докато отстъпваше. Сабята на принца го удари по бузата на косъм от лявото око и я разсече до костта. Въпреки шока и болката, Рин се опомни бързо. В яростта си принцът дивашки размахваше сабята и все още отстъпващият Рин успя да отбие продължението на атаката. После принцът неловко се откри и Рин се стрелна напред. Сабята му промуши бицепса на ръката, държаща оръжието. Принцът изрева от болка и изтърва сабята си, в момента когато Рин дръпна назад своята. От двойната рана веднага шурна кръв. Принцът се хвана за ръката и впери в Рин поглед, жадуващ смърт. Двамата му придружители забързано дойдоха да му помогнат. Рин усещаше кръвта, изтичаща от собствената му рана.

— Предупредих ви! — каза на принца.

— Копеле! — изсъска принцът. — Ще те пратя в ада!…

После всичко се обърка. Дукът се оказа между двамата, крещеше на сина си, а Андреа обви с ръце Рин и заплака:

— Лицето ти, горкичкото ти хубаво лице! Какво ти направи този?

На Рин му се зави свят. Притисна кърпичка към разпраната си буза и помоли Андреа да го заведе до някой стол. За миг загуби съзнание, после видя барон Шпанг, коленичил до него да оглежда раната. Баронът цъкна.

— Гадна работа. Май ще имате нужда от доста шевове…

Не след дълго Рин установи, че баронът не бе преувеличил. Лежеше в непозната стая на леглото, а един хирург се занимаваше с лицето му. Наложи му се да установи, че средновековният живот в „Господаря Мордред“ бе засегнал и методите на лекарите в него. Припадна, преди хирургът да завърши работата си.

Когато дойде на себе си, намери до леглото си дука и барон Шпанг, които неспокойно чакаха да се събуди. Зад тях се мотаеше и някакъв слуга. Рин изстена. Лявата страна на лицето му туптеше непоносимо. Вдигна ръка и пипна дебелата превръзка около главата си. Болката го жегна още по-силно.

— Искате ли нещо за пиене? — обади се баронът.

— Ъхъ — изграчи Рин.

Баронът му помогна да седне в леглото, а слугата припряно приближи с голяма чаша в ръка.

— Това е вино, смесено с билка за успокояване на болката — каза му баронът, докато Рин жадно надигна чашата.

— Ужасно съжаляваме! — каза дукът. — Синът ми ще бъде жестоко наказан… щом здравето му се подобри.

Рин върна чашата на слугата и се облегна на възглавниците.

— Бих ви посъветвал да не правите това. Вашият син и сега ме мрази прекалено силно.

— Не мога да го оставя да се измъкне просто така, Робин. Той едва не ви уби… Вас, моя почетен гост и…

— … ценен съюзник — довърши Рин вместо него. — Не се притеснявайте. Аз не свързвам действията на вашия син с любезното ви държане към мен.

Дукът като че ли си отдъхна малко.

— Но — продължи Рин, — щях да оценя, ако ме бяхте предупредили, че връзката ми с вашата дъщеря ще бъде приета като оскърбление в някои среди.

— Уверявам ви, Робин, единствената „среда“, която смята това за оскърбление, е моята съпруга, а тя не влиза в сметката.

— Нима? — Рин посочи превръзката на лицето си. — Боя се, че не мога да се съглася с вас. Вашият син очевидно е под нейно влияние, а сигурно има и други поддръжници.

— Ами да… няколко — призна дукът. — Но не мислете повече за нея и моя син. Обещавам ви, че никой от тях няма да създава нови неприятности. Вие сте под мое покровителство.

— Това ме кара да се чувствам много по-добре — сухо каза Рин.

На лицето на дука се появи страдалческо изражение.

— Кажете ни, Робин — бързо се намеси баронът, — как успяхте да достигнете такова майсторство със сабята? Разказахте ни, че сте живял сам във вашия подводен свят, ако не броим Елоите. Такива същества едва ли биха си дали труда да ви обучават на фехтовка или пък да ви бъдат учебни партньори?

Рин се усмихна на представата как някой от Елоите би изглеждал като партньор по фехтовка.

— Не, естествено не от Елоите — каза той. — Намерих програма за тренировки в библиотеката още като съвсем малък. — Не им каза, че фехтовката го привличаше още откакто за първи път гледа „Приключенията на Робин Худ“. — Моят противник беше само холографско изображение. Много е трудно човек да се усъвършенства във фехтовката, когато партньор му е една сянка. В сравнение с това боят с вашия син беше смешно лек.

Дукът и барона се спогледаха.

Когато те си отидоха, влезе Андреа. Лицето й изобразяваше измъчена загриженост.

— Бедничкият ми ти, как се чувстваш? — попита тя наведена над него.

— Като някой, на който са му нарязали лицето със сабя — каза й той.

Даже гледката на люлеещите се пред очите му гърди не го ободри много, макар че болката вече спадаше. Може би билката във виното наистина помагаше. Тя стисна ръцете му.

— Брат ми е абсолютно чудовище. Винаги е бил такъв. Какви неща ми правеше, когато бяхме малки… не бих могла да говоря за тях!

Тя потръпна пресилено.

— Разкажи ми, моля те, май ще е интересно.

— Не, наистина не мога! — Тя пусна ръцете му и докосна превръзката. — Боли ли те?

— О-о-х! Да, особено когато правиш така!

— Хирургът каза, че ще имаш страхотно симпатичен белег по цялата буза.

— О, възхитително! Имаш ли за мен още някоя хубава новина? Да не би случайно да имам и гангрена?

— Аз пък си мисля, че белегът от дуел прави мъжа по-привлекателен.

— Повярвай ми, Андреа, белег от дуел с нищо не би допринесъл за твоята привлекателност — сериозно й каза той.

Тя се засмя и лекичко го целуна по устните.

— Глупчо. Жените не се дуелират. Само мъжете.

— Някоя жена трябва да е измислила това правило. Между другото, как е твоят брат?

— А, той ли? Ами добре е. Освен ръката.

— Много лошо ли съм го пробол?

Тя сви рамене и каза безгрижно:

— Както чувам, доста зле. Почти не си усеща ръката. Хирургът смята, че било само временно, но не е много сигурен. Дарси е побеснял.

Рин отпусна глава на възглавницата.

— Страхотно! — въздъхна той.

Андреа излезе и Рин заспа. Стресна се, когато се събуди — до леглото му седеше мъж, облечен в яркочервено расо. Носеше на главата си висока и издута червена шапка.

— Здравейте, млади човече. Аз съм кардинал Флюк.

Той му протегна ръка.

— Не се учудвам — каза Рин, стискайки ръката на мъжа.

Мъжът смръщи вежди за миг, после се усмихна милостиво.

— Доколкото разбирам, Робин, никога не сте бил кръщаван, нито приеман в лоното на църквата, затова се явявам при вас като настойник, ще ви помогна да се подготвите за светото кръщение, после и за конфирмацията.

Рин се загледа в нелепата фигура пред него. Пак му хрумна, че всичко, което му се случваше, е пряко внушение от една от програмите и все още е в убежището, потънал в дълбок управляван сън. Той каза:

— Много съм ви благодарен за проявеното внимание, кардинал Флюк, но не може ли друг път да се занимаваме с това? Вероятно забелязвате, че състоянието ми в момента не е най-доброто и съм твърде уморен.

— Няма по-добро време да се устремите към спасителните обятия на църквата, Робин. Какво би станало, ако внезапно раната ви се влоши и след няколко дни умрете от треска? Къде ще бъдете цяла вечност, ако умрете некръстен?

„Ама че начин да се вдъхне бодър дух на болен!“, каза си Рин. Опита се да си припомни каквото знаеше за римокатолическите догмати.

— В чистилището ли? Не. — Той се намръщи. — Това не е правилният отговор. Преддверието на ада, така ли беше?

— Да, преддверието — потвърди кардинала, отново навъсен. — За да избегнете тази участ, трябва да бъдете кръстен в името на Исус Христос, нашия Спасител.

— Спасител… ясно! — бавно каза Рин. Дразнеше се, че този човек беше прекъснал съня му. — Учил съм и за вашата религия.

— Значи приемате Исус Христос като ваш спасител и ще се прекланяте пред него като такъв?

Рин поклати глава.

— Както казах и на дука, учил съм за множество различни религии и нито една от тях не ми се стори особено привлекателна. Според думите на един от моите учители, религията или по-скоро сблъсъците между привържениците на различните религии, или даже секти на една и съща религия, може би са най-големите причинители на нещастия в човешката история. След болестите, разбира се.

Кардиналът стисна устни неодобрително. После каза:

— Дукът ми каза, че са ви учили бездушни машини. Те са развратили ума ви с атеистичните си лъжи.

— Аз всъщност не зная в какво вярват моите програми дълбоко в себе си, даже не зная за какво мислят, но подозирам, че не им е нужно да вярват в някой бог. Те поне, в края на краищата, знаят за какво са били създадени — за да служат на хората. Ние от своя страна като че ли сме в неведение…

— Аха, но виждате ли, млади момко — пак се усмихна кардиналът, — ние сме точно като вашите компютърни програми. Ние съществуваме, за да служим на Бог. И затова Той ни е създал.

— И как можем ние да служим на Бог? — попита Рин.

— Като се прекланяме пред Него. И като славим Неговите творения.

— Това е един от възможните отговори, признавам, чувал съм го и преди. А колкото до Неговите Творения, някои от тях е пресилено да бъдат славени. Например чумата, рака, СПИН, проказата и беса, за да споменем само някои. Преди човекът да го надмине с Генетичните войни, Бог е бил страхотен в изобретението на зарази за масово унищожение.

— Не можете да смятате Бог отговорен за тези неща! — твърдо каза кардиналът.

— Разбира се! — усмихна се Рин. — Заслугите на Бог са винаги само за добрите творения, но не и за лошите. — Той завъртя глава. — Вижте какво, за да бъда искрен, трябва да призная, че зад самото съществуване на Битието има някаква необятна тайна. Ако искате да я наричате Бог — добре. Но за Неговата истинска същност аз не мога и да се досещам. Имам своите съмнения и относно всички онези пророци от всякакъв вид, които претендират, че са възприели Истината чрез пряко общуване с Бог. Извън въпроса за неразгадаемата тайна, всички религии не са нищо повече от кълбо противоречащи си догми, песнопения, безсмислени ограничения в храненето, безсмислени норми на половия живот, безсмислени правила как да се обличат хората и безсмислени ритуали.

Кардиналът стана и впи свиреп поглед в Рин.

— Значи отказвате да бъдете покръстен?

— Преддверието на ада не ме плаши с нищо, кардинале — весело каза Рин. — Аз идвам от там.

— Но то може да се окаже най-малката от неприятностите ви, млади човече! — произнесе кардиналът и вихрено изхвърча от стаята.

Майлоу се събуди от писъка си.

Изтъркаля се гол по леглото и падна от него, повличайки чаршафа със себе си. Ударът го свести донякъде. Придърпа колене към брадичката си, обви ръцете си около краката и поседя така, трепереше. Картините и усещанията още отекваха в съзнанието му. Онези големи метални крака се вдигаха и спускаха отново и отново, стъпкваха го в калта, смесваха го с калта. Да, той беше още жив, усещаше всеки съкрушителен удар. Тялото му, създадено за вечно съществуване, се вкопчваше в живота, дори когато вече беше само кърваво тесто. И накрая — смъртта!…

Но това беше невъзможно! Не можеше да има такива спомени! Всичко, което знаеше за своята смърт, беше от оплетения разказ на Джан. Спомените за предишния му живот свършваха даже преди това — Майлоу да заплоди Джан с химическия коктейл, съдържащ не само цялата му ДНК, но и всички негови спомени до този момент. Нямаше начин да си спомня как е умрял дни по-късно. Но кошмарът беше толкова ярък! Нервите му и досега се свиваха от отзвуците на последната агония. Разтресе се.

— Лоши сънища ли? — Беше Ашли.

— Да. Моля те, би ли включила осветлението? Да не е прекалено силно.

Светнаха лампи. Той се надигна от пода и седна на края на леглото.

— Липсват ми сънищата — каза Ашли. — Липсва ми сънят. Липсва ми всичко.

— Този сън не би ти харесал — увери я той.

— За какво беше?

— Моята смърт. По-точно, смъртта на Майлоу.

Защо не признае поне пред себе си. Той не беше Майлоу. Имаше спомените на Майлоу, ума на Майлоу, но не беше Майлоу, а нещо различно. Не чувстваше, както си спомняше чувствата си в предишния живот на Майлоу. Заради това тяло е. Той погледна надолу към детските си ръце и крака. Твърде млад беше. Проклета да е онази Сирай с желанието й да го убие. Тя обърка времето. И затова още го преследваха остатъците от личността на Саймън, избледняващите негови спомени. Не на шега каза на Джан, че една част от него още я вижда като своя майка, в същото време той преживяваше и призрака на сексуалното желание, което някога бе предизвиквала в него. Усмихна се криво на тавана.

— Аз съм само смесица от призраци, Ашли. Всъщност аз съм мъртъв.

— И аз съм мъртва. Но ти поне имаш тяло.

— Ти това ли наричаш тяло? — Той се изправи. — Я ме погледни, призракът на мъж, преживял четиристотин години и отгоре, в тялото на момченце, което още не е навлязло и в пубертета. — Той повдигна с пръсти малкия си пенис и се разсмя. — Можеш ли да повярваш, че някога съм бил свръхчовек?

— Но ти продължаваш да растеш — напомни Ашли.

— Вярно, но никога няма да стана мъжа, който бях. Аз… тоест Майлоу се погрижи за това. Не притежавам всички негови генетични усъвършенствувания. Никога няма да имам неговата сила или бързина.

— Но нали си негов клонинг? — попита Ашли. — Предполагам, че имате еднаква ДНК.

Той врътна глава отрицателно.

— Не, моите генинженери измислиха начин да подсигурят, че аз няма да съм еднакъв със… себе си, какъвто бях. Не съм пълен клонинг. Квазиембрионът, закачил се за матката на Джан е отмъкнал малко и от нейната ДНК, за да намали някои от първоначалните генетични предимства на Майлоу.

— Но нали все пак си безсмъртен?

— О, да! — каза той и се ухили цинично. — Поне толкова безсмъртен съм, колкото беше и Майлоу. Да се надяваме, че с по-голям успех ще бъда безсмъртен.

— Но днес вече почти се провали.

— Да не би аз да не зная това.

Той искрено се уплаши, когато два паяковидни робота го сграбчиха в коридора след излизането му от спалнята на Джан. Един от тях се канеше да му пререже гърлото с някакъв инструмент, но острието замря на сантиметри от плътта му. Досети се, че Джан е заповядала да го убият, но не са й стигнали сили да го направи. В последния миг е отменила заповедта си.

— Ако се бях включила към Карл по онова време, щях да ги спра — каза Ашли. — Знаеш това, Майлоу. Но бях заета да стрелям по птици.

— Не е нужно да се извиняваш — неискрено каза той. — Но би могло пак да се случи. Рано или късно омразата й към мен ще надделее нежеланието й да нарани тялото, принадлежало на нейния син.

Ашли въздъхна.

— Преди харесвах Джан, но напоследък е нетърпимо скучна.

— Ще трябва нещо да направим с нея, нали? — попита Майлоу гладкия таван.

— Ами ще трябва! — съгласи се Ашли.

Глава тринадесета

Летеше на височина почти четиридесет хиляди стъпки и с максимална скорост, в един момент неговият радар откри флотилията на жената. Той веднага заповяда на Играчката да направи остър завой, защото Небесният Ангел би могъл да има не по-малко усъвършенстван радар от неговия. Но още преди да завърши изречението, Играчката каза:

— Рин, засечени сме от радар.

— По дяволите! Исках да ги изненадам. Както и да е, вече нищо не може да се направи. Връщаме се към „Господаря Мордред“. С максимална скорост.

— Намерихте ли ги? — попита дукът.

Рин кимна и посочи точното място на голямата карта, разгърната върху овалната маса във „Военната зала“. На една от стените висеше огромен гоблен, изобразяващ неправдоподобни бойни подвизи при превземането някога на въздушния кораб от прародител на дука. Освен дука и барон Шпанг, неколцина други барони бяха насядали около масата. Повечето носеха лъснати до блясък леки церемониални ризници, сякаш се готвеха всеки миг да влязат в битка. Принц Дарси също присъстваше, ръката му висеше на превръзка. Избягваше да среща погледа на Рин.

— Толкова далече на север — каза дукът, вперил поглед в картата. — Не разбирам. Предполагам, че са се движили на юг, когато ги забелязахте?

— Не. Стояха на едно място. При това на малка височина. Около хиляда стъпки. Моят радар показа някакви сгради на земята, така че би трябвало да са над някакъв град или село.

Дукът смутено подръпваше брадата си. Барон Шпанг каза:

— Значи, би трябвало да прехванем нейната флотилия след около денонощие, ако техниците успешно поддържат скорост от тридесет мили в час и ако не ни попречи лошо време. И ако предположим, че нейната флотилия не се премести междувременно.

— И да стане това, няма да ни попречи — каза Рин. — Няма да ми отнеме много време да ги засека отново.

Дукът се изпъчи пак и се усмихна на Рин.

— Значи, всичко е наред. Наясно ли са всички с нашия план за сражението?

— Нашият план ли? — Рин му върна усмивката. — Мисля, че всичко е ясно. Пробивам си път с моята машина през тяхната защита, нападам Небесния Ангел, унищожавам лазерната му система и принуждавам Небесната Жена да се предаде. След нейното поражение и остатъкът от флотилията ще трябва да прекрати съпротивата. В този момент ще излетят планерите с вашите войници.

— Добре… добре — закима дукът. — Предвиждате ли някакви проблеми в осъществяването на този план?

— Въобще няма да възникнат проблеми, сир! — каза му Рин.

— Не ми харесва това, казвам ти!

— Кое? — разсеяно попита Джан.

Тя се занимаваше с числата, светещи на компютърен екран. Показваха твърде безнадеждно положение. Епидемията, изтребваща населението на общината под тях, не проявяваше никакви признаци на спадане въпреки лекарствата, произвеждани в лабораториите на Небесния Ангел и разнасяни долу от паякообразните роботи.

— Онзи радарен сигнал от сутринта — каза Майлоу.

Стоеше в предната част на залата за управление и оглеждаше небето. А тя огледа него. Сега по-малко приличаше на Саймън — косата му бе опадала и ставаше все по-едър, но всеки път нещо я пробождаше, щом спреше погледа си върху него. Опитваше се да го избягва, доколкото можеше, но той настояваше да се мъкне след нея навсякъде. Непрекъснато се опитваше да я умилостиви. А вече явно бе спечелил доверието на Ашли. Обмисляше дали да не премести Майлоу в друг кораб, както Киш все настояваше, но се страхуваше, че Ашли просто ще пренебрегне такава заповед.

— Какво ме занимаваш с този проклет сигнал? Ясно е, че е някакъв каприз на уреда.

— Това беше летателен апарат… нещо по-тежко от обикновен летателен апарат.

— И какво би могло да се окаже? Планер или нещо подобно.

— Планер? Който лети на такава височина и с такава скорост? Карл, повтори й какво забеляза.

Карл каза:

— Метално тяло. С приблизително цилиндрична форма. С голяма плътност. Със значителна маса. Вероятно с тегло няколко тона. Когато го засякох, завиваше със скорост 1500 мили в час, а преди да загубя сигнала, се ускори до 2500 мили в час.

— Страхотен планер, нали? — попита Майлоу.

— Майлоу, знаеш не по-зле от мен, че днес никой на планетата не разполага с технологията за производство на такива летателни апарати. Значи Карл е сгрешил… освен ако някой от онези твои орбитални станции не е решил да ни посети най-после.

Тя млъкна колебливо, замисли се. Не й беше хрумнало преди, че има и такава възможност.

— Няма как да стане! — каза Майлоу и завъртя глава. — Не биха посмели, даже ако още разполагат с възможности за подобна експедиция. Те си мислят, че планетата и досега е претъпкана с изкуствено създадени зарази.

— Че то си е така — каза Джан, сочейки селището под прозрачния под. — Поне тук.

Името на общината беше Феникс Две, тя беше разположена в североизточния ъгъл на онова, което преди разпадането на Съединените американски щати се наричало щат Аризона. Беше една от най-големите земни общности, които Джан познаваше, около центъра на града дори имаше няколко триетажни сгради с по-сложен градеж. Общността, въпреки принудително отделяните през вековете данъци за местния Небесен Господар, доскоро се радвала на относително благополучие, но пустошта навлязла в обширните й селскостопански земи. Последвали чести нападения от Хазини.

Хазините бяха причината за епидемията. Оцелелите от преките сражения с Хазини, ако успееха да превъзмогнат раните си (а това рядко се случваше), ставаха жертва на особено коварна болест, която ги убиваше за броени дни. Изглежда Хазините носеха заразата в телата си като още едно от оръжията им срещу омразните човешки същества. Джан си спомни за своята почти смъртоносна среща с един Хазини. Прокара пръст под туниката си, където някога тялото й беше раздрано от шията до долната част на корема. Или на нея й бе провървяло, или не всички Хазини бяха заразни.

Джан погледна пръснатия долу град. Големи части от него бяха покрити с мрежи за предпазване от Хазини. Не че тези мрежи, изплетени от растителни влакна, можеха да им свършат работа като защита. Само стоманени мрежи можеха да устоят на ноктите на Хазини, но във Феникс Две нямаха достатъчно стомана, както навсякъде по света.

Бедата започнала, когато огромно ято Хазини направили множество чудовищни гнезда само на четиридесет мили от жилищата на хората. Джан искаше да използва цялата огнева мощ на своята флотилия, за да унищожи и гнездата, и самите Хазини, но когато обяви плана си по-рано сутринта, всички Ашли възразиха. Поведението им я учуди…

— Пък аз си мислех, че кръвожадни същества като вас веднага ще се възползват от една възможност да направят малка касапница — раздразнено каза тя.

— О, сигурно би било страшно забавно! — каза една Ашли. На Джан вече не й пукаше коя от тях — всички й се струваха еднакво полудели. — Но ние смятаме, че веднага трябва да се махаме оттук. На всеки кораб има доста шумотевица. Хората се плашат от епидемията. Може да започнат истински бунтове.

— Но на тази височина всички са в безопасност. И нали паяците минават през пълно обеззаразяване при всяко качване.

— Няма да убедиш тези тълпи от слабоумници — обади се една Ашли. — Има и нещо друго — за паяците говоря. Твърде бързо ги губим, и от злополуки, и от саботажи, вече не достигат и резервни части за тях, а ти още повече ги разпръсна, като ги караш да се правят на милосърдни сестри за онези тъпанари долу.

— Тя говори разумно — намеси се и Майлоу. — Само чрез роботите можеш да удържиш властта си над населението на другите кораби. Но в момента те се занимават с прекалено много неща, и ако избухнат вълнения, трудно ще се справиш. Освен ако използваш крайно жестоки мерки, а доколкото те познавам, няма да направиш това.

— И не виждам защо не стоварим на земята целия товар от олигофрени, така ще приключим с тях веднъж завинаги. Само неприятности създават — каза някоя Ашли.

— Ами да, нека да го направим! — съгласи се друга.

— И дума да не става! — остро каза Джан. — Това е равно на убийство. Всички те са Небесни хора. Нямат шансове да оцелеят на земята, знаете това.

— Че на кой му пука за тях?

— Джан, поне едно можеш да направиш — бързо каза Майлоу, — спри използването на роботите като чистачи на слънчевите батерии. Накарай хора да се заемат с тази работа, както ние го правехме в „Господаря Панглот“.

— Страшно гадно беше за мен да съм стъклоходец — каза му Джан, — а май и на тебе не ти харесваше. Не бих принудила никого да се занимава с това.

Майлоу сви рамене.

— След време може и да ти се наложи, ако не останат достатъчно паяци, за да махат гъбичките от батериите на всички кораби. По-добре започни сега.

Точно тогава Карл бе съобщил за засичането на непознатия летящ обект. Джан бе се зарадвала на крайно наложителната промяна на темата, но сега заради непрекъснатите напомняния на Майлоу, най-после започна да се чуди от какво ли е бил предизвикан странният сигнал. Пак погледна Майлоу, който още не откъсваше очи от небето наоколо. Тя се намръщи, но каза:

— Добре де, даже ако някой е успял да задвижи летяща машина от Старата Наука, нали не може с нищо да ни застраши? И да нападне някой от нашите кораби, лазерите ще я надупчат.

Майлоу се обърна с лице към нея.

— Не може да е летателен апарат, създаден от Старата Наука. Знаеш с какъв фанатизъм първите Небесни Господари са унищожавали всички други средства за летене още от деня, в който завоювали поредния Небесен Ангел. Не можели да си позволят някой да оспорва господството им в небето. Това бил Първият закон, който наложили на земните жители — „Забранено Ти Е Да Летиш“.

— Щом не е машина от Старата Наука и не е космически кораб от орбиталните станции или марсианските колонии, какво е тогава? Откъде може да се е появил?

— Нямам представа — каза той и прокара длан по оплешивяващото си теме.

Джан помнеше този жест отпреди. Стомахът й пак се сгърчи от гледката, остатъците от физическия облик на нейния син с всеки ден се претапяха в Майлоу.

— Чудесно. Ако ти хрумне някоя светла мисъл, обади ми се! — грубо каза тя. — Аз се прибирам в стаите си. Имам нужда от почивка.

Имаше нужда и от пиене. Щом стигна до своите стаи, помоли Киш да й донесе една бира. Стори й се, че дори преди да се свлече на дивана в хола, Киш се върна и й протегна висока чаша с бира. Тя се усмихна признателно.

— Толкова си мил с мен, Киш. Не знам какво щях да правя без тебе. И без Шан.

Тя отпи голяма глътка. Киш не помръдна от мястото си.

— Изглеждате уморена, госпожо. Да ви направя ли масаж?

— О да, Киш. Моля те!

Киш седна до нея, а тя остави чашата на пода, обърна се с гръб към него и разкопча туниката си отзад. Тя притвори очи, щом усети пръстите му умело да размачкват вдървените мускули на врата и раменете й.

— Оох, така е великолепно! — благодарно промърмори тя.

Когато свърши с масажа на раменете, пръстите на Киш се плъзнаха надолу по гърба. Тя изпъшка, главата й се отпусна напред. Остави се да потъне в чистото чувствено удоволствие от масажа, искаше й се да продължи вечно. И затова не разбра откога Киш гали гърдите й, преди тя да усети това. Подскочи от изненада. Никога преди не беше пипал гърдите й.

— Киш, какво правиш?

Той веднага отдръпна ръцете си. Тя се обърна с лице към него. На неговото се бореха за надмощие смущението и желанието.

— Мислех си, че ви харесва — каза той.

— Масажът ми беше много приятен, но ти си мислиш за нещо повече от масаж, Киш.

Той сведе поглед за миг, после я погледна право в очите. Сега беше напрегнат.

— Джан, би трябвало да знаеш какви са чувствата ми към тебе.

— А какви са? — попита тя, забеляза, че той използва малкото й име.

— Обичам те!

— Така ли? — тя позволи на изумлението си да прозвучи в гласа й.

Никога не беше и подозирала, че любезният и грижлив Киш би могъл да таи такива чувства към нея. Но осъзна, че това не би трябвало да я учудва чак толкова. Знаеше, че мъжете от Минерва имат сексуални желания. И тя беше преспала с мъж на Минерва… не, всъщност той беше юноша, и се случи толкова отдавна! Саймън, на когото беше нарекла сина си. Но Киш, или пък Шан? Беше свикнала с тях. Да, трябваше да признае, че се отнасяше към тях като към евнуси. След като видя „нормални“ мъже, двамата от Минерва й изглеждаха… каква дума би могла да подбере? Безполови? Кротки? Безопасни? Вярно, някога беше обмисляла сериозно дали да роди дете от Киш, за да запази наследствеността на Минерва, но никога не се и съмняваше, че не може да изпита страст към него…

Не откъсваше погледа си от него и внимателно обмисляше какво да каже. Сложи длан на ръката му.

— Киш, и аз те обичам. Но като приятел, така се отнасям и към Шан. Може би след време чувствата ми към тебе ще се превърнат в нещо друго… нещо по-силно. Но, Киш, трябва да разбереш, че точно сега, след всичко случило се… загубих Сирай и Саймън… Много рани трябва да лекувам и сега не мога да помисля дори за по-близка връзка с когото и да било. И не вярвам още дълго нещо да се промени…

Той като че се засегна много силно, но кимна и каза спокойно:

— Разбирам, госпожо.

Стана, взе празната чаша и излезе от стаята. Джан дълбоко въздъхна в настъпилата тишина.

— Божичко, това беше като най-вкусния деликатес — измърка Андреа и се изтегна лениво на леглото. — По-добре беше от всякога. От какво си пощръклял днес?

— Ами нали след малко ще потегля към битката, скъпа — каза Рин. — Широко известен факт е, че страхът от смъртта действа твърде възбуждащо.

Тя се надигна на лакти и гърдите й изпъкнаха още повече. Той я огледа възхитено.

— Но ти не се страхуваш, нали? — попита тя.

— Малко съм нервен — той небрежно протегна ръка да погали едното розово зърно.

— Но татко каза, че ще бъдеш в пълна безопасност. Ти си му казал, че твоята летяща машина е неуязвима за лазери.

— Вярно е — съгласи се той, — но не е непробиваема за оръдеен обстрел. Ако случайно ме улучи снаряд, може да ме пръсне на парчета. Но не би трябвало да се случи. Ще се движа много бързо. Ще мина през лазерната им защита, преди да се опомнят.

Той се наведе към нея и я целуна по устните. Тя пъхна езика си в устата му. Целувката се проточи. Накрая тя пресипнало каза:

— Когато се върнеш, ще бъдеш най-великият сред всички герои на „Господаря Мордред“. Трубадурите ще съчиняват балади за твоите подвизи, които ще се пеят векове на всяко празненство!

— Звучи чудесно! — каза Рин с поглед в часовника.

— Толкова ще се гордея с тебе — въздъхна тя.

— И аз се надявам — каза той и пак я целуна. После неохотно каза: — По-добре да се приготвя. Ако флотилията на Небесната Жена не е мръднала от вчера, ще я доближим след два-три часа.

— Пази се, скъпи. Знам, че татко ще те обсипе с награди след като унищожиш онази жена, но ти обещавам, че най-хубаво ще те възнаградя аз.

— Умирам от нетърпение — каза й той.

Джан свали бинокъла от очите си.

— Стои си на място.

— Ами да — каза Майлоу. — Точно извън обсега на ефективна стрелба с лазерите при тази плътност на атмосферата. А това ме тревожи.

— Ти се тревожиш ли?

— Значи хората от онзи въздушен кораб знаят, че ние… тоест ти можеш по своя воля да управляваш системата за лазерна защита.

— Да, разбирам — замислено каза Джан. — Но как са научили?

— Явно новините за твоите похождения през последните години са стигнали далече. Би трябвало да очакваш това.

Джан не отговори. Пак вдигна бинокъла и фокусира образа на далечния въздушен кораб. На вид беше обикновен Небесен Господар, макар че изглеждаше доста по-овехтял от повечето и няколко от движителите му бяха разглобени, за да осигурят резервни части за останалите. Досети се, че бавното му пълзене от югозапад към нейната флотилия е най-високата скорост, на която е способен.

— Пак ви казвам да нападаме — обади се една Ашли.

— Още не — отсече Джан. — Ще изчакаме, за да им дадем възможност да се свържат с нас. Освен това не могат с нищо да ни навредят.

— Внимание — спокойно се намеси Карл. — От външния корпус на въздушния кораб се издига апарат. Същият е, който засякох с радара вчера. Вече се ускорява и се насочва точно към нашия кораб.

— Мамка му! — каза Майлоу.

Джан се поколеба, преди да проговори:

— Свалете го с лазер, щом влезе в обсега!

Опита се да разгледа наближаващия апарат с бинокъла, но не можа. Появиха се познатите бляскави нишки тюркоазена светлина — включи се лазерната система. Нишките се събраха в една точка. Тя чакаше взрив. Но взрив нямаше.

Карл каза с обичайния си безизразен глас:

— Данните от радарното проучване на наближаващия летателен апарат показват, че той е обкръжен от електромагнитно поле с висок интензитет, който нарушава фазата на лазерните лъчи и ги разсейва. Летателният апарат не може да бъде унищожен или спрян. Ще пробие защитата ни след четиридесет секунди…

Глава четиринадесета

Взирайки се с помощта на големия месингов телескоп на предната наблюдателна площадка, дук дьо Люсан за първи път можа да разгледа флотилията на Небесната Жена. И това отново му вдъхна опасения за съдбата на начинанието му. Застинали над далечното селище и около него, белият Небесен Ангел и петте Небесни Господари изглеждаха толкова внушително въпреки разстоянието, че му се стори невероятно малкият апарат на Робин да им причини някаква вреда.

Площадката беше препълнена от негови важни васали. Изпълниха кратка церемония в чест на Робин и след дългата и театрална прощална прегръдка на Андреа почетна стража го съпроводи по корпуса до неговата летяща машина. Дукът усещаше неприятна горещина. Той се обърна да огледа редиците планери, готови да отлетят, щом Робин завърши задачата си.

— Колко остава? — попита той барон Шпанг.

— Всеки момент ще се издигне, сир — отвърна баронът. — Не се тревожете — всичко ще мине без проблеми. Съвсем скоро мощта за завладяване на целия свят ще бъде в нашите ръце. Във вашите ръце, сир.

— Издига се! — изкрещя един техник от задната част на площадката.

Всички глави се завъртяха. Апаратът на Робин наистина набираше височина. След миг със смайваща бързина се насочи към флотилията на Небесната Жена. Ускори се толкова стремително, че дукът бързо го загуби от погледа си, но чуваше гърма от разцепения въздух.

— Моментът наближава! — обяви техникът, който следеше полета на Робин с един от телескопите.

Дукът зърна далечни проблясъци. Лазерите на Небесния Ангел. Това окончателно го увери, че Ел Рашад и другите са били прави. Небесната Жена наистина можеше да управлява лазерната система на своя кораб. Можеше да стреля по апарат с човек в него.

— Какво става? — извика той.

— Той продължава! Лазерите не могат нищо да му направят!

Дукът се затресе от възбуда. Всичко, което Робин каза за своя апарат, се сбъдваше! Сега ще започне атаката!

— Той успя! — съобщи техникът. — Проби през защитата!

Радостни викове огласиха площадката.

— А сега той… той… — техникът се задави.

— Какво? — настояваше дукът. — Какво се е случило?

Лицето на техника беше загубило цвета си. Той вдигна глава от окуляра на телескопа и преглътна. Най-после каза:

— Апаратът кацна върху Небесния Ангел.

— Какво? — кресна дукът. — Искам да видя!

Той избута техника и погледна през телескопа.

Не му трябваше много време, за да се увери в ужасната истина. Летящата машина на Робин лежеше върху корпуса на белия Небесен Ангел… точно както бе лежала върху корпуса на „Господаря Мордред“. От гърлото на дука се изтръгна стенание.

— Лазерите… — едва проговори барон Шпанг. — Сигурно все пак са повредили летящата машина… улучили са двигателите на Робин…

— Не — безнадеждно процеди дукът. — Не мисля, че е това.

Рин отвори люковете на Играчката и се измъкна навън. Въздъхна дълбоко и тогава се огледа. Слънцето се отразяваше в няколко малки метални тела, които бързо приближаваха по гладкия бял корпус на Небесния Ангел. Той вдигна ръце нагоре и ги изчака да стигнат до него.

Отблизо разпозна в тях обслужващи механизми, приличаха на паяци. Имаше подобни машини в Шангри Ла.

— Не мърдай! — предупреди го един от тях, когато го наобиколиха. Говореше с глас на момиче.

— Както виждате, не правя никакви движения — невъзмутимо отговори той.

Видя два от механизмите да се отделят от основната група, изучаваха корпуса на Играчката с най-различни сензори.

— Ама този е страхотно готин! — каза един от механизмите.

Застаналият точно пред него протегна напред членеста ръка с въртящо се накрая острие. Острието спря само на сантиметри от гърлото на Рин. В същото време гъвкаво метално пипало измъкна сабята му от ножницата. Той се усмихна насила.

— Да бе, готин си е! — каза механизмът пред него. — Ей, готин? Няма ли да се разприказваш по-бързичко, преди да сме ти прерязали гърлото.

— Името ми е Робин и, както виждате сами, аз ви се предадох. Дойдох да предложа своите услуги на Небесния Ангел. Разбира се, срещу определена цена. Но първо искам да ви предупредя — не бърникайте по моя апарат! Миниран е. Всеки опит да проникнете вътре ще доведе до много силен взрив.

Този блъф беше успял предишния път. Рин се надяваше и сега да го приложи с успех. Но идващите от механизмите женски гласове го тревожеха. Звучаха някак… несигурно.

— Той се предаде на онези неща! — възкликна барон Шпанг, който напрегнато се взираше в окуляра на телескопа. — Отвеждат го…

Дукът беше в състояние на вцепенена изненада. В дълбините на съзнанието си наблюдаваше как рухват всички негови планове и мечти. Беше загубил единственото си преимущество. Но нали беше толкова сигурен в искреността на Робин, благодарение на Андреа…

Андреа.

— Сир, какво да правим сега? — попита го баронът. — Да продължим ли атаката?

— Не ставай глупак! — каза му дукът. — Нямаме друга възможност, освен да се оттеглим. Предай заповедта.

Андреа.

Два от паякообразните механизми го съпроводиха надолу. Последното от многото спускания с асансьори отведе Рин и неговите стражи в залата за управление на Небесния Ангел. Уредите в нея почти по нищо не приличаха на онези в пункта за управление на „Господаря Мордред“, но той нямаше време да огледа обстановката по-подробно. Двамата души в залата приковаха вниманието му. Жената стоеше в далечната предна част на централния мостик. А на един от компютърните пултове наблизо седеше момче. И двамата се обърнаха към него, когато излезе от асансьора. Един от паяците каза:

— Ето го и него! Ама си го бива, нали, Джан?

По-странно от двамата му се стори момчето. На възраст беше между осем и десет години, но лицето и особено очите му издаваха много по-голяма възраст. Впечатлението се усилваше и от почти пълната липса на коса по главата му. Но когато жената тръгна към него, спечели изцяло раздвоеното му внимание. Беше висока и стройна, носеше бяла туника, която оставяше голи ръцете и краката й. На стегнатия около тънкия й кръст колан висяха кинжал и непознат уред. Черната коса закриваше скулите й (той забеляза и черна звездичка на дясната й буза, но дали беше някакъв знак или клеймо?). Зелените й очи бяха огромни и с твърде интересна форма — вътрешните им ъгълчета бяха извити надолу. Във всяко отношение беше физическа противоположност на Андреа, която се отличаваше с пищните си телеса. А тази жена имаше малки гърди и плосък стегнат корем. Но на Рин веднага му се стори безкрайно привлекателна дори в сравнение с Андреа и още не можеше да разбере защо му въздейства така. Забеляза тъмни сенки под очите й, но те не развалиха впечатлението от нейната красота. Някакво странно усещане го прободе в гърдите — сякаш му беше трудно да диша. Помисли си, че тя би трябвало да е Небесният Ангел…

Той й се усмихна смутено и каза:

— Здравейте, аз съм Робин.

— Робин Худ, предполагам — саркастично каза чудатото момче — С тези дрехи няма кой друг да си.

Рин го загледа изумено, за момент забравил за жената.

— Чувал ли си за Робин Худ?

— По-възрастен съм, отколкото изглеждам — смръщи се насреща му момчето. — Но ти откъде знаеш за Робин Худ?

— И кой е този Робин Худ? — попита Небесният Ангел.

Тя съсредоточено разглеждаше Рин. Той усети, че се изчервява.

— Няма значение — отговори момчето, което също разглеждаше Рин. — Важно е откъде идва този и какво прави тук.

— Тук съм, за да предложа услугите си на Небесния Ангел… — започна Рин.

Момчето безцеремонно го прекъсна:

— Ясно, ясно, това вече го чухме, но защо?

Заговори друг глас, който идваше от всички посоки едновременно:

— Джан, Небесният Господар обърна и се насочи на юг.

Рин предположи, че гласът е на една от основните програми, липсваха му всякакви човешки нотки. Жената опипа дръжката на своя кинжал.

— Мисля, че ще е най-добре да изпратя един от корабите да го настигне.

— Аз не бих си правил труда — бързо каза Рин. — Без мен и моя летателен апарат „Господарят Мордред“ не може да бъде никаква заплаха за вас. Оставете ги да си вървят. Дукът вече знае, че няма шанс да устои срещу вашата флотилия. Уверен съм, че сега бяга обратно към подвластните си територии.

Не искаше нищо лошо да се случи на хората в „Господаря Мордред“.

Обади се още един безтелесен глас. Същият неспокоен глас на момиче, с който говореха и паяците.

— Изобщо не го слушай, Джан! Нека да настигна онова очукано туловище и да му видя сметката. Това е някакъв номер.

Рин вдигна очи към тавана, защото не знаеше накъде да гледа, и каза:

— Не е номер, кълна ви се! — Обърна поглед към лицето на Небесния Ангел. — Моля ви, пощадете ги. Аз направих номер, но на владетеля на „Господаря Мордред“, не на вас. Дук дьо Люсан смяташе, че ще действам като негов съюзник в атаката срещу вас. От мен очакваха да използвам летателния си апарат, за да унищожа защитата ви, но аз само се преструвах, че изпълнявам плана. Всъщност исках да служа на вас.

Момчето изрази с пръхтене недоверието си.

— Съгласен съм с Ашли. Замислил си някаква хитра игричка. За какъв дявол ти е притрябвало да ни предлагаш услугите си? Какво искаш да получиш? И по дяволите, кой си ти всъщност?

Рин го изгледа лошо. Това странно човече му стана неприятно от самото начало.

— Казах, че дойдох да предложа услугите си на Небесния Ангел, а не на тебе, който ще да си.

— Да — припряно се намеси жената, — той е прав, Майлоу. Това не ти влиза в работата. Изчезвай. Върви да късаш крилцата на мухи или нещо такова.

Момчето направи гадна гримаса.

— Този нов обрат напълно ми влиза в работата, Джан. Всичко, което би могло да засяга моето оцеляване, е моя работа. Ето ти тук един тип, пръкнал се от някакъв древен главорезки филм, но с машина, неуязвима за лазери и с още Бог знае какви възможности, а ти очакваш спокойно да си изляза, без да разбера какво иска и откъде идва?

— Изобщо не ме интересува какво искаш и какво мислиш, Майлоу! — Тя повиши тон. — Все още аз заповядвам тук и ти казвам да изчезваш. Веднага!

Момчето слезе от компютърния пулт и застана пред нея с ръце на хълбоците.

— Не ме предизвиквай, Джан, или ще ти се наложи да разбереш колко съмнително е станало вече положението ти!

Рин видя появилата се на лицето на жената сянка на неувереност и инстинктивно усети, че положението тук е доста неустойчиво. Явно му предстоеше да открие причините защо властта на Небесната жена не е абсолютна. Той бързо каза:

— Моля за извинение, но дали може да пийна нещо?

И двамата го изгледаха с изненада.

— Какво? — обади се момчето.

— Казах, че бих пийнал нещо. Жаден съм. Принуден съм да ви кажа, че гостоприемството в „Господаря Мордред“ беше значително по-добро.

Жената му се усмихна измъчено и каза:

— Съжалявам. Отдавна не ми се е налагало да посрещам гости. Елате с мен в моето жилище. Можете да се възползвате от удобствата му, ще получите студена бира и нещо за ядене, ако сте гладен. — Тя пристъпи към него и протегна ръка. — Между другото, казвам се Джан. Джан Дорвин.

Когато стисна ръката й, буцата в гърдите му сякаш стана по-голяма.

Дук дьо Люсан удари Андреа толкова силно, че двамата яки слуги, които държаха ръцете й, едва не я изпуснаха. От разбитата уста потече кръв. И двете й бузи бяха разкървавени и отекли от предишните удари.

— Идиотка! Слабоумна! — крещеше той, потривайки кокалчетата на дясната си ръка. Май си беше навехнал китката. — Хлътнал бил до уши по тебе, а? Всичко би направил за тебе, а? Божичко, тази кретенка!…

Той пак замахна. Тя се опита да извърне лице, за да избегне удара.

— Татко, не! Моля те, не ме бий повече! Не ми наранявай лицето, моля те.

Той възпря юмрука си.

— Казах ти, нали? Казах ти да го наблюдаваш. И да го слушаш. За да потвърдиш, че мога да му се доверя, че е искрен! Но не, ти разчиташе на онези твои великолепни женски инстинкти! По-точно, на суетното ти празноглавие. А той през цялото време ти е играл театър. На мен също!

— Татко, но аз бях сигурна! — извика тя, от устата й пръскаше кръв. — Сигурна бях, че е влюбен в мен! Как можех да знам?

— Това ти беше работата — да знаеш! А сега, благодарение на тебе, загубихме последната възможност да подобрим положението си. Голям късмет ще имаме, ако се доберем до териториите си, преди да се разпадне корабът. Ти искаше награда, ако Робин ми предаде Небесния Ангел и нейната флотилия. Но се провали и ще си получиш наказанието.

— О не! — заскимтя тя. — Моля те, не ме удряй по лицето пак. Много те моля!

— Не се притеснявай, с пръст няма да те пипна — каза й той. Обърна се към единия от слугите. — Донеси ми камшик.

Момчето, което вече познаваше с името Майлоу, за втори път го попита дали може да огледа отблизо Играчката. Рин отново му отказа и го предупреди за последствията, ако се опита да влезе насила в апарата. Но нещо мярнало се в погледа на Майлоу му подсказа, че не прие думите му с доверие. Този Майлоу го притесняваше все повече и той трескаво обмисляше как да научи що за човек е. Но засега разговорът се въртеше само около него самия.

Намираха се в просторна трапезария и бяха седнали на маса до голям извит прозорец. Всъщност само той и Джан бяха седнали. За Майлоу нямаше място на масата и той неспокойно крачеше из стаята, когато не се излягаше на един диван наблизо. Двама мъже с невъзмутими лица и кротки погледи прислужваха на него и Джан. Рин за миг забеляза недоволство на лицето на единия. Той недоумяваше какви са тези хора. Освен събраните в трапезарията огромният въздушен кораб изглеждаше безлюден. Тук нищо не напомняше за „Господаря Мордред“.

Беше разказал накратко на Джан (слушаше го и Майлоу) за произхода си от Шангри Ла. Майлоу беше реагирал възбудено.

— Значи Антарктическата изследователска станция още съществува! Невероятно! И още може да произвежда изделия на Старата Наука, ако се съди по твоята машина. Очевидно там обществото не е тръгнало назад, както стана с Небесните Господари и земните общини…

— Е, Елоите са се върнали назад, но по друг начин — каза Рин, — макар че те не биха се съгласили с такова твърдение. Според мен те се смятат за по-висша разновидност на човека…

— Кои са Елоите? — попита Джан.

Рин се опита да обясни какво представляват. Джан май не го разбра, но Майлоу се оживи още по-силно.

— Това е логическият завършек на процеса, започнал със създаването на Висшия стандарт — каза той, докато скачаше от дивана и пак тръгна из стаята.

— Биологическото „пристрастие към оптимизма“ на човешките същества, но доведено до крайност. Възможно най-върховното му състояние, при това вечно, без махмурлук или вредни странични ефекти. Състояние, далече над най-налудничавите мечти на нещастните, жалки наркомани от древните времена.

— Майлоу, за какво говориш? — попита Джан.

— И преди се опитвах да ти обясня всичко това — отговори Майлоу. — По-скоро, моето предишно „аз“ се опитваше.

Рин не можа да схване смисъла за загадъчното пояснение и пак погледна неразбиращо това момче, което поглаждаше с ръка своята опадаща коса, докато се разхождаше из трапезарията. Но веднага прехвърли вниманието си към седящата срещу него жена. Вече му беше трудно да не я гледа. Намираше в това занимание удоволствие, то беше толкова различно от любуването на прелестите на Андреа. Усещаше неудобството й от неговия напрегнат поглед, но не можеше да се овладее. Дали си въобразяваше или наистина успяваше да забележи в нейните очи подобно любопитство?…

— Всичко това започнало още към края на двадесети век, когато пробивите на генното инженерство лишили от доводи онези, които отричали биологическия детерминизъм във всичките му разновидности — продължаваше Майлоу, без да обръща внимание на липсата на интерес у другите двама към многословието му. — Срещу биологическия детерминизъм имало силна съпротива и по религиозни, и по политически причини — той заплашвал доверието към остарялото схващане за „свободната воля“, а то било неотделима част от множество религии и политически идеологии. Но дошло откритието, че определен ген, или пък неговата липса предразполагала хората към маниакална депресия, по същото време станало ясно, че шизофренните наклонности също се дължали на генетични увреждания…

— А това какво общо има с хората на Робин? — неприязнено попита Джан.

Рин също се дразнеше. Искаше му се Майлоу да млъкне и да се махне. Искаше да остане насаме с Джан.

— Точно за тях говоря. Обяснявам ви как се стигнало до разбирането, че умът… въобще съзнанието е краен продукт от сложно взаимодействие на разнообразни хормони и други невротрансмитери в мозъка, а то било изцяло генетично предопределено. Тогава открили, че генетично сме програмирани да се чувстваме по определен начин, че мозъците ни съдържат естествени вещества, подобряващи настроението… енцефалините били открити първи, те действат подобно на опиума. Последвала гама-аминомаслената киселина — универсален мозъчен инхибитор, както и множество други — естествени амфетамини, естествени транквилизатори и какво ли не. Средностатистическото човешко същество било тъпкано с наркотици до върха на космите. Това е синдромът на „пристрастието към оптимизъм“. Известен също като ефекта на „винаги гледай нещата откъм добрата им страна“. Еволюцията го развила, за да може човешката раса да продължава напред, каквито и удари да понася. Той кара всеки отделен човек да се надява на по-добро, когато голата логика му казва, че положението е безнадеждно.

— Аз не съм „тъпкан с наркотици до върха на космите“ — каза му Рин. — Елоите — да, но не и аз.

— О, важи и за тебе, о, Робин от Шерууд! — присмехулно го увери Майлоу. — Но, разбира се, като всеки друг ти просто не можеш да разсъждаваш обективно за собственото си душевно състояние. Чувстваш се нормален, нали? И приемаш, че точно твоето състояние е общочовешката норма. Но не разполагаш с начин да видиш наистина обективно действителността или самия себе си. Никой не може да го направи. Но може би маниакално-депресивните типове са успявали, преди генинженерите да премахнат това заболяване. Генетичните им увреждания означавали, така да се каже, че психическата им климатична инсталация не работела както трябва и затова състоянията им се променяли рязко в много широк диапазон. За определено време мозъците им ту получавали свръхдоза от успокояващи вещества, ту се лишавали от тях — те непрекъснато се движели от еуфорията към най-тежки депресии. И съм убеден, че точно през тези периоди те били близо до възприемането на действителността такава, каквато е и затова мнозина от тях се самоубивали. Както някой беше казал — „Човек не понася истината в големи количества“.

Но не само маниакално-депресивните усещали отклонения и промени в биологично вграденото оптимистично настроение. Преди създаването на генетичния тип на Висшия стандарт през двадесет и първи век, в който механизмът бил усъвършенстван и стабилизиран, той бил твърде различен при всеки индивид и се влияел от хормоналните изменения при остаряването, рязко ускоряващо се след четиридесетгодишна възраст… възраст, която вие, естествено, никога няма да достигнете. Но даже и при хората от Висшия стандарт има отклонения в механизма, влияят му и външни въздействия. Например, обикновената слънчева светлина подпомага притока на определено вещество, подобряващо настроението. Или друг пример — първоначалните стъпки в една сексуално оцветена връзка направо наводняват мозъка с аналози на амфетамина… — той пак се усмихна подигравателно на Рин — … те освен всичко друго потискат апетита. — Той многозначително погледна недокоснатата храна в чинията пред Рин.

От смущение бузите на Рин запламтяха. Той каза ядосано:

— Извини ме за грубостта, но точно какво си ти?

Отговори му Джан, преди Майлоу да каже и дума. Рин се стъписа от смисъла на казаното. Тя произнесе с леден глас:

— Той е баща на моя син и едновременно убиец на сина ми. Освен това е едно от чудовищата, започнали навремето Генетичните войни.

Глава петнадесета

Дук дьо Люсан седеше до леглото в затъмнената стая, с наведена глава и преплетени пръсти на ръцете. Угризенията и вината така го притискаха, че гърлото му сякаш всеки миг можеше да се свие и да го задуши.

— Милата ми… толкова съм виновен… стана случайно… моля те, кажи, че си ми простила.

Но Андреа не проговаряше. Отказваше да го забележи, откакто той влезе в спалнята й.

— Андреа, моля те… — Той се насили да погледне лицето й, примига болезнено и веднага извърна глава. — Камшикът… заради камшика стана. Никога не ме е бивало с камшиците… трябва да ми се е изплъзнал. Знаеш, че никога не бих го направил нарочно… не бих ти направил това. Андреа, моля те, кажи ми нещо!

Още четвърт час той напразно се опитваше да получи отговор, накрая се отказа и тихо се измъкна от стаята. Едва що бе излязъл и някой влезе през другата врата. Беше нейният брат, принц Дарси. Както винаги облечен в черно. Той застана пред леглото и я загледа. Усмихна се криво и каза:

— Страхотна двойка сме, нали, мила сестричке? Аз с моята мъртва ръка — той докосна черната кожена превръзка, поддържаща безполезната дясна ръка, — и ти с твоето мъртво око.

— Махай се, Дарси — каза тя, фъфлеше и заради подутите устни, и от упойката във виното, сложена от лекаря. — Остави ме на мира.

— Ей сега, сестричке, ей сега. Но първо трябва да си поговорим за общата причина на нашите недъзи. За твоя скъпоценен любовник Робин.

Тя здраво стисна клепачите на здравото си око.

— Никога повече не казвай името му пред мен! — изсъска Андреа.

— Разбирам чувствата ти, сестричке. О, как добре те разбирам! И искам да си отмъстим на този земен червей, който не само опетни честта на семейството ни и предаде „Господаря Мордред“, но и осакати мен и обезобрази тебе. А през това време нашият баща страхливец бяга от врага с най-голяма бързина. С всеки час повече мили ни делят от онази изменническа свиня.

Андреа помълча няколко секунди и хрипкаво каза:

— Всичко бих направила, само… да беше… в моите ръце, ако ще и за минутка-две. И една минута ще ми стигне да си получи от мен каквото си мисля. Но какво можем да направим. Баща ни не би се осмелил да застане срещу онази флотилия.

— Вярно — съгласи се Дарси. — Той не. Но майка ни би се осмелила.

— Майка ни?

— Току що говорих с нея. Побесняла е от случилото се с тебе. Никога не съм я виждал в такава ярост. За нея баща ни е прелял чашата, това беше последната капка.

— А какво би могла да направи тя? Армията е под властта на баща ни.

— Досега. Но последните събития му донесоха само презрението на военните, така казват агентите на майка ни. Тя смята, че може да се възползва от положението… че ние можем да се възползваме.

— Кога? — остро попита тя.

— Скоро.

Числата на екрана разказваха все същата безнадеждна история. Тя губеше битката за спасяване на хората от Феникс Две. Заразата се разпространяваше сред общината, вече бе съборила един от всеки трима жители. И досега нито едно от лекарствата, създавани в автоматичните лаборатории на Небесния Ангел, не помагаше с нищо, освен в няколко случая да забавят неизбежното. Джан се чувстваше отчаяна и безпомощна. Дръпна се от пулта и застана в предната част на залата за управление. Точките на примигващи огньове изпъстряха Феникс Две. Почти не се виждаха други светлини в затъмнения град. Джан знаеше, че огньовете са предназначени за труповете.

Обмисляше унилото положение и се бореше с вината от моментите на… щастие, започнали с пристигането на Робин. Някакво вълнение се раздвижи в нея, още щом той влезе в залата за управление. Трябваше да признае, че е привлекателен, ако не се брои ужасният белег на лицето му, но имаше и още нещо. Като че в някой момент между тях се протегна нишката на мълчаливо разбиране. Тя се тревожеше от самата сила на реакцията й спрямо него, сега също, но това не потискаше вълнението. Тя ясно виждаше в очите му, че и той изпитва същото към нея. Но докъде ще стигне всичко това? Преди си мислеше, че след нещастията със Сирай и Саймън никога не би се осмелила отново да се сближи с друго човешко същество, а сега?…

И все пак друга част от съзнанието й се отнасяше предпазливо към Робин. Беше твърде хубаво, за да е истина — красив млад наемник, който изскача сякаш от нищото със своята удивителна машина и се поставя изцяло на нейно разположение. Вярно, той съвсем не я притесняваше толкова, колкото Майлоу, но тя подозираше, че Майлоу се бои да не би Робин да се окаже това, за което се представя. Защото тогава тя би получила ново оръжие в борбата за надмощие помежду им. По дяволите Майлоу!… Да го беше улучила с онзи нож следобеда в нейното жилище. Всичко започна с предвидимо гневната му реакция, когато го обвини за участието му в разпалването на Генетичните войни…

— Това е лъжа! Нищо общо нямам със започването на Генетичните войни!

— Но твоята корпорация се е занимавала с производство на биологични оръжия за Генетичните войни — възрази Джан. — Ти сам си ми казвал това.

— Всички корпорации бяха замесени… нямахме друга възможност, ако искахме да оцелеем!

— Голямо оцеляване, няма що — кисело се усмихна Джан. — Опустошение в целия свят, масова смърт, последвана от бавна разруха на остатъците от биологическите системи.

Рин замаяно каза:

— Не разбирам. Как е възможно той — кимна към Майлоу, — да е толкова възрастен, че да помни Генетичните войни? Та той е само едно момче.

— Това е дълга и отвратителна история — каза Джан. — Някой друг път ще ви я разкажа с подробностите, може би. Накратко — Майлоу е безсмъртен. В друго тяло е живял дори във времената преди Генетичните войни, през двадесет и първи век.

— По-точно, роден съм в самия край на двадесети век — заядливо се обади Майлоу. — През 1997 година.

— Ръководил е една от Генетичните корпорации — продължи Джан.

— Която създадох от малката фирма за биоинженерство, наследена от баща ми. Признавам, някои от проектите за промишлени бактерии, които беше регистрирал приживе, се оказаха безценен източник на средства в първите години от работата ми.

— … и така той станал един от най-могъщите хора в света — част от онази обособена групичка, която предначертала последвалата биологическа катастрофа.

— Глупости — рязко каза Майлоу. — Не само Корпорациите бяха виновни. Всичко стана и заради политическите бъркотии по онова време, след разпадането на големите нации на множество независими държавици, предизвикано от налагането на Висшия стандарт. То на свой ред доведе до рухването на Обединените нации, единствената организация, която имаше донякъде сила да контролира биологическите изследвания. Последваха междуособни войни между държавиците, принадлежали преди това към една и съща страна, и религиозни войни на фундаменталистките държави, които се съпротивляваха срещу генетичната революция. Но стига безполезни препирни! — Той пак се обърна към Робин. — Все още настоявам да знам каква игра си замислил.

Робин въздъхна.

— Нали все едно и също ви казвам, аз съм наемник, това е всичко. Присъединих се към „Господаря Мордред“, когато срещнах флотилията Небесни Господари над крайбрежните води на Антарктида…

— Флотилия? — викна Майлоу, очите му се разшириха. — Не си споменавал за никаква флотилия.

— Не съм ли? Е, нищо, беше си цяла флотилия. Пет Небесни Господари заедно с „Господаря Мордред“. Другите четири изчезнаха някъде по време на буря.

— Какво правеха толкова на юг? — попита го Майлоу.

— Търсеха Шангри Ла. Убежището. Надяваха се да намерят в него оръжия от Старата Наука. За да ги използват срещу Джан.

— Срещу мен ли? — попита стреснато Джан.

Унесла се беше да разглежда лицето на Робин и да се чуди как се е появил на него страшният белег.

— Славата ви се е разнесла нашир и надлъж. Три от Небесните Господари са имали земи на юг. Преди месеци преценили, че идва техният ред да бъдат нападнати и избягали през Атлантическия океан. Сключили съюз с ислямски Небесен Господар на име Ел Рашад, на когото според дук дьо Люсан не си струва човек да му застава на пътя. След като насила присъединили дука към съюза, те започнали търсенето на техника от Старата Наука, правилно предположили, че станцията край Антарктида е най-големият им шанс.

— И намериха тебе и твоята машина? — попита Майлоу.

— Ами всъщност аз ги намерих. И случайно избрах да кацна на „Господаря Мордред“.

— И макар че се разпръснахте с остатъка на флотилията, този дук дьо Люсан е продължил на север, за да предизвика нашата флотилия?

— Защото имаше мен… и моя летателен апарат.

— Защото си е мислил, че разполага с тебе — каза Майлоу. — Ти би трябвало да си сключил сделка с него, но никога не си възнамерявал да спазиш своята част от нея, нали?

Робин се загледа в празната си чаша.

— Ами не! Когато чух какво се опитва да направи Небесният Ангел… тоест Джан, за да освободи земните хора и да унищожи пустошта, веднага разбрах, че не съм се присъединил към когото трябва.

— Но, разбира се, не си споделил това с нещастния дук — Майлоу пак се усмихваше цинично. — И какво заплащане изтръгна от дука, за да скрепите тази така наречена сделка, ако не смятаме този маскараден костюм?

Робин пак заби поглед в чашата.

— Бих предпочел да не казвам…

Майлоу се разсмя разбиращо.

— О, значи жени? Да, това изяснява нещата. Бих могъл да се досетя, че твоите Елои са били твърде незадоволителни партньори в леглото, ако въобще ги е бивало за тази работа. И какво заплащане очакваш за съмнителните си услуги тук? — Той обърна присмехулния си поглед към Джан. — Искаш ли да познаеш, Джан? Понеже си единствената жена тук, не би трябвало да се затрудниш.

Разярената Джан сграбчи нож от масата. Размаха го пред Майлоу.

— Писна ми от тебе, Майлоу! Разкарай се оттук! Искам да говоря с Робин насаме. Махай се с гадните си приумици!

Майлоу скръсти ръце и я загледа предизвикателно.

— Джан, предупредих те да не ме заплашваш. И няма да те оставя сама с този наемник. Нямам му доверие, а и ти не би трябвало да му вярваш. Току що ни призна, че е предал предишния си „работодател“. Е да, направо изгаря от нетърпение да ти вдигне туниката, а и у тебе долавям подобни намерения спрямо слабините му, но…

Той се наведе да избегне литналия над главата му нож. Когато погледите им пак се кръстосаха, тя видя тържествуващото изражение на Майлоу. Тя стана.

— Добре тогава, аз се махам! Ще бъда в залата за управление. — Тя се обърна към Робин, който ги гледаше стреснато. — Можете да останете тук засега. Починете си, настанете се удобно. Но не обръщайте внимание на отровните му приказки, които той сигурно ще се опита да ви нашепва… — Тя посочи с палец през рамо към Майлоу.

Тя тръгна към вратата, а Майлоу извика след нея с висок напевен детски глас:

— Ще съ-жа-ля-ваш…

Проклет да е Майлоу. Тя удари с юмрук по извитото стъкло на предната част на залата за управление. Проклет да е…

Изведнъж се намръщи. Забеляза, че един от най-големите огньове долу във Феникс Две за момент бе затъмнен, сякаш нещо прелетя над него. Докато се чудеше какво ли би могло да бъде, стъклената плоча, през която се вглеждаше, неочаквано се разтърси от удара на нещо, летящо с голяма скорост. Тя неволно отскочи назад и видя за миг съществото, драскащо с нокти по гладката повърхност, преди рязко да изчезне от погледа й.

Видя дълго, състоящо се от няколко части тяло на насекомо, зловещо, като че изсушена конска глава с антени и хоботи като на гигантски комар. От двете страни на съществото се простираха големи прозрачни криле с мрежа от тънки вени…

Хазини!

Толкова припряно се дръпна, че падна на пода в кълбо оплетени ръце и крака. Пълзеше и викаше:

— Карл! Нападнати сме от Хазини! Защо не ме предупреди? Как е успяло да дойде толкова наблизо?

Отговори й Ашли. Първо се закиска, накрая каза:

— Искахме да ти устроим малка изненада, Джан. И не е само един Хазини, цял рояк са. Виж…

Джан погледна през рамо. Тюркоазените лъчи от лазерите на флотилията пронизваха нощното небе. Различи тъмни тела, изведнъж открояващи се в огнените нишки, после сгърчени в пламъци падаха надолу. Осъзна, че нито един лазерен лъч не идваше от самия Небесен Ангел!

— Ашли! Включи нашата защита! Веднага!

Ашли отново се закиска.

— Така няма да е весело. Пък и късно е вече. Вече проникнаха в кораба. Няколко Хазини са при нас.

— Не! — изхълца Джан.

Измъкна оръжието си от кобура. Прекалено ясно си спомняше онзи Хазини в „Господаря Панглот“, вонята му, когато я сграбчи в безмилостните си нокти, там, в задушния мрак между двата корпуса, неговия ужасяващо умен поглед… Отдавна изчезналият белег отведнъж започна да я мъчи.

— Не!

Тя скочи и се втурна към асансьора.

Изкачи се до етажа, където се намираше нейното жилище. Когато вратата се отвори, тя предпазливо огледа коридора и в двете посоки. Нямаше никой. Тя излезе от асансьора с готово за стрелба оръжие. Зад нея вратата се плъзна на мястото си.

Осветлението угасна.

— Ашли! Карл! Светлина! Включете пак лампите! — Джан крещеше, а сърцето й се блъскаше панически в гърдите. Смехът на Ашли беше навсякъде.

— Така е по-смешно. Шшшт… я слушай! Дали пък не чувам как един Хазини върви към тебе? Отляво…

Джан се извъртя и стреля в тъмнината. Лъчът от оръжието мимолетно освети коридора. Беше празен. Тъмнината пак го завладя.

— По дяволите, Ашли! Искам светлина! И ми прати паяци! Искам да ме пазят! — викна Джан.

Сърцето вече я болеше от напрежение. Беше сигурна, че ако се сблъска с Хазини, собственият й страх ще я убие пръв.

— Ти вече не заповядваш тук, Джан — жизнерадостно съобщи Ашли. — Имаше промени. И ти отпадна от играта.

— Искам да говоря с Карл!

— Карл също няма да изпълнява заповеди от тебе.

Стори й се, че чува шум отдясно. Стреля слепешката. И отново видя празен коридор в блясъка от лъча.

— Защо правиш това с мен? — изпищя тя.

— Защото стана страшно досадна, Джан. И не стига, че с тебе вече не е весело, ами и се държиш гнусно с моя приятел Майлоу.

Сълзите напираха в очите на Джан. Значи това се случи най-накрая. Майлоу успя да наложи влиянието си над Ашли. Сега всички Ашли ще го слушат, и всички програми на Карл. В отчаянието си Джан стреля в тавана — жест на пълна безпомощност.

— Нерви, нерви — пропя Ашли, докато край Джан се сипеха искри.

— Дай ми Майлоу. Трябва да говоря с него — каза Джан, стискайки зъби да не се вцепени от паниката. Но Ашли не й отговори.

— Ашли? Ашли! Стига с тези игрички, да те вземат мътните! — Но мълчанието продължаваше и ето… Отдясно се чу шум. Нещо вървеше с повече от един чифт крака по коридора. Джан затича в обратната посока. На едно място се блъсна в стена, изкрещя от болката в лакътя. Затича още по-бързо, ударите на сърцето й сякаш гърмяха в ушите…

И попадна право в прегръдката на съществото, причакващо я в мрака…

Дук дьо Люсан седеше сам в кабинета си. Беше се прегърбил над масата с картите, пръснати в безпорядък, някои подгизнали от вино. Докато изпразваше каната, на два пъти събори чашата си. Изпи много през последните няколко часа, но си оставаше трезвен до болка. Затова усети лекото раздвижване на въздуха — въпреки най-строгите му заповеди, някой беше влязъл в кабинета. Рязко вдигна блесналите си от злоба очи и трепна от учудване. Видя жена си.

— Ти? — каза той. — Какво правиш тук? Нали съм ти казвал да не ми се мяркаш пред очите. И заповядах никой да не ми досажда. Разкарай се!

Но тя не помръдна. Стоеше си пред него в черната роба с нахлупена качулка, гледаше го с лека презрителна усмивка на ъгловатото си лице. Някой се появи иззад нея. Неговият син — принц Дарси. Със същата усмивка. Дукът им се озъби.

— Това пък какво е? Лайнарско семейно събиране? Махайте се, преди да съм повикал стражите! Тази нощ искам да съм сам.

— Не се притеснявай, съпруже, скоро отново ще бъдеш сам — мрачно каза жена му. — Съвсем сам, но първо трябва да поговорим. За Андреа.

Дукът изръмжа и прикри лицето си с ръка.

— Не! Отказвам да говоря за това. Достатъчно изстрадах!

— Ти ли си страдал? — попита жена му. — А какво да кажем за твоята дъщеря? Ти погуби красотата й. Опитай се да си представиш какво трябва да преживее. До края на живота си!

— Моля те, спри! — извика дукът. — С какво мога да я облекча? Ще помогна ли на Андреа, ако и аз си извадя око?

— Има начин да й помогнем — каза неговият син.

Дукът ги огледа през пръстите на ръкавицата.

— Какви са тези приказки? Лекарите не могат да й направят ново око…

— Не нашите лекари — отвърна жена му, — но според Дарси твоят подъл „съюзник“ е разправял за много чудеса на Старата наука в неговия подводен град… имало и машини, които лекували всяка болест.

— Но онова място е недостъпно за нас — напомни дукът. — То е под ледовете и морето на Антарктика.

— Да, то е там — каза принцът, — но същите чудеса ги има и в Небесния Ангел, ако се вярва на твоя приятел, а той ни е достъпен!

Дукът дръпна ръката от лицето си. Уморено промълви:

— Това са безсмислици. Не можем да се бием с онази флотилия.

— Няма да нападаме цялата флотилия — каза синът му. — Само Небесния Ангел. Под прикритието на тъмнината ще пратим към него много войници с планери. Те ще кацнат на Небесния Ангел и ще го превземат. Ако е в ръцете ни, останалите от флотилията ще бъдат безпомощни. Така ще можем да помогнем на Андреа, ще се сдобием и с още едно предимство — ще си върнем онзи предател Робин и неговата машина.

Дукът погледна сина си и пряко сили каза:

— Както го обясняваш, изглежда просто, но шансовете за успех на тази изненадваща атака са нищожни. Не… — той разтърси глава. — Няма да рискувам!

Жена му каза с леден глас:

— Ти вече не си този, който решава. Имаше бунт. Нека да го наречем контролиран бунт. Недоволни части от армията заплашиха, че ще се обединят със селяците. За да предотвратят това бедствено положение, благородниците се споразумяха, че ти трябва да слезеш от трона и Дарси да стане новият Небесен Господар…

— Ама че нелепости! — Дукът се разсмя. — Тази вечер не само аз съм се наливал с вино. А сега излизайте, преди стражите да ви извлекат насила.

— Повикай ги — спокойно каза принцът.

Дукът не се поколеба. Вратата се отвори и двама стражи със саби в ръце се втурнаха в стаята. Застанаха срещу дука. Не ги познаваше. Преглътна трудно и каза:

— Доведете барон Шпанг… Трябва да говоря с него…

Жена му каза:

— За жалост барон Шпанг беше между малцината благородници, които ти останаха верни. Преди малко почина от раните си. — Тя извади изпод робата си навит лист. — Това е декларацията, с която се отказваш от трона. Бъди така добър да я подпишеш.

Тя сложи листа на масата, встрани от разлятото вино. Принцът сложи до него писалка.

Дукът дълго се взираше в листа, после си наля остатъка от виното. Изпи го на един дъх, взе писалката и тъжно отбеляза:

— Явно това не беше най-добрата година за мен.

Глава шестнадесета

Джан изпищя, когато лапите я сграбчиха. Гадината беше невероятно силна. Изтръгна оръжието от ръката й и я събори на пода. Тя не преставаше да пищи, сви се в очакване на смъртоносния удар. В този миг я заслепи светлина. Ашли беше решила точно сега да включи осветлението. Джан стисна клепачи, не искаше да вижда Хазини, който я държеше в стоманената си хватка. Тя напразно опитваше да се свие на кълбо, за да опази шията и корема си…

Пронизителен детски кикот звънна в ушите й. Лапите я пуснаха. Тя отвори очи. Над нея стоеше ухиленият Майлоу.

— Да си беше видяла лицето — каза й той.

Някой вървеше по коридора зад нея. Робот-паяк.

Зад него се виждаха още няколко. Първият паяк радостно се обади с гласа на Ашли:

— Ей, Джан, страшно смешна беше!

Появи се и Робин. Два от паяците се движеха плътно до него. Видя я и лицето му стана угрижено, опита се да дойде при нея, но един от паяците го хвана. Джан изгледа Майлоу и стана. Гледаше го отвисоко, опитваше се да прикрие избледняващия ужас зад презрителна надменност.

— Значи това са ти шегите? — попита тя. — А Хазини въобще не са проникнали в кораба, нали?

— О, някои успяха — каза Майлоу, — но роботите избиха всички. Поне се надявам да са избили всички.

Гримасата му стана още по-злорада. Джан каза:

— Не си направил нищо лошо на Киш и Шан, нали?

— Никой не се е занимавал с тях. Заключени са в стаите си. По-късно ще трябва да решат дали ще ми прислужват, както го правеха за тебе — повече харесвам хората като слуги, отколкото механизмите. Иначе ще ги преместя в някой от другите кораби, а там животът ще им се стори доста по-труден. А сега елате с мен в лазарета. Искам да направя нещо, преди да се заема с уведомяването на човешките стада в другите кораби, че началството е сменено…

Джан неспокойно вървеше след Майлоу към най-близкия лазарет. Робин беше до нея. Отвсякъде ги заобикаляха роботи-паяци. Досега не бяха имали възможност да поговорят, но Джан виждаше, че изглежда твърде самоуверен въпреки положението. Майлоу въодушевено описваше какви промени е замислил за останалите кораби от флотилията.

— … Онези хленчещи идиоти даже няма да усетят откъде е дошъл ударът, когато се заема с тях. Мислеха си, че имат причини да се оплакват от тебе! По дяволите, отсега нататък свърши безгрижният живот за тях. Ако искат да останат, ще работят, иначе ги изхвърлям на земята…

— Давай, Майлоу! — бълбукащо се разсмя един от паяците. — Ще им покажем на тези къде зимуват раците. — Ашли се държеше все по-инфантилно.

Майлоу заведе групата до една медицинска машина. Махна на Робин.

— Хайде, събличай се и влизай в това нещо.

Робин каза:

— Защо? Чувствам се великолепно.

— Искаш ли да се обзаложим докога ще се чувстваш така, ако не ме слушаш? Прави каквото ти казвам! — заповяда Майлоу.

Робин сви рамене и с поглед се извини на Джан, после бързешком смъкна средновековните си дрехи. Няколко паяци предаваха похотливото пъшкане на Ашли, а Джан се опитваше да не гледа голия Робин, застанал пред машината, която вече бе извадила навън люлката, за да легне в нея. Той се канеше да го направи, но се поколеба и свали пръстен от ръката си. Обърна се и го подаде на Джан.

— Моля те, вземи го. За спомен, ако нещо се случи с мен.

Джан го взе. Майлоу с удоволствие каза:

— Каква хубава сценка от мелодрама, Робин Худ! Но това е само медицинска машина, а не грил за хора.

— Времето е пред нас. Сигурен съм, че после ще измислиш и нещо друго — каза Робин и легна в люлката.

Тя се плъзна обратно в машината. Джан сложи пръстена на средния си пръст. Представляваше обикновено златно кръгче с единствен малък скъпоценен камък.

— Да поръчам ли на Ашли да потърси някаква сватбена песничка от записите? — каза Майлоу, който я наблюдаваше.

Джан каза:

— За какво е всичко това? Защо правиш с него тези неща?

— Той ми надрънка глупости — имал присадка в главата, с която управлявал машината си. Можел да я взриви от разстояние, ако се наложи, а и нас заедно с нея. Не му вярвам. — Обърна се към паяците. — Ашли, включи се в тази машина! Искам той да бъде обстойно прегледан. Потърси има ли нещо в повече, независимо дали е механично или биологично.

— Ей сега, капитане.

Прегледът отне само няколко минути.

— Абсолютно нищо! — докладва Ашли. — Само е лъгал.

Люлката започна да излиза от медицинската машина. Джан оглеждаше тревожно Робин, но той явно беше невредим. Преди пак да извърне поглед от неговата голота, успя да забележи, че белегът на лицето му е изчезнал.

— Добре, Робин Худ, навличай твоите смешни парцали — заповяда Майлоу.

Когато Робин се облече, Майлоу каза:

— Вече е време да си поговорим делово. В твоята машина няма никаква система за саморазрушение, нали?

Робин пипна бузата си, където преди се виждаше белегът, погледна за миг Джан и каза на Майлоу:

— Няма.

— Значи ако накарам някой от роботите да отвори люка, нищо няма да се случи — продължи Майлоу.

— Абсолютно нищо. Във всяко отношение. Ще можете да влезете вътре, но тя няма да полети. Подчинява се само на мен.

— Това въобще не може да ме учуди — Майлоу не се притесни. — Но всички компютри могат да бъдат програмирани наново, а аз съм сигурен, че ти имаш и необходимите кодове, и знанията за такова препрограмиране. Прав ли съм?

Робин не отговори. Майлоу каза:

— Хайде, Ашли…

Един от застаналите до Джан паяци изведнъж скочи към нея. Стегна я през кръста с хващащо пипало, а до гърлото й забръмча режещ инструмент. Тя се вцепени от страх.

— Не!… — изкрещя Робин.

Майлоу вдигна ръка да го успокои.

— Отпусни се — каза на Робин. — Нищо лошо няма да й се случи, стига ти да се съгласиш да ми помагаш във всичко, когато му дойде времето да направим промените в твоята машина и тя да се подчинява на мен. Даваш ли дума? Иначе твоят Небесен Ангел ще умре, а аз ще използвам и други, още по-неприятни методи, за да получа твоето съдействие.

— Това е номер — каза Джан на Робин, като се опитваше да не гледа бръмчащия до гърлото й инструмент. — Той няма да позволи да ме наранят.

— Не бъди толкова сигурна. А може и изборът да не бъде в мои ръце, ако се стигне до отрязване на главата ти. Ашли би могла да поеме инициативата…

— Пусни я! — с треперещ глас каза Робин. — Ще направя каквото поискаш. Кълна се.

— Вярвам ти, о Робин от Шерууд! — Майлоу се ухили. — Никога преди не съм виждал любовта да грее тъй ярко в нечии очи. Ти наистина си опиянен от своята девойка Мериън. Щом имам малко свободно време, ние с тебе ще прекараме интересни часове, за да ме въведеш в приятните изненади на твоята чудесна машина. Особено любопитен съм какви са оръжейните й системи. Но сега трябва да се заема с по-спешни проблеми… Ашли, нека придружителите им да заведат тези двамата в жилището на Джан. Струва ми се, че искат да останат насаме. Но ги пази добре.

— Чакай, Майлоу — каза Джан. — Какво смяташ да правиш?

— С вас двамата ли? Засега нищо, ако ми сътрудничите и се държите послушно.

— Не, питах те за флотилията… и за хората на земята.

— Вече ти казах какво ще правя с флотилията — ще наложа Новия ред. И само ако посмеят да проявят неподчинение, ще ги смажа на минутата.

— Ама разбира се! — оживено каза Ашли.

— А населението на Феникс Две, по-точно остатъците от него, ще трябва да се оправят сами. Флотилията ще се насочи на юг. Време е да видим каква съпротива могат да ни окажат в небесата над Южна Америка…

— Поне няма ли преди това да унищожиш гнездата на Хазините? — попита Джан.

— Тази нощ опекохме поне хиляда от гадините, защо да губим още енергия? И защо да си правим труда? Феникс Две умира. Сама откри, че заразата не може да бъде спряна.

— Ако изгориш гнездата, поне ще премахнеш един от източниците на заразата. Рано или късно тези Хазини ще се доберат до други земни общности.

— Скъпа Джан, боя се, че не страдам от твоята склонност към кръстоносни походи. Ашли, отведи ги!

Майлоу гледаше как четири от паяците подкарват Джан и Робин към изхода от лазарета, после каза на Ашли:

— Добре. Сега отивам в залата за управление, искам да ме включиш към всяка система за всеобщо оповестяване в корабите. — Той доволно потри ръце. — Ще бъде много забавно.

— Не ми харесва това — унило каза един от паяците.

— Какво? — Майлоу изненадано се обърна. — Мислех си, че и ти искаш това, Ашли. Нали така се договорихме.

— Не говоря за това, а за тях. Дето ги оставяш сами. Нали знаеш какво ще правят сега.

Той най-после разбра какво става. Тя… или то… не, все пак в основните си черти си оставаше тя… ревнуваше. Или си въобразяваше, че ревнува, защото доколкото можеше да схване същността на нейната програма, тя не можеше да преживява истински чувства. Но фалшив или истински, резултатът беше един и същ, трябваше да се приспособява към капризите й. Майлоу каза с помирителен тон:

— Още малко ще е така. Докато измъкна от него информацията, която ми е нужна. И ако връзката им стане по-близка, ще съм по-сигурен в искреното му желание да ми помага, защото ще използвам нея като заложник. Щом напълно овладея онази летяща машина, можем да се отървем от него.

— Чудесно — каза Ашли. — Но не разбирам защо ти е нужна онази гадна машина, щом имаш мен.

— Ние имаме нужда от нея, Ашли, като допълнителна защита. Може да срещнем нещо, с което трудно ще се справим.

Той премълча, че искаше машината да стане личната му застраховка. Нямаше как да знае докога ще може да разчита на Ашли. А ако владее машината, ще може да я принуди да кротува, ако другите средства не помогнат. Би му послужила чудесно и като начин да избяга, ако се случи най-лошото.

— А какво ще правим с Джан? И от нея ли ще се отървем?

— Не, стига да не прави щуротии. Имам някои планове за нея. — Той погледна надолу към тялото си. — Само още малко да порасна.

— Не те разбирам.

— Смятам да подновя сексуалната си връзка с Джан Дорвин, на която можах съвсем за кратко да се радвам в предишното си превъплъщение.

— О, така ли било! — каза Ашли.

— Твърде весел си, ако си припомним какво се случи — отбеляза Джан, докато Робин се настаняваше на дивана в нейния хол и й се усмихваше.

— И защо да не съм? Още съм жив и сме само двамата тук, а това е чудесно. — Той докосна бузата си. — Обаче ми е жал за белега. Тъкмо започвах да свиквам с него.

— А аз не. Ужасен беше. Много по-добре изглеждаш без него. — Джан усещаше вълна от топлина в слабините си и се сърдеше на себе си. Не беше време за приятни преживявания. — Но не сме сами — раздразнено каза на Робин. — Паяците останаха пред вратата, но бъди сигурен, че Ашли ни наблюдава.

— И какво от това? — Той протегна ръка към нея. — Ела да седнеш до мен.

— Не… ела с мен в банята.

На лицето му се изписа почуда, но бързо се ухили и стана.

— Бих предпочел спалнята, но…

Когато тя внимателно затвори вратата на банята и се обърна към него, той веднага я сграбчи в прегръдката си. Тя с усилие потисна реакцията на тялото си от тази близост и бутна Робин назад.

— Слушай — каза му с напрегнат шепот, — тук няма сензори. Аз настоях за това. Може би скоро няма да е така, но поне досега не са имали време да ги монтират. В момента можем да говорим наистина само двамата.

— Добре. Обичам те!

— Не бъди глупав — каза тя, макар че от думите му леко й се зави свят. — Трябва да измислим какво да правим. Знаеш какво ще ти се случи, когато дадеш на Майлоу цялата информация. Той ще те убие.

Робин все се усмихваше, облегна се небрежно на умивалника.

— А ти обичаш ли ме? Струва ми се, че знам, но ми е по-приятно да го чуя от тебе.

Идваше й да извика „Да!“ с цяло гърло. Майко Богиньо, какво става с нея? Успя да каже колебливо:

— Моля те, би ли говорил сериозно?

— Но аз говоря сериозно.

— И ще бъдеш съвсем сериозно мъртъв, ако не направим нещо! Но не ми идва на ум нищо по силите ни… щом Ашли е на страната на Майлоу, ставаме безпомощни. А на тебе хрумна ли ти нещо?

Той въздъхна и скръсти ръце на гърдите си.

— Всичко, което можем да направим, е да печелим време и да чакаме благоприятна възможност.

— Възможност? Възможност за какво!

— Да избягаме… или нещо друго — Той сви рамене. — Все ще се появи удобен случай.

— О, трябва да благодаря на Майката Богиня за късмета да съм в съюз с такъв гениален стратег… А пък аз не знам защо вече се тревожех.

Той се разсмя.

— Твърде много си блъскаш главата.

Тя също се разсмя. Всичко поне наглед беше абсолютно безнадеждно, но не можеше да устои на неговото непобедимо добро настроение. Може положението да не е чак толкова лошо. Може би той крие някакво преимущество за последния момент…

Когато пак я прегърна, тя не се дръпна и се остави на мощната вълна желание. Потръпна от удоволствие, когато устните им се срещнаха. Бързо потисна смътното чувство на вина от неописуемо приятните си усещания. Остави се той да я заведе в нейната спалня. Отпуснаха се на леглото и той бавно я съблече. После също се освободи от дрехите си. Този път тя не извърна погледа си.

— Не ме докосвай тук — сънено каза тя. — Моля те.

Той я целуваше между гърдите, но спря и подпря брадичката си на лакът.

— Не ти ли е приятно?

— Имах рана преди много време… Ей такава…

Тя прокара пръст по цялата линия от шията до корема си. Усещаше ръката си тежка. И цялото си тяло. Беше уморена, унасяше се в уютната топлина на дрямката. Любиха се великолепно, до изтощение.

— Но сега не личи да е имало рана — каза Робин.

— Оздравя напълно… поне отвън. Но отвътре я усещам. Не ми е приятно да ме пипат на това място… Един Хазини го направи, едва не ме уби.

Той я погали по бузата.

— Не мисли за това. Заспивай.

Леглото леко потрепери. Въздушният кораб се раздвижи. Флотилията тръгваше на юг и все още живите във Феникс Две оставаха сами да се справят с бедите си. И с Хазини. Тя каза:

— Според тебе Майлоу шегуваше ли се?…

— За кое, мила?

— За Хазини… само се бил надявал, че всички проникнали в кораба са избити.

— Тези същества те плашат, нали?

— Ужасяват ме. Щеше да разбереш, ако беше видял само едно отблизо. Смразяващи са. Те са просто машини, пълни с ненавист… създадени от хора машини за омраза, само ядат, размножават се и убиват хора. Живи оръжия. Само като си помисля, че и едно може да е останало в кораба… Уф! — Тя се сгърчи.

Робин я прегърна.

— Ей, всичко е наред! Вече не си сама. Имаш мен. Винаги ще те пазя.

На Джан много й се искаше да повярва в това.

Майлоу се наведе срещу вятъра, очите го боляха. Едва не падна и стоящият до него паяк протегна механична ръка да го задържи. Майлоу се страхуваше, че заради малкото си телесно тегло лесно може да бъде отнесен от вятъра.

— Все още се движим твърде бързо! — извика той. — Намали скоростта! Намали!

— Спрямо земята скоростта ни е нулева, Майлоу — каза Карл с безизразния си глас.

Ашли беше потънала в мрачните си настроения и не говореше с Майлоу от сутринта, а точно това му трябваше.

— Причината е в този югозападен вятър, достига четиридесет мили в час. Откъм брега идва буря.

— Господи — промърмори Майлоу. Ядно изгледа Робин, който направо го вбесяваше с невъзмутимото си спокойствие. Дано копелето не е намислило някакви хитрини. — Хайде, отваряй това нещо и се дръпни настрани.

Майлоу с подозрение наблюдаваше как Робин отваря люковете на своята летяща машина, после послушно отстъпва назад. Майлоу заповяда на един паяк да влезе вътре.

— Е, как е! — попита.

— Безопасно е — каза Карл. — Можеш да влезеш.

— Първо ти — заповяда Майлоу, размахвайки отнетото от Джан оръжие към Робин.

Робин се подчини. Майлоу предпазливо се пъхна вътре след него. Вътрешността на машината се оказа твърде тясна. И тъмна.

— Включи осветлението — каза той.

Робин натисна бутон на пулта. Осветлението не се включи. Нямаше светлинки и по пулта. Робин натисна други бутони. Нищо не се промени.

— Какво става?

Робин въздъхна.

— Май батерията е свършила.

— Какво? Какви номера ми разиграваш? — Майлоу ръгна Робин в ребрата с дулото на оръжието.

— Добре де, не е точно батерия. Енергиен елемент. Осигурява енергия за всички функции на машината. Явно трябва да бъде презареден. Трябваше да се сетя за това… Но никога не съм се отдалечавал толкова от Убежището преди.

— Ти какво, опитваш се да ме преметнеш ли? — излая Майлоу и пак го ръгна в ребрата. — Веднага включи това нещо! Нали знаеш какво ще направя с Джан, ако хитрееш?

Робин се обърна и го изгледа.

— Казвам ти истината. Машината няма енергия. Мъртва е. Трябва да се презареди.

— И как точно ще оправим тази дреболия? — настоя Майлоу.

Робин сви рамене.

— Не е чак толкова трудно. В задната част на корпуса има контакт. Накарай роботите да направят необходимата свръзка, после да прекарат дотук кабел от най-близкия енергиен източник.

— Няма що, просто било — промърмори Майлоу. — Карл, кога може да стане това?

— Кабел с такава дължина ще трябва да бъде свален от системите на кораба — каза Карл. — Ще ни трябват двадесет и четири часа. А устройството за свръзка може да бъде изработено за час-два, ако имам техническите данни.

— Страхотно! — саркастично отбеляза Майлоу. — Точно това мечтаех да чуя.

Нощта го измори. Щом предаде по радиото ултиматума си, в три от Небесните Господари започнаха бунтове и бяха потушени доста по-трудно, отколкото си представяше. Всъщност нещата не вървяха добре и досега в „Господаря Монкалм“, наложи му се да прехвърли още механични паяци от другите кораби, а това също беше опасно. Подозираше, че всичко стана заради Ашли. През цялата нощ му помагаше твърде неохотно и отгоре на всичко отказваше да говори с него. Чувстваше се уязвим. Непременно трябва да получи тази проклета машина. Навъсено каза на Робин:

— Така да бъде, имаш още едно денонощие, но ако и след това машината пак не заработи, ще престана да бъда толкова любезен.

Далечното ехо на алармените звънци измъкна дука от пиянския унес. Надигна се от леглото и се запрепъва към вратата на малката стаичка. Удари с юмрук по нея. Единият от кисело настроените пазачи отвори.

— А сега какво искате, сир? Още вино ли?

— Тревогата — изграчи дукът. Гърлото му беше пресъхнало, усещаше се болен. — Какво става?

— Не знам. Вос отиде да пита.

В този момент другият пазач се появи тичешком в коридора. Беше пребледнял.

— Обкръжени сме! — викна той.

— От какво сме обкръжени, бе? — дукът искаше да чуе по-разбираеми новини.

— Флотилията… „Мечът на исляма“ и другите… пак са ни открили!

Глава седемнадесета

— Тези твои Елои ми се струват очарователни, Робин — каза Майлоу, устата му беше пълна с месо от истинско пиле. — Много бих искал да ги видя с очите си. Разбира се, станцията също.

Майлоу си играеше на любезен домакин. Джан забеляза, че от сутринта настроението му се е подобрило. Бунтът в „Господаря Монкалм“ беше смазан окончателно и работата по прокарването на кабела до летящата машина на Робин вървеше по график. Беше в толкова добро разположение на духа, че заповяда пазещите ги паяци да се махнат и даже покани Джан и Робин на вечеря. Киш и Шан прислужваха. Джан беше отишла при тях, убеди ги да останат в Небесния ангел като слуги на Майлоу. За тяхно добро беше. Както каза Майлоу, не изглеждаше много вероятно да оцелеят дълго в някой от другите кораби.

Джан каза:

— А за мен тези Елои са отвратителни. Имали са сили поне нещо да направят в помощ на света след Генетичните войни, а вместо това се затворили и се оттеглили в техния си свят на измислени вечни удоволствия.

— Техният свят не е повече „измислен“, отколкото твоя — весело й каза Майлоу. — Те просто са настроили мозъците си на друго равнище в сравнение с това, което природата и генинженерите, създали Висшия стандарт, са избрали за твоя, скъпа ми Джан. Техният вариант на света е не по-малко действителен от твоя. Всичко е относително, нищо абсолютно няма. Освен това, дали стремежите на Елоите са толкова различни от тези на някогашните християнски или будистки монаси? И те се оттегляли от света, за да търсят върховния покой — „сливане с Бога“, нирвана или нещо подобно…

— Моля те, Майлоу, не искам още една скапана лекция — уморено каза тя. — Опитвам се да ям.

За миг благата му маска се смъкна, но после каза на Робин:

— Отначало си представях твоята машина като доусъвършенстван флипер, но като я видях, разбрах, че въобще не е така. Това не е предмет от Старата Наука, това е нов продукт на Новата Наука. Значи някои Елои още се интересуват от физическия свят, поне колкото да създават нови технологии?

Робин завъртя глава в знак на отрицание.

— Не, не Елоите правят това, а програмите на убежището.

Както преди бе обяснил на дука и неговите приближени, разказа им как Елоите, преди да станат Елои, създали програми с възможности да се развиват сами, за да могат тези защитници на убежището да се справят с всяка непредвидена заплаха. Майлоу се усмихваше, осмисляйки това.

— Нови технологии… кротичко си стоят в станцията, а програмите могат да ги създават непрекъснато. — Той лукаво се усмихна на Робин. — Машината знае точното положение на станцията, нали?

— Да — призна Робин, — но и да отидеш там, няма да извлечеш полза. Програмите няма да работят за тебе.

— О, сигурен съм, че ще намеря начин да ги убедя — жизнерадостно каза Майлоу.

Джан се обърна към Робин:

— Не разбирам как са те оставили да израснеш такъв, какъвто си сега. Защо програмите не са те унищожили, когато установили, че си отклонение? Или защо не са те превърнали в Елои?

— Етическата програма никога не би позволила това — отговори Робин.

— Етическа програма ли? — бързо попита Майлоу. — Това пък какво е?

— Още нещо, създадено от Елоите, преди да бъдат Елои. Те знаели, че когато завърши промяната им, няма да имат никакви морални норми и затова измислили Етическата програма като компенсация.

— Но защо? Какъв е смисълът на това? — попита Майлоу, личеше му колко е объркан.

— Етическата програма наблюдава самите Елои. Грижи се някой Елои да не нарани себе си или друг, независимо дали ще е от каприз или случайност. Вече ви казах, освен това програмите се занимават с изследвания, включително практически експерименти в биологията. Понякога се налага да ги правят със зародиши. А Етическата програма внимава те да бъдат унищожавани преди да са минали дванадесет седмици от живота им, според правилата на Обединените нации…

— Обединените нации! — възкликна Майлоу. — Когато руско-американският съюз рухна след разпадането на тези държави, Обединените нации бързо загубиха всякаква власт. И към началото на Генетичните войни отдавна за нищо не ги биваше.

Робин го погледна и каза:

— Елоите са били братство на хора, посветили се на науката… искам да кажа, преди. Решили заради честта си да се придържат към старите правила.

— Като толкова са се грижили за честта си, защо са зарязали света след Генетичните войни? — попита Джан.

— Мога само да ти повторя каквото са ми казвали програмите — отвърна Робин. — Изглежда те са били толкова разочаровани и обезсърчени от положението — трябва да си припомниш, по онова време изглеждало вероятно заразите от войните бързо да довършат остатъците от човечеството — че стигнали до решението да потънат в своята генетично подплатена приказна страна, това било жест на отчаяние. Както и да е, ето ме тук какъвто съм. Развитието на моя зародиш преминало дванадесетседмичната граница, преди да открият, че представлява отклонение от Висшия стандарт. Етическата програма забранила да бъда унищожен или по-нататък променян генетично. В края на краищата аз не съм избирал да стана Елои, както е при другите… ако не смятаме клонингите на Елоите в случай на нещастие, но това е нещо друго.

Майлоу не изглеждаше убеден.

— И ти случайно си преминал дванадесетседмичната граница? Но как биха могли тези суперпрограми да допуснат подобна глупава грешка? Не, в това има нещо нередно.

Робин сви рамене.

— Аз наистина мога само да повторя каквото са ми казвали. И не мога да се сетя за друга причина да съществувам.

Майлоу замислено поглади с длан нищожния остатък от коса по главата си, усмихна се на Робин и каза:

— Е добре, каквато и да е истината, ние и двамата имаме основателни причини да се радваме, че ти съществуваш. — Обърна се към Джан. — Нали си съгласна с това?

Погледът му предизвика у Джан усещането, че току що е глътнала нещо голямо и лигаво.

— Той иска да се срещне с тебе.

— С мен? Но защо? — възкликна дукът, правеше се, че не разбира нищо. — Нима не го известихте за значителната промяна в положението ми?

— Да, съобщихме му — намусено каза синът му, — но той отказва да преговаря с майка ми. Защото била жена. Религията му не позволявала това.

— Ами ти? Поне според слуховете би трябвало да си мъж.

Принцът се наежи, но запази самообладание.

— Не иска и мен да признае като истински владетел на „Господаря Мордред“. Нарече ме „момченце“ и ми се подигра… че съм сакат.

— И значи пак аз да си рискувам главата, да водя преговори с Ел Рашад заради тебе и майка ти? Откъде накъде? — Дукът скръсти ръце и удобно се облегна на стола.

Принцът се прокашля и с нежелание отговори:

— Той постави условие — за да не нападне „Господаря Мордред“, ти пак да се възкачиш на трона!

Дукът отметна глава назад в буен пристъп на смях. После каза:

— Нищо чудно тогава, че си дошъл да си приказваме. Майка ти сигурно плюе отрова. Много добре, приемам капитулацията ви. По-късно ще реша какво наказание да наложа на тебе, майка ти и вашите привърженици. — Той стана. — А междувременно ще отлетя до „Меча на исляма“ и ще направя каквото мога, за да спася всички ни.

Съвсем бавно, сякаш усилието изстискваше всяка капчица от волята му (така си и беше), принцът склони глава пред дука и тихо каза:

— Както кажеш, татко.

Но час по-късно, седнал със скръстени крака пред Ел Рашад, дукът вече не тържествуваше. Повече от ясно беше, че причината мюсюлманинът да възстанови „властта“ му няма нищо общо със симпатия към него.

— Ти си жалък! Един жалък глупак! — уведоми го Ел Рашад. — Отказа да се вслушаш в съветите ми и затова загуби всичко. Казах ти, че онази земна твар трябва да дойде в ръцете ми. Моите инквизитори щяха да изтръгнат всичките му тайни, но не, ти реши да използваш своите методи на подмазване. И тръгна сам да се биеш с Небесния Ангел, и…

— Не напуснах нарочно вашата флотилия — прекъсна го дукът. — Заради бурята стана… тя ни разпръсна…

— Млъкни! — заповяда Ел Рашад. — Зная добре какво се случи. А сега трябва да науча, че човекът от земята е обединил силите си с Небесния Ангел, което прави задачата ни двойно по-трудна. И всичко това заради тебе!

— Той ме предаде!… Можех ли да предвидя това? — отчаяно каза дукът. — Изглеждаше толкова… ами, той и дъщеря ми бяха… и аз бях сигурен… — той затихна под безмилостния поглед на Ел Рашад.

— Ти ще се опиташ да поправиш грешките си — каза му Ел Рашад.

— С радост! Но как? Вземи всичко, което искаш от моите богатства, но…

— Ще поправиш грешките, като пръв нападнеш флотилията на Небесния Ангел. Ще пожертваш себе си и своя кораб, блъскайки се в Небесния Ангел. Това ще ни позволи да започнем масирана атака с планери срещу другите й кораби.

— Самоубийствена атака ли?… — безпомощно попита дукът. — А ако… ъъъ, откажа да направя това?

— Ще те отведат оттук и ще те предадат в ръцете на моите инквизитори. Само един час под техните грижи, после ще ти дадат кама. Уверявам те, след този час ще бъдеш повече от доволен сам да си прережеш гърлото с нея.

Дукът кимна и каза:

— Ясно.

Страстно желаеше жена му и синът му да са тук вместо него.

Джан гледаше спящия Робин и се чудеше как той можа спокойно да заспи в това положение. Тя постоянно му напомняше, че даде ли на Майлоу, каквото иска от него, животът му ще загуби всякаква стойност, но след като се любиха, той отново й каза да не се тревожи и бързо потъна в дълбок сън. А тя лежеше, измъчвана от остро безпокойство и сънят й се струваше нещо непостижимо. Робин не беше глупак, значи би трябвало да знае нещо неизвестно за нея, но тя се дразнеше до полуда, защото не искаше да й каже…

Робин се държеше все така свободно по време на закуската, поднесена от необичайно киселия Киш. Когато Киш излезе, той с жест подкани Джан да отидат в банята. Щом влязоха, Робин прошепна:

— Време е да направим своя ход.

„Майко Богиньо, благодаря ти!“, безмълвно си каза тя. Надяваше се само той да не се заблуждава, че е измислил изход. Тя и сега не виждаше как биха могли да се измъкнат.

— Продължавай — подкани го тя, — кажи ми какво ще правим,

— На този етаж, недалеч оттук има открита наблюдателна площадка. Сещаш ли се за коя говоря?

Тя кимна. Оттам бе изхвърлила черепа на Майлоу през онази отдавнашна нощ, когато още имаше своя син.

— Отивай там сега — прошепна той, — но се дръж небрежно, все едно се мотаеш и излизаш да огледаш какво става долу или просто да подишаш свеж въздух. Ще дойда при тебе там след десет минути.

— А после какво? — попита тя, измъчвана от разочарование. — Скачаме? Само не ми казвай, че тайно си ушил два парашута.

Той й се усмихна нежно.

— Измислих нещо по-добро. Играчката… моята летяща машина ще ни посрещне там.

За миг надеждата се събуди, но пак я напусна.

— Но тя не може! Паяците още не са презаредили енергийния елемент.

Беше попитала Карл преди закуска докъде са стигнали с работата. Паяците още не бяха прокарали кабела до машината.

— Няма значение. Има предостатъчно енергия. Ще стигне и за полет до Шангри Ла и обратно. Излъгах Майлоу, че машината не работи, като пропуснах най-важното действие за включването й. А сега тръгвай…

— Чакай малко! — спря го тя. — След това какво ще правим? Искам да кажа, ако успеем да се доберем до твоята машина.

— Мисли по-жизнерадостно. Ще успеем! — каза й той. — После ще се гмурнем надолу и ще поразходим един лазерен лъч по залата за управление и онзи скапан главен компютър. И сбогом, Ашли.

— Ами останалите Ашли? На другите кораби?

Той сви рамене.

— Ако се наложи, ще им приложим същото лечение.

Той я прегърна и я целуна силно, но съвсем за малко.

— Не разбирам — каза Джан, докато той лекичко я побутваше към вратата. — Как ще успееш да повикаш машината, за да прелети до нашата площадка?

— Отговорът на въпроса, мила — тайнствено каза той, — е в твоите ръце. Хайде, върви! Скоро всичко ще узнаеш…

Минаха повече от десет минути. Беше сигурна в това. Неспокойно се питаше къде ли може да се бави той. Пак огледа цялата площадка, страхуваше се да не види всеки момент робот-паяк вместо Робин…

Пое си дълбоко дъх и си заповяда да стои на едно място. Надяваше се, че той знае какво прави, а от нея се очакваше да се радва на гледката. Отново разсеяно се загледа надолу и видя красноречивите бели и жълти петна, които показваха, че корабът лети над завладени от пустош земи. Тя въздъхна — припомни си величавите планове как да освободи света от пустошта… ама че е глупачка! Никога не би успяла.

Какво искаше да каже Робин, чудеше се тя, как така отговорът е в нейните ръце? Погледна дланите си. Повече от сигурно беше, че не открива в тях никакви отговори. Е, след малко ще разбере…

Когато прецени, че е чакала повече от половин час, тя пак въздъхна и се върна вътре, вече се страхуваше да не се е случило нещо непоносимо ужасно. На път към жилището си срещна Киш, подпрян на стената в един коридор, с унило наведена глава. Когато тя приближи, той вдигна глава и се взря в нея с твърде странно изражение. Тя недоумяваше какво му се е случило. Да не е болен? Майлоу ли му е направил нещо? Ужасът я просмукваше цялата.

Преди да отвори уста, Киш промълви сякаш се оправдаваше:

— Доволен съм, че направих това.

— Какво си направил, Киш? Добре ли си?

Тя го хвана за рамото и напрегнато се вгледа в лицето му. Вместо отговор той вдигна ръка и посочи отворената врата на нейното жилище по-нататък по коридора. Тя се намръщи и забързано тръгна натам. За какво говореше той? Дали се е напил?

Спря на вратата. Ледена ръка стисна някакъв център на живота в нея. Простена.

Робин лежеше по гръб в средата на хола. До него се търкаляше къса метална тръба.

Втурна се към него, викайки името му. Коленичи до него и изпъшка отчаяно — видя раната на лявото му слепоочие. Дълбока вдлъбнатина, от която се точеше кръв. Беше към пет сантиметра дълга и три широка. Силата на удара трябва да е била страхотна. Джан вдигна глава и изкрещя:

— Ашли! Карл! Докарайте паяци тук! Искам веднага да го занесат в най-близката медицинска машина! Чухте ли!

— Да, чувам те — отговори Ашли. — Отговорът е „не“.

— Какво? — кресна Джан, не вярваше на ушите си. — Ти да не си се побъркала? Робин може би умира, ако вече не е мъртъв! Прати ми помощ!

— Ами да умира, мен какво ме интересува! — каза Ашли.

— Обичам те.

Тя се обърна. Киш стоеше на вратата и я гледаше. Лицето му беше лишено от изражение.

— Затова го направих. Заради тебе.

— Ти си направил това на Робин? — изумено каза тя. — Но защо?

— Нали току що ти казах — монотонно промърмори Киш. — Защото те обичам. Не беше честно този да се явява отнякъде си и да те отнема от мен.

Стори й се, че стаята се завъртя около нея. Невъзможно беше Киш да се опита да убие някого. Не беше способен на това… но се беше случило.

— Киш, но ти никога не си ме имал. И Робин не ме е отнемал от тебе… О, какъв смисъл има да дрънкаме! Виж какво, трябва да ми помогнеш да го занесем до медицинска машина. По-бързо!

Той сведе глава.

— Няма.

— Киш, прави каквото ти казвам!

Но той просто си стоеше и мълчеше. Канеше се да му викне с цялата си сила, но изневиделица Майлоу нахълта в стаята. Схвана случилото се за секунда и цъкна съжалително — раната на Робин изглеждаше твърде зле.

— Лоша работа. И тъй като не си го направила ти, трябва да приема, че е бил онзи.

Той посочи с пръст Киш, който още упорито гледаше в пода. Джан кимна.

— Но как е могъл? — попита Майлоу, докато бавно вървеше към Киш. — Смятах, че мъжете от Минерва не са способни на физическо насилие.

— Обикновено не са. Но има изключения…

Тя се запъна насред изречението. Бързината на този Майлоу не можеше да се сравнява със способностите на оригинала, но все пак можеше да се стрелне неуловимо за окото. Скочи на гърба на Киш, преди мъжът от Минерва да усети какво става. Момчешките крака здраво се увиха около кръста му. Малките ръце хванаха за ушите все още наведената глава на Киш. Мъжът стреснато се опита да направи нещо, но в този миг Майлоу свирепо завъртя главата му. Чу се раздиращо нервите пращене, а Киш вече падаше напред, главата му беше извита толкова, че сякаш с изненада гледаше Майлоу, яхнал го отзад. Майлоу отскочи, щом тялото рухна на пода.

— Едно изключение по-малко — доволно каза Майлоу и побърза да се върне при Джан и Робин. — Ашли, прати ми паяци, по-бързичко!

— Не!

Майлоу примига от изненада и неволно погледна тавана.

— Отказваш?

— И още как!

— Аз пък си мислех, че харесваш момчето.

— Харесвах го. Той си беше готин.

— Тогава защо не ни помогнеш да го занесем в медицинска машина?

— Защото не искам тази да го има — свадливо отвърна Ашли.

Майлоу погледна Джан и поглади темето си с длан.

— Исусе! — промърмори той, после се обърна към Джан. — Помогни ми да го вдигнем, сами ще го занесем до лазарета.

Джан протегна ръце да го послуша, но Ашли тихо каза:

— Не.

От коридора се чу тракане на метал, три паяка се промъкнаха един след друг в стаята и преградиха пътя. Майлоу се обади гневно:

— По дяволите, Ашли, той ми е нужен! Без него не мога да програмирам наново онази негова машина. Ще бъде безполезна!

— Чудесно! — каза Ашли. — Машината не ти трябва. Имаш мен.

— Исусе! — пак промърмори той. Сведе поглед към Джан и почти беззвучно каза: — Кучката ревнува от всичко — от него, от тебе, от машината даже, проклета да е!

— Чухте! — каза Ашли. — Не ревнувам!

Робин изохка.

— Благодаря ти, Майко Богиньо, още е жив! — викна Джан и веднага се отпусна на колене до него. Робин отвори очи, но погледът му беше мътен, зениците се бяха смалили. — Робин, чуваш ли ме?

Майлоу коленичи от другата страна и започна да го пошляпва по бузите.

— Ей, Робин, аз съм, Майлоу! Говори ми! Трябва да ми отговориш на много важни въпроси.

Джан го сграбчи за китката и я бутна настрана.

— Не смей да го докосваш, маниак такъв! — изсъска тя. Вдигна глава и гръмко каза: — Ашли, настоявам да ни позволиш да го отнесем в лазарета.

— Значи е жив, а?

— Да… да.

— Може и да оживее.

— Да, може да оживее даже без помощта на медицинска машина — отчаяно каза Джан. — И няма значение дали ще ни позволиш да го сложим в някоя от тях, нали?

— Ако ще живее, няма да е тук — каза Ашли и подът потрепери.

— Спираме — отбеляза Майлоу.

— Ще го оставя долу на земята — каза Ашли.

Паяците се раздвижиха, преди тя да довърши изречението. Неумолимо избутаха Джан и Майлоу от пътя си и се скупчиха около Робин. Когато го вдигнаха, Джан бързо реши какво трябва да направи. Всъщност нямаше избор, знаеше това.

— Щом го сваляш на земята, ще трябва да направиш същото и с мен! — каза на Ашли.

— Я, каква добра идея! — оживено каза Ашли. — Ще се радвам да изпълня молбата ти…

Глава осемнадесета

Дук дьо Люсан тревожно се вглеждаше в сивото небе пред себе си. Окаяно време с ниско натежали облаци и неспирен ситен дъждец. Очакваше всеки миг да види как от облаците изведнъж се появява флотилията на Небесния Ангел, за да се увери, че е обречен. На подиума до трона му в пункта за управление стояха двама от облечените в черно воини на Ел Рашад, остриетата на извитите им саби почиваха върху сгъвките на левите ръце. Други двама стърчаха до главния техник. Щом зърнеха другата флотилия, воините трябваше да се погрижат дукът и неговите хора да изпълнят заповедта на Ел Рашад за таран на Небесния Ангел. Те самите бяха готови да умрат, според думите на Ел Рашад, „за славата на Аллах“. Дукът се бе опитал за последен път да смекчи душата му, като се позова на своите религиозни закони. Обясни, че те изрично му забраняват да се лишава сам от живот по какъвто и да е начин, но на свой ред Ел Рашад го успокои, че и без това религията му, противоречаща на правата вяра, няма никаква сила и затова спокойно може да пренебрегне правилата й. Пък и щом е „неверник“, все едно е обречен на адски мъки.

Но това въобще не успокои дука.

Чувстваше се съвсем сам. Липсваше му неговият съветник барон Шпанг. На барона би могла да му хрумне някоя идея как да се измъкнат от този капан. Самият дук не виждаше никаква възможност.

Сведе поглед към земята. Летяха ниско, на не повече от хиляда и петстотин стъпки, затова различаваше останките от разрушени сгради сред отвратително избуялата пустош. Било е селище може би, или дори някогашен град, в който е кипял живот преди Генетичните войни. А после е кипяла смъртта…

Дукът потръпна и затърси из душата си някакво подобие на оптимизъм. Когато най-сетне го откри, заприлича му на скопено животно, но поне му донесе мисълта, че при такава лоша видимост биха могли никога да не срещнат флотилията на Небесния Ангел. Веднага се почувства мъничко по-добре.

Джан се отказа да моли Ашли за промяна на решението й. Единствената отстъпка, която бе изтръгнала, беше раницата с два спални чувала, оскъдни запаси от храна, две манерки вода и малко лекарства и превръзки. Сега тя и Робин се намираха върху платформа в един от товарните хангари и очакваха да бъдат спуснати на земята. Майлоу стоеше встрани и гледаше.

— Тя май наистина ще го направи, малката — каза той с искрена тъга. — Съжалявам, че всичко трябваше да свърши така. С тебе преживяхме заедно интересни неща.

— Да, би могло и така да се каже — сухо се съгласи Джан. — Това дава ли ми право да те помоля за нещо?

Той веднага се стегна.

— За какво? Точно в момента май думите ми нямат никаква тежест тук.

Тя посочи оръжието на колана му.

— Дай ми това. Знаеш, че и час няма да оцелеем долу в пустошта, ако нямаме оръжие.

Той помисли малко и кимна.

— Нищо против нямам. А ти какво ще кажеш, Ашли?

— Прави каквото искаш! — отвърна натежалият от скука глас на Ашли.

Майлоу подаде оръжието на един от паяците и му заповяда да го остави на Джан, когато платформата докосне земята.

— Започвам спускането — обяви Ашли и платформата се разклати.

Паякът с оръжието бързешком се качи, а Джан стисна здраво парапета и се наведе да прикрепя с другата си ръка безсилно проснатото тяло на Робин. Той все така беше на границата на безсъзнанието, нищо не казваше.

Платформата мина под външния корпус и попадна в наситения с влага вятър. Двамата с Робин бързо подгизнаха под дъжда.

Небесният Ангел висеше на височина само осемстотин стъпки и скоро платформата подскочи от допира със земята. Робин изохка. Паякът й протегна оръжието и каза грубо с гласа на Ашли:

— Махайте се.

— Трябва да ми помогнеш, за да го пренеса — каза му Джан.

Заедно преместиха Робин и го сложиха върху пружиниращата повърхност на гъбичките. Паякът бързо изтича обратно към платформата.

— Ашли… — обади се Джан.

— Сега пък какво искаш?

— Това — каза Джан и натисна спусъка.

Паякът рухна със скърцане и пукот сред облак от синкави искри. Платформата рязко потегли нагоре. Джан знаеше колко глупав и безполезен беше нейният жест, освен това изчерпваше остатъците от енергия в оръжието, но все пак беше доволна, че го направи.

Проследи с поглед изчезналата в огромното тяло на Небесния Ангел платформа. Чувстваше се толкова малка и нищожна като в онзи далечен ден, когато сгушена в полата на майка си видя за първи път „Господаря Панглот“ над Минерва. Другите кораби от флотилията, спрели заедно с Небесния Ангел, висяха пръснати из небето, очертанията на някои от тях се губеха в облаците.

Тя въздъхна и огледа най-близката околност. Навсякъде само пустош. Налудничавите израстъци на гъбичките стърчаха около и по останките на дървета и ниски постройки. Явно някога местността е била населена… преди Генетичните войни. На около половин миля се забелязваше голяма постройка, която поне в сравнение с всичко наоколо изглеждаше слабо засегната от разрухата. Може да е била някаква военна база или даже крепост. Засега Джан не виждаше по-добра възможност да намерят подслон. Коленичи до Робин.

— Робин, чуваш ли ме? Аз съм, Джан.

Клепачите му трепнаха, но погледът си остана празен. Тя извади медицинските си запаси от раницата, сложи на раната му тампон, напоен с противобактериални и противогъбични вещества и го закрепи с превръзка. Този опит да му помогне беше едва ли не символичен, но все пак по-добър от нищо. Когато подреждаше раницата, успя да мерне с крайчеца на окото нещо движещо се. Обърна се и видя нишковидните хифи на подвижна гъбичка да се промъкват по земята към Робин. Тя скочи, първо стреля по гърчещия се килим от хифи, после по основното тяло на мицела. Бялата кръгла маса, напомняща обърната чиния от желе, почерня под лъча. Джан трескаво се заоглежда. Отдавна беше отвикнала да се оправя в заетите от пустош земи. Държеше се лекомислено. Пак се отпусна на колене до Робин и каза:

— Робин, мили, ще трябва да ходиш, не мога да те нося!

Тя го накара да седне, после да се изправи на крака. Той залитна, но Джан успя да го удържи. Той простена няколко пъти, но не се разбираше дали се опитва да заговори или само показваше, че го боли.

— Хайде… сега ще тръгнем… ето така…

Отначало беше трудно, но постепенно тя го принуди да се тътри като кукла. Без нейната помощ би се свлякъл на земята.

Джан мъкнеше Робин към внушителната сграда и обмисляше факта, че оцеляването му не изглеждаше вероятно без необходимото лечение. Ясно беше, че черепът му е счупен и сигурно вътрешният кръвоизлив не спираше. Налягането върху мозъка му щеше да става все по-силно, рано или късно трябваше да се окаже смъртоносно. Но какво можеше да направи тя? Нищо, освен да намери малко по-сигурно убежище за него и да го настани колкото може по-удобно. После… ще чака неизбежния край. Едва се въздържа да не прокълне Майката Богиня. Пак трябваше да загуби любим…

Вампир-дебелак се появи иззад гъсто струпани дървета и се затъркаля към нея и Робин, привлечен от топлината на телата им. Млечнобялата безформена торба не беше по-голяма от три стъпки — твърде малка, за да ги погълне, но ужилванията от животното парализираха. Джан стреля по него. Раздуващите мембраните му газове се възпламениха в огнено кълбо, ужасна воня се разнесе наоколо. Джан разтревожено погледна индикатора за оставащия в оръжието заряд. Скоро щеше да стане безполезно.

… А когато Робин умре, какво? За Джан имаше само една възможност — поне да опита да се измъкне от пустошта с надеждата да се натъкне на селище. Без оръжие шансовете да успее ставаха доста смътни, но беше длъжна да опита. Усмихна се криво. Какво беше казал Майлоу за програмираното от природата „пристрастие към оптимизъм“ у хората, независимо колко безнадеждно е положението им? Тя самата беше живо доказателство за правотата му.

С искрено съжаление Майлоу гледаше прогонването на Джан от Небесния Ангел. После тръгна към залата за управление, като по пътя се опитваше да разбере чувствата си към Джан. Имаше нужда тя да е до него, не само защото искаше да поднови сексуалната им връзка, щом тялото му достигне зрелостта си. Тя беше и нещо сигурно и познато от предишния му живот. Използваше я за опора сред бъркотията и съмненията си от момента, в който се събуди в това детско тяло. Понякога му се струваше, че ако не напрегне волята си, няма да остане едно цяло, личността му щеше да се накъса на парчета, разпръскващи се в нищото.

И само тялото си можеше да вини за това. Не само остатъците от спомените на Саймън го мъчеха от време на време. Тялото не му подхождаше. Детската хормонална система изкривяваше мислите на възрастното съзнание, наложено насила на незрелия мозък. И това се проявяваше по какви ли не начини. Дори и в този миг Майлоу се съпротивляваше на съблазнителното желание да разпери ръце и да затича по коридора, бръмчейки с уста…

Какво ще остане от истинското му „аз“, докато стигне зрялото състояние на тялото си? Каква част от Майлоу Хейз ще заличат природните сили, неистово бушуващи в това малко тяло? Ще успее ли да се запази, за да дочака хармонията между ум и организъм?…

— Исусе Христе! — възкликна той. Беше му хрумнала още една причина защо съжалява за раздялата с Джан — липсваше му неговата майка. Майлоу влезе в залата за управление и Карл веднага се обади:

— Майлоу, засичам с радарите пет въздушни кораба, които се движат към нас от югозапад.

Майлоу неволно огледа небето, но естествено още нямаше нищо за гледане.

— Флотилията… онази флотилия от юг, за която говореше Робин. След колко време ще бъдат тук?

— Летят съвсем бавно — каза му Карл, — само с тридесет и пет мили в час. Ако останем на място, изчисленията показват, че ще се срещнем в 10 часа и 50 минути…

Майлоу с раздразнение чу намесата на Ашли:

— Дай да се размърдаме и да им видим сметката!

— Ашли, според мен ще бъде по-добре — сдържано каза Майлоу, — ако ги оставим те да дойдат при нас. Нямат радари и затова ние само ще си чакаме в облаците, а като наближат, ще им поднесем страхотна изненада. Май така е по-забавно, нали?

— Ами да, сигурно! — недоволно потвърди Ашли.

„И двамата се превръщаме в хлапета“, горчиво си каза Майлоу. Само че тя се разпадаше по-бързо от него. С копнеж се сети за машината на Робин, която без полза стърчеше над външния корпус. След битката трябваше да опита дали Ашли би му позволила да влезе в машината и да си поиграе със системата за управление. Но не му се вярваше да позволи…

Все по-близката сграда вдъхваше чувство за сигурност. И след случката с вампира-дебелак пустошта с нищо не ги заплаши. Джан размишляваше за какво всъщност говореше Робин, когато каза, че отговорът на въпроса й за срещата с летящата машина е „в нейните ръце“. Огледа първо едната си длан, после другата. И тогава забеляза пръстена, даден й от Робин. Дали това е отговорът!

— Робин, това ли е? Пръстена?

Тя го накара да спре и го хвана за раменете, обърнат с лице към нея.

— Пръстенът ли е средството? — попита отново, но той й отвърна само с плосък поглед.

Тя бавно го настани да седне, после свали пръстена от ръката си и го огледа придирчиво. Прехвърляше го в дланите си, но не й приличаше на нищо повече от обикновен пръстен. Накрая Джан опита да натисне камъка, който потъна в златния кръг с леко щракване. Тя затрепери от възбуда. Да, точно пръстенът криеше решението! Погледна в очакване нагоре, където незнайно защо Небесният Ангел висеше неподвижно сред ниските облаци. Надяваше се всеки миг да зърне устремно спускащата се към нея летяща машина на Робин…

Дългите минути се точеха една след друга, но машината не се появи. Тя отново и отново натискаше диаманта, но накрая с отвращение спря опитите си.

— Чудесата май са на привършване — промърмори и пак накара Робин да стане. Явно пръстенът си беше пръстен и нищо повече. Пръстен с твърде хлабав обков на камъка.

Продължиха напред, Джан все поглеждаше нагоре за всеки случай, макар да знаеше, че прилича на удавник, търсещ спасение в сламка. Не след дълго започна да се чуди защо флотилията не тръгва. Дали пък Ашли не се канеше да си направи някаква жестока шега с тях? Дали няма да ги изчака, докато стигнат целта си, и в последния момент да ги изгори с лазер? Би й подхождало.

Когато наближиха огромната порутена сграда, Джан забеляза, че дъждът отслабва. Погледна нагоре. Облаците вече се разкъсваха. Хрумна й, че промяната във времето само ще направи Робин и нея по-удобни мишени. Забута го да вървят по-бързо.

— Само си губим времето — високо каза дукът на всички в пункта за управление. — Може и да сме се разминали с тях, без изобщо да усетим. Ами ако Небесният Ангел и нейната флотилия вече са отлетели на стотици мили на юг оттук?

— Ако са тръгнали — каза главният техник. — Но може да са останали над онзи град, където ги забелязахме предния път. В този случай би трябвало да ги срещнем след седем часа.

— О, великолепно — процеди през зъби дукът. Не след дълго главният техник съобщи:

— Облаците започват да се разсейват…

— Само това ни трябваше — промърмори дукът, изведнъж всички го чуха да казва: — Господи!

Отначало Джан помисли, че чува гръмотевици. Приглушеният тътен отекна в широката долина, в която бяха пръснати мъртвите останки от жилища. Ехото се разнесе пак и този път не приличаше на гръмотевица. Оръдейна стрелба…

Тя вдигна погледа си. Двамата изминаха половин миля, но едва що бяха излезли изпод носа на смътно виждащия се Небесен Ангел над тях. Движителите на въздушния кораб изведнъж завиха по-високо. Според звука вече не задържаха на място Небесния Ангел. Да, сега потегли напред и едновременно с това се издигаше. Изстрелите на оръдията не спираха. Но какво ставаше? Джан спря Робин и се загледа към далечните очертания на хълмовете, които ограничаваха на юг обширната долина. В изтъняващия облак се мярна сянка, която бързо се превърна в приближаващ Небесен Господар. Зад него идваше още един.

Небесният Ангел завиваше, за да ги посрещне. Същото правеха и другите кораби от флотилията. Тюркоазените лъчи на лазерите вече просветваха в небето, но Джан от опит знаеше, че на такова разстояние и в наситения с влага въздух нямат пълната си поразяваща сила. Тогава видя още един Небесен Господар да надвисва тежко над хоризонта. Сигурно са цяла флотилия. Дали е онази, която Робин спомена?

Внезапно се опомни — тя и Робин стояха беззащитни на открито. Пак го помъкна към зеещия отвор в стената на сградата, към който вървяха досега. Намираха се на голяма равна площадка, пълна с разядени от гъбичките останки от някакви возила. Според нея са били военни коли.

Стигнаха сянката на онова, което някога сигурно е било вход за сградата. Тя настани Робин да седне с гръб към стената и продължи напред предпазливо, с оръжието в ръка. Оглеждаше се настръхнала. Но на тавана не дебнеше никоя от по-коварните гъбички, като мутиралата oligospoza. В края на коридора Джан виждаше мъждива светлина. Продължи към нея, забеляза, че стъпва върху натрошено стъкло. Подметките на обувките й проскърцваха на всяка стъпка. Най-накрая се озова на балкон високо над огромно празно пространство. Вътрешността на постройката беше къде по-голяма, отколкото подсказваше външният вид, защото създателите й я бяха вкопали дълбоко в земята. Част от покрива беше се срутила и падащата през дупката светлина позволяваше да се види колко е грамадна просторната пещера. Балконът, на който стоеше Джан, беше един от многото по цялата обиколка на залата. А някои, отслабени от гъбичките, бяха рухнали върху виждащата се далече долу площадка. По-голямата част от тази площадка, затрупана с парчетии, заемаха три големи, кръгли, празни басейна. Тя огледа съоръженията в центъра им и предположи, че са били водни фонтани. Всички нива под и над балкона на Джан бяха свързани с цилиндрични асансьорни шахти и дълги, стръмни стълбища. Може би някога стълбите са се движили. Имаше и друг начин да се премине от етаж на етаж — около цялата сграда се увиваха спиралите на леко наклонена широка пътека. Джан недоумяваше за какво е служило това място — очевидно не беше с военно предназначение. Върна се при Робин, увери се, че поне засега състоянието му не е по-лошо и излезе навън да види какво става в небето.

— Сир, всички планери вече са във въздуха! — обяви главният техник. Дукът вдървено кимна, за да покаже, че е чул. Би предпочел да е на един от планерите, отколкото тук.

Когато забелязаха Небесния Ангел сред пръснатите над долината въздушни кораби, дукът неохотно беше заповядал да променят посоката на движение. Не че можеше да избира — мюсюлманският воин отдясно вдигна заплашително сабята си, никой не можеше да сбърка значението на жеста. Лазерите вече ги бяха улучили няколко пъти, имаше и жертви, но всички работещи движители оставаха незасегнати и не избухваха по-сериозни пожари. Засега.

Сега бяха на около миля и половина от Небесния Ангел, хората там явно бяха схванали намерението им за сблъсък, защото противникът се издигаше нагоре под остър ъгъл. И всички останали кораби от флотилията на Небесния Ангел насочиха своите ракети, снаряди и лазери към „Господаря Мордред“, без да обръщат никакво внимание на наближаващите кораби на Ел Рашад.

— Пазете се! — изкрещя някой.

Но беше късно, дори преди да се чуе викът. Леко разсеян от водните капчици в облака, лазерният лъч беше широк три-четири пръста, но проникна по цялата дължина на пункта за управление. Не засегна никого, но в задната част на помещението се чу взрив от допира му с някакво електрическо устройство. Димът се разнесе навсякъде.

Със сълзящите си очи дукът прецени, че им остава по-малко от миля. Въпреки бързината, с която се издигаше Небесният Ангел, траекторията на „Господаря Мордред“ го водеше сигурно към удар. Щяха да се блъснат в средата на Небесния Ангел…

Резкият тласък едва не изхвърли дука от трона му. За негово удоволствие и двамата пазещи го воини на Ел Рашад се сгромолясаха.

— Газова секция номер четири!… — извика главният техник. — Запали се!

Номер четири! Дукът се опитваше да си припомни дали до тази пълна с водород секция има запълнени с хелий, или около нея е готов за запалване още водород. Виждаше, че бързо губят височина. Вече нямаха никакъв шанс да ударят Небесния Ангел.

— Зарежете атаката! Приземявайте, бързо! — заповяда той.

— Не! — каза воинът отдясно, който говореше френски. — Продължавайте напред! Напред! — изрева мъжът и замахна със сабята към дука. Но корабът се разтресе още по-страшно — беше се запалила още някоя секция с водород. Воините-мюсюлмани загубиха опора под краката си. Дукът не се поколеба. Измъкна малката кама, скрита в дрехите му, смяташе с нея да сложи край на живота си в последния миг, вместо да агонизира в адски мъки. Хвърли се върху стоялия допреди малко отдясно воин и му преряза гърлото, като неспирно крещеше:

— Убийте тези!

Джан в ужас гледаше как лазерите отново и отново пронизват овехтелия Небесен Господар, който се беше опитал да се блъсне в Небесния Ангел, а сега гореше. Първо пламна една от предните газови секции. По корпуса пропълзяха огнени езици, бързо се разпростираха и се сливаха в огромна клада. Ярките пламъци буйно скачаха високо над корпуса. После се запали и секция в средата на кораба. Бълвайки огън, загиващият Небесен Господар мина под издигащия се Небесен Ангел, който все още стреляше с лазерите по сгърчващото се туловище. Джан беше така погълната от гледката, че й трябваше доста време да осъзнае какво става — горящият въздушен кораб падаше право към нейното убежище.

Глава деветнадесета

Даже Майлоу беше стъписан от мащабите на опустошението. Докъдето му стигаше погледът, срещаше само пламтящи останки. Нито един кораб от другата флотилия не успя да избяга. Всички Ашли се впуснаха в преследването и ги запалиха. Около рухналите на земята разрушени въздушни кораби по цялата долина лежаха разпръснати отломките от планери, някои още горяха. Няколко планера бяха успели да кацнат сред хаоса на сражението по корабите на Ашли (Майлоу вече избягваше да мисли за тях като за „свои“ кораби) и бяха стоварили групи войници. Но те бяха твърде малобройни, за да представляват сериозна заплаха и роботите бързо ги изтребиха.

Обърна се към редицата екрани, по които преминаваха картини от земята. Имаше много оцелели. Сами или на групи бягаха от пламъците на Небесните Господари, в които бяха прекарали целия си живот. Майлоу си мислеше колко ли странно е за тях да се окажат на земята. При това сред смазващо ужасни обстоятелства. Дрехите на мнозина бяха обгорели, по телата на някои се виждаха страшни изгаряния. Тези едва ли щяха да живеят още дълго, даже ако Ашли ги оставеше да избягат. Майлоу каза на глас:

— Ашли, само не ми казвай, че в момента си играем на милосърдие. Там долу се виждат оцелели хора.

— Харесва ми да ги гледам как търчат напред-назад, уплашени до лудост. Пък и доста енергия изразходвах. Не искам да стрелям с лазерите, докато не презаредя напълно.

— Е да, днес ти беше едно много заето момиче. А сега какво следва, или не бива да питам?

— Искам да сваля и нашите хорица долу. Те са само безполезни паразити. Нямаме нужда от тях.

— Какво, всички ли? — разтревожено попита той. — Ще опразниш цялата флотилия? — Идеята му се струваше крайно непривлекателна. Каква полза да имаш власт, ако Ашли се отърве от всички поданици?

— Ами да, до последния скапаняк.

— Ей, виж сега, нека да не прибързваме с това! Нека да го обмислим още малко.

— Аз го обмислих вече. Искам да ги сваля долу! — твърдо заяви Ашли.

— Моля те, направи ми услуга, позадръж засега, може ли? — примоли се Майлоу.

— И защо? — с подозрение попита тя.

— Ашли, помисли, що за удоволствие е да стовариш всички на земята? Остави поне няколко. За забавление.

— За забавление ли?

— Да, те са забавни, нали? И можем да си измислим още игри с тях, нови игри. Освен това, аз имам сериозна причина да задържа някои от тях тук.

— Що за причина е?

— Ще ми трябва женска компания.

— И аз съм жена — натърти Ашли.

— Ами да, разбира се! — Майлоу започна предпазливо да подбира думите си. — Но аз говорех за женска плът. Трябва да признаеш, че на тебе това качество доста ти липсва. Нали знаеш защо исках да задържа Джан. Е добре, ти се отърва от нея, но искам да я заменя с някоя. И като си мисля, май ще имам нужда не само от една. Нека да пообиколя из корабите да си напазарувам, преди да изхвърлиш нашите пътници зад борда.

След продължителна пауза тя каза:

— Може.

Майлоу изпухтя от облекчение и каза:

— Добре. Значи ще задържим всички планове до утре. Ще ми се да съм по-далече оттук, преди да прескачам от кораб в кораб.

— Може — пак отговори Ашли.

Не след дълго флотилията се насочи на юг. Майлоу стоеше в задната част на залата за управление и гледаше димните стълбове над отдалечаващата се долина.

— Сбогом, Джан — промърмори той.

Това не можеше да служи за военни нужди, оказа се някакъв огромен магазин. Или по-скоро голямо множество магазини, събрани под невероятно просторен покрив. Джан установи това, когато навлезе във вътрешността на сложната конструкция, в разгара на въздушната битка. Първият запален въздушен кораб бе преминал ниско над главите им, ръсейки обилно горящи парчета, и се разби две мили по-нататък. Тя гледаше страховитото огнено кълбо издигнало се над разпадащия се корпус и не вярваше, че някой би могъл да оцелее в този ад. После лазерните лъчи подпалиха друг въздушен кораб и Джан видя как няколко планера и мнозина парашутисти се изсипаха в небето. Един от планерите се приземи твърде наблизо и Джан реши да скрие Робин по-навътре в обширната сграда.

Тръгнаха надолу по наклонената широка пътека. Джан забеляза, че макар всички стъклени витрини на магазините да бяха натрошени, стоките или остатъците от стоки си стояха недокоснати. Тя се зачуди защо това място не е било разграбено. Дали защото е било известно с пръснатите в него зарази… Тази мисъл не й вдъхваше спокойствие, но тя си припомни, че преживя достатъчно дългия си престой в града на „Скайтауър“, а той беше прочут с някогашните си епидемии.

След малко намери първото тяло. Приличаше на купчинка вехти парцали, захвърлена на пътеката, но отблизо видя костите. Спря на няколко крачки, смръщи се. Това не бяха останки от някогашен обитател на околността, отдавна да са се разпаднали на прах. Не, някой по-скорошен посетител си е оставил костите тук. И ръждясалото дългоцевно оръжие до тях показваше, че той или тя е бил мародер. Но от какво е умрял той… или тя? От глад? От зараза?…

Сложи Робин да седне с кръстосани крака на пътеката, изтри потеклите по брадичката му лиги и пристъпи до жалките останки. Подритна с върха на обувката си изгнилите парцали. Тялото бе паднало някога с лицето надолу. С още един ритник махна парчетата от качулка, покрили черепа. Наведе се да го разгледа отблизо в слабата светлина. Видяното я успокои. В тилната част на черепа личеше малка дупка. Претърколи го и откри другата дупка на челото, точно над очните кухини. Не беше жертва на болест, той или тя е бил убит от лазер.

Пак поведе Робин, не вървяха дълго, преди да видят други три купчинки парцали и кости. Беглият оглед показа, че и те бяха паднали по лице. Изглежда, подобно на първия, са слизали по обиколната пътека, когато са ги застреляли отзад. Може би така е завършил спорът между членовете на бандата? Но мародерите нямаха лазери…

Джан вървеше и се мръщеше. Ако тези мародери не са били убити от други мародери, какво тогава ги е убило? Тътен като рев на огромно гърло отекна над долината, нахлу в пещерата през отворите в покрива и се замята между стените. Започна агонията на още някой Небесен Господар, каза си Джан.

— Хей, здравейте! Няма ли да влезете, за да видите какво имаме да ви предложим?

Джан подскочи от уплаха. Рязко се извърна и едва не пусна Робин. Гласът дойде от вътрешността на магазина, който току що подминаха. Забеляза движеща се в сенките фигура, след миг гола жена се появи пред погледа на Джан, усмихваше се. Зад нея застанаха още четири жени, също голи. Грейнала в усмивка, първата жена бързо се завъртя около себе си.

— Нали е прекрасна? От новата ни колекция е, създадена в Мелбърн — световната столица на модата. Направена е от най-новите образци биотъкан, всички наши модели от Мелбърн са с гарантирано висше качество на биотъканите… — Жената се обърна към другите четири, наредени отзад.

Втрещената Джан гледаше петте голи жени, а мислите й се мятаха трескаво. Кои бяха тези? Какво правеха тук? И защо бяха голи? И в името на Майката Богиня, за какво говореха?

— Моля ви, елате и пробвайте някой от образците. Може би желаете този, който нося аз? За уникат цената е съвсем приемлива — само двадесет и осем хиляди долара. И ще ни бъде приятно да ви поднесем безплатно чаша от най-доброто японско шампанско…

— Заповядайте, молим ви! — настоятелно отекна хорът на другите четири жени.

Джан най-после се справи с гласа си.

— Кои… кои сте вие?

Жените пренебрегнаха въпроса й.

— Преди истински жив човек да облече тези чудесни модели, вие не можете да си създадете представа за цялата им красота. Бактериите се влияят от промените в температурата на вашето тяло и резултатите са наистина зашеметяващи…

Джан откри нещо странно… не, нещо съвсем необичайно в жените. Нито една нямаше пъп. „Но те не са живи“, каза си тя. Бяха роботи. Роботи, които твърде много приличаха на хора. И все още работеха, след толкова години. Нейното присъствие ги накара да се включат. Вероятно някаква слънчева батерия на покрива още ги зареждаше с енергия. Но това означаваше, че и други части на този огромен магазин биха могли да се размърдат…

— … биотъканта се приспособява и към температурата на външната среда, непрекъснато прави фини промени, за да се чувствате добре винаги…

Джан пристъпи към първата жена и видя, че „плътта“ е нашарена с петна от похабяване. Взря се в хубавите очи на робота и каза:

— Виждаш ли ме?

— … тъканта има нужда само от минимални грижи — просто веднъж седмично я потапяте в дестилирана вода…

Никаква реакция. Джан реши, че има работа с твърде примитивна програма. Тя предпазливо протегна ръка и мушна с пръст ръката на робота близо до рамото. Почти не усети съпротива, пръстът лесно потъна с мляскащ звук в гъвкавото покритие. Джан с погнуса дръпна ръката си. В ръката на робота се виждаше дупка с неравни очертания.

— … И разбира се, тъканта няма да се зацапа. Тя почиства неорганичните вещества, а органичните поглъща.

Джан вече разбираше, че роботът говори за някакъв древен вид дрехи, които отдавна бяха изгнили. Роботите бяха манекени. Ходещи говорещи манекени. Незнайно защо тази мисъл й причини неизразима тъга, прииска й се веднага да се махне. Тя се обърна и изтича навън. Чу манекенът зад нея да казва:

— Много съжаляваме, че не можете да останете още малко. Моля ви, заповядайте пак винаги, когато имате време. Ще бъдем на ваше разположение.

Джан изправи Робин и с притеснение забеляза, че се е напикал, докато тя е стояла в магазина. Изведнъж й хрумна, че той всъщност се е превърнал в дете. Ударът по главата за миг беше направил безпомощно пеленаче от умния и силен младеж. Помисли си колко крехки са хората. Не знаеше дали умът на Робин е погубен завинаги или може отново да стане нормален. Може би щеше да узнае, ако имаше възможност да го лекува, а надеждата за това не й оставаше.

Продължиха надолу, но сега Джан напрегнато оглеждаше всяко магазинче, което подминаваха, за да не би още някой автомат да се включи от присъствието им. Един-два пъти чуха записи на гласове, подканящи ги да влязат и пообиколят щандовете, но нищо не се раздвижи. Обаче се натъкнаха на труповете на още двама мародери, те принудиха Джан отново да се замисли какво все пак е ставало тук преди много години.

Малко след това Джан мярна нещо познато в поредния магазин. Спря Робин и се вгледа по-внимателно. Арбалети. Рафт над рафт, пълни с арбалети. Бяха с много по-съвършена конструкция от използваните в Минерва, но пак си оставаха арбалети. Остави Робин, влезе и взе един от арбалетите. Изглеждаше напълно запазен и като че ли с него можеше да се стреля. Стана й любопитно за какво ли са служили тези примитивни оръжия на хората, разполагали със Старата Наука, с нейните лазери и мощни картечници. Продължи нататък в магазина. Другите стоки в него бяха множество най-различни въдици и дълги пластмасови прътове с метални накрайници, които я объркаха още повече.

Намери купчина стрели, пръснати сред парчетата от стъклена витрина, сложи няколко в раницата си, затъкна две под колана и се върна пред магазина, където с мъка зареди механизма за стрелба. Движеше се малко стегнато, но поне наглед беше в пълна изправност.

— Я да видим дали ще ни послужи за нещо — каза тя на Робин.

Доволна беше, че пак има арбалет. Значи когато зарядът в оръжието на Небесния Ангел свърши, няма да останат съвсем беззащитни. Тя нагласи стрелата, прицели се високо над парапета на обиколната пътека, опряла здраво приклада в рамото си и натисна спусъка. Арбалетът окуражително я тласна назад, стрелата литна нагоре. Тя се обърна и се усмихна на Робин.

— Работи!

Той седеше и празно се взираше в нищото.

— Внимание! Ей, ти! Стой където си!

Гласът беше мъжки. Гръмък, суров глас, звучеше някъде от по-ниската част на пътеката. Тя се обърна. Очукано метално кълбо, широко към две стъпки, бързо се носеше към тях. Цепеше въздуха на три-четири стъпки над пътеката, полюляваше се нагоре-надолу. Джан забеляза проблясващите по повърхността му сензори и прикрепеният отстрани лазер.

— Остави откраднатата стока на пода и вдигни ръце! Ако се подчиниш на заповедите, няма да ти се случи нищо лошо. Но ако се опиташ да избягаш, ще бъдеш лишена от възможността да се движиш.

Машината вече беше само на четиридесет стъпки. Джан схвана, че трябва да е автомат за охрана, който все още е в състояние да се задейства, подобно на манекените. Тя припряно приклекна да остави арбалета, както й беше заповядано. В същия миг кълбото стреля със своя лазер. Лъчът прониза въздуха на педя от главата й. Внезапно й стана ясно какво се е случило с онези отдавна мъртви мародери.

Дук дьо Люсан изпсува — раненият му крак се подгъна и го запрати в хлъзгавата воняща купчина гъбични израстъци.

— Добре ли сте, сир? — попита главният техник, докато се опитваше да го измъкне.

— Случвало се е да бъда и по-добре, Ламон — каза той. — Според тебе още колко трябва да вървим до онова нещо?

— Не повече от половин миля — отговори главният техник.

И двамата говореха за властващата над околността огромна постройка, която поне на пръв поглед можеше да им послужи като укритие. Откакто стъпиха на земята, опитваха да се доберат до нея, но бяха навлезли в нещо като малка гора, където изродените растения на пустошта, много от тях увити около дънерите на мъртви дървета, се намираха в отвратително изобилие.

В групата имаше само още петима мъже. Двама от тях бяха техници, другите — военни. Дукът беше сигурен, че много хора от „Господаря Мордред“ са оцелели, но досега не бяха срещнали нито един. Знаеше и че много повече са се простили с живота си след гибелта на Небесния Господар. Несъмнено всички селяни трябва да са измрели — на тях, разбира се, не се полагаше привилегията да притежават парашути. Но също би трябвало да са мъртви и мнозина измежду благородниците и свободните граждани. И сред двете класи отдавна се бе наложила модата да презират парашутите като символ на морална слабост, затова и доста от тях бяха прекроени в дрехи. Дук дьо Люсан не страдаше от тези предразсъдъци и беше заповядал да поставят за него парашути в различни части на „Господаря Мордред“. Имаше един и под трона му в пункта за управление.

Но и хората със здрави парашути не биха могли толкова лесно да се измъкнат от горящия, бързо падащ Небесен Господар. За свой късмет дукът беше по това време в пункта за управление, който им откри бърз път към спасението, щом взривиха древните заряди на аварийните люкове. Но самият скок беше ужасно преживяване. За малко дукът изпита облекчение от разтворилия се над главата му купол (колко доволен беше в онзи момент, че караше хората си редовно да проверяват неговите парашути), но веднага последва дълго спускане в непоносим страх — наоколо се сипеха пламтящи парчетии. Не можеше и да се надява, че парашутът му няма да се запали. Видя други, застигнати от тази злощастна участ, да падат покрай него с горящите безполезни куполи над себе си… чу и предсмъртните им писъци.

Накрая дойде и приземяването в гнусната пустош, и мигновено пронизалата го болка в дясното коляно, когато кракът му поддаде при удара в земята. Скочилият веднага след него главен техник остана близо до дука, двамата заедно гледаха бавната агония на „Господаря Мордред“, който се разпадаше върху земната повърхност.

Огромното туловище, пламнало от носа до кърмата, загиваше секция след секция, а дукът осъзнаваше, че вижда смъртта на всичко скъпо за него. В това страховито бедствие губеше всичко — богатствата си, семейството си, поданиците си, целия си свят. И цялата вина за това носеха онзи прокълнат Ел Рашад… и младия изменник Робин.

Сега, препъвайки се в съпротивляващата се маса на гъбичките към единствения подслон в околността, дукът си обеща, че ако срещне някой от двамата, отмъщението му ще бъде ужасно.

Глава двадесета

Джан отчаяно се претърколи по пътеката, опитваше в движение да измъкне оръжието от колана си. Подскачащото нагоре-надолу кълбо беше вече съвсем близо до нея. Пак стреля с лазера. Джан усети миризмата на изгорен прах във въздуха. И този път едва не я улучи. Нямаше време да види дали не е засегнат Робин. Насочи оръжието си с надеждата, че зарядът му не е напълно изразходван.

— Предупреждение! Предупреждение! Вероятно е тази система да функционира неправилно… Моля ви, напуснете района…

Лъчът от оръжието на Джан се заби в кълбото. Сензорите се пръснаха наоколо, а роботът се завъртя лудо на пет-шест стъпки от нея. Джан отново натисна спусъка, но лъч не се появи. Зарядът свърши.

— Внимание! — каза кълбото много силно. — Повредени са основни системи!

Миг след това то се стовари тежко върху пътеката, като издълба в повърхността й дупка, дълбока десетина сантиметра. Заломоти нещо неразбрано и каза с много по-приятен глас:

— Тази система за сигурност е предоставена безплатно от компанията „Кока-Кола“. Но компанията няма да поеме отговорност по никакви юридически искове, произтичащи от действия на системата в изпълнение на програмираните в нея задължения. Благодаря ви и помнете — с „Кока-Кола“ животът е по-добър!

Кълбото млъкна окончателно.

Джан предпазливо седна. Кълбото не направи нищо. Тя се обърна и бързо огледа Робин. Изглежда не беше ранен, гледаше все така мътно. Тя стана бавно с поглед, прикован в кълбото, готова да отскочи, щом то помръдне. Като последна проверка отиде да вземе арбалета. Кълбото подмина и това с безразличие. Сега можеше да бъде сигурна, че го е повредила.

— Изведнъж се оказа, че тук май не е много сигурно място — заговори на Робин, докато зареждаше арбалета. — Може и други от тези смахнати роботи да се навъртат наоколо. Като че най-безопасно е да върна арбалета в магазина, но той сега ни е единственото оръжие. Ти какво ще кажеш?

Робин, разбира се, не й отговори. Тя въздъхна, чувстваше се твърде самотна. Сложи стрела в арбалета, спусна предпазителя и пъхна оръжието с приклада надолу в раницата си.

— Хайде — каза тя и го дръпна да стане, — мисля си, че най-добре е да се върнем обратно нагоре и да си устроим бивака близо до входа. Току виж наложило се бързичко да бягаме оттук.

Джан нервно въртеше глава, искаше навреме да забележи кълбата-убийци, ако се появят. Поведе Робин нагоре по пътеката. Но роботи не се виждаха, най-неприятният момент беше когато минаха покрай магазина за дрехи и петте голи манекена пак поканиха Джан да влезе. Случката отново я разстрои необяснимо.

Поуспокои се малко, когато стигнаха до входа, но на спокойствието й му бе съдено скоро да си отиде. Двамата мъже, изскочили от тъмната вътрешност на един магазин, успяха да я сварят напълно неподготвена за нападението. И двамата носеха пушки. Единият заби приклада в стомаха на Джан. Тя рухна, бореше се за глътка въздух, само можа да гледа как другият стовари приклада върху главата на Робин. „Майко Богиньо, сега вече го убиха!“ Тя падна на колене и длани, напразно се опитваше да си поеме дъх. Чу Робин да се стоварва до нея и усети, че измъкват арбалета от раницата й. Обувка се пъхна под ребрата й и я обърна по гръб. Лежеше със свити към корема крака. Някой сякаш беше сложил отгоре й огромен камък. Още не можеше да диша, всичко плуваше пред погледа й. Смътна фигура застана над нея. Мъжът беше облечен в дрехи от черна кожа, върху тях беше наметнал черна пелерина. Той сведе поглед към нея и се усмихна, после се обърна към Робин. Изражението му се промени. Отначало сякаш не вярваше на очите си, гневът разкриви лицето му и той измъкна от колана си изцапана с кръв кама със сребърна дръжка…

Дори и със сгърчено в усилия да диша лице, момичето изглеждаше красиво в очите на дук дьо Люсан. Насочи вниманието си към нейния спътник, в момента един от воините го обръщаше на гръб. Дукът подскочи от изумление. Превръзката не му попречи веднага да познае кой е мъжът с момичето. Дукът сграбчи дръжката на камата.

— Значи след всички изпитания, които щедро стовари на главата ми, Бог накрая предаде в ръцете ми един от причинителите на моите нещастия! — Той ритна Робин по крака. Младежът се размърда, но не отвори очи. Изпод превръзката на главата му течеше кръв. — Събуди се, проклетнико! — извика дукът. — Събуди се, за да ти прережа гърлото!

— Не! — момичето задавено проговори на Американо. — Оставете го… ранен е… ще умре…

— Това е съвсем сигурно, мила! — отговори й дукът на нейния език. — Защото аз ще го убия.

— Не… не го докосвайте!

Момичето пропълзя до Робин и го закри с тялото си. Хубаво тяло, отбеляза мислено дукът, загледан във вдигналата се над бедрата туника. За миг съблазънта потисна гнева му.

— Дръпни се — каза й той. — Имам много сметки да уреждам с твоя… приятел.

Младежът като че избра точно този момент, за да простене, отвори очи.

— Жаден съм… много съм жаден…

Момичето внезапно се отдръпна.

— Робин! Пак говориш! О, Майко Богиньо, благодаря ти!

Дукът се наведе, хвана момичето за рамото и я бутна по-далече от Робин. Усмихна му се свирепо.

— Здравей отново, Робин. Помниш ли ме?

Робин се смръщи, пипна кървящото под превръзката място на главата си.

— Главата… страшно ме боли…

— Не се учудвам — каза дукът и размаха камата пред лицето му. Момичето пак се опита да се намеси, но я задържа един от хората на дука. — Та те попитах, Робин, помниш ли ме?

— Да… Вие сте дукът. Дук дьо Люсан. — Той пак направи гримаса и се огледа. — Какво ми се е случило? Къде сме? — Очите му се спряха на Джан, неподвижна в хватката на воина. — А вие коя сте? Като че ли ви познавам, но… Господи, колко съм жаден…

— Робин, не ме ли помниш? — измъчено викна момичето.

Той не отговори, само пипна главата си и изохка.

— Имаш ли вода? — попита дукът. Тя кимна. — Тогава дай му да пие. Не искам да умре от жажда, преди аз да съм го убил.

Махна на воина да я пусне и недоверчиво я гледаше как измъква манерка от раницата, която свали от гърба си. Тя коленичи до Робин и поднесе манерката към устата му, а дукът каза:

— Има и една подробност… ти коя си?

Момичето го стрелна с очи.

— Името ми е… Мелиса.

— Мелиса значи? — повтори дукът.

Беше усетил кратката пауза. Огледа тялото й по-внимателно.

— И как се оказа тук, Мелиса? А повече ме интересува той как дойде долу? Когато го видях за последен път, той кацаше с дяволската си летяща машина върху Небесния Ангел. Та какво се случи? Да не би Небесната Жена да се е отказала от услугите му? И какво стана с неговата машина? Наблизо ли е?

Момичето дръпна манерката от устата на Робин въпреки явното му желание да пие още и погледна дука.

— Още си е върху Небесния Ангел. А Небесната Жена вече я няма. Уби я един паяк… същият робот, който за малко да убие и Робин. Сега Небесният Ангел с всичките му роботи и останалите от флотилията са във властта на един компютър. Този компютър е полудял… страшно зъл е.

Дукът замислено поглади брадичката си, чудеше се кое в приказките й е истина. Наистина, според слуховете за предишните деяния на Небесната Жена, днешното изтребление не би й подхождало.

— А вие двамата как се озовахте тук? — попита той.

— Компютърът ни изгони и ни свали на земята. Малко по-нататък. Дойдохме пеша. Изглеждаше единственото подходящо място.

Това поне беше вярно. Той и хората му по инстинкт се насочиха към това внушително укрепление. Хрумна му, че и други оцелели би трябвало да си помислят същото. И не само хора от неговия кораб, а и от другите, включително и на Ел Рашад. Обърна се към един от тримата войници:

— Излез навън и наблюдавай, но се скрий добре. Страхувам се, че и други могат да дойдат насам.

Мъжът се поклони и се отдалечи тичешком. Дукът пак се обърна към момичето, което стана и се изправи срещу него. Очите им бяха наравно.

— Значи този зъл компютър, който е убил Небесната Жена и почти е довършил Робин, все пак е решил да ви свали на земята? Странно милосърдие у машина, заради която хиляди умряха днес.

— Компютърът прави каквото му скимне. Нали ви казах, полудял е.

— Така ли? А какво беше твоето положение в Небесния Ангел?

— Моето ли? — момичето се запъна. — Бях… ами, бях личната слугиня на Небесната Жена. Още откакто в Минерва решиха, че съм достатъчно голяма, за да работя.

— Ти от Минерва ли си?

— Да. И се гордея с това.

Дукът пак сведе поглед към Робин. Младежът очевидно беше зле, изглеждаше объркан и уплашен.

Въобще не напомняше онова бодро, самоуверено петле, което изпъчено влезе в „Господаря Мордред“. Да убие тази човешка развалина не би било много забавно. Реши да го остави засега, може би ще се опомни малко, за да му отмъсти по-сладко. Попита момичето:

— Как се казваше онази твоя Небесна Жена, дето вече е мъртва?

— Джан Дорвин — бързо изговори тя и примига като от болка.

Младежът леко изпъшка и разсея вниманието на дука. Мръщеше се, сигурно се опитваше да си спомни нещо.

— Робин, ти какво помниш за Джан Дорвин?

— Нищо… не помня. Много ме боли главата. — Сега гласът му беше по-силен. Явно водата го облекчи.

— Мен помниш. Помниш, че си бил в „Господаря Мордред“. Помниш и Андреа…

— Да… Андреа. Тя къде е?

На дука не му се искаше да мисли за това.

— Помниш, че отлетя с твоята машина до Небесния Ангел. Трябва да си се срещал с онази Небесна Жена, с Джан Дорвин. Предложил си й услугите си, както на мен преди това.

— Спомням си Андреа… „Господаря Мордред“… Вашия син… дуела… нищо друго…

— Добре, Робин, за мен ще бъде истинско удоволствие да освежа спомените ти… когато живнеш малко.

Чуха се стъпки. Дукът погледна през рамо. Главният техник, излязъл да проучи околността по свое желание, сега слизаше по пътеката.

— Сир, като премислих всичко, не вярвам това да е било крепост.

— Не е — твърдо го увери момичето. — Било е нещо като грамаден пазар. Има с хиляди най-различни магазини тук.

— Сигурна ли си? — разочаровано промърмори дукът.

— Бях долу. Сигурна съм.

— Няма ли оръжия?

Тя посочи арбалета, който беше в ръцете на един от воините.

— Такива има купища. И нищо друго. Но не съм ходила навсякъде. Само слязох по-надолу от вас. А нагоре не съм се качвала.

— Предполагам, няма и храна?

— В някои магазини видях консерви, но не ми се мисли какво има в тях след толкова години.

Дукът кимна умислено.

— Странно, това място никога не е било ограбвано. Как мислиш, дали защото са знаели за някакви зарази тук?

— И аз си помислих това. Може и така да е било. Онази дупка в покрива май е пробита от ракета. А съм чувала, че по време на Генетичните войни са изстрелвали ракети само пълни с вируси.

— Да — съгласи се той. — Но може би мястото вече е станало безопасно.

— Открих и друга причина, поради която никой не е ровил тук — каза му момичето. — Когато взех арбалета, една машина за охрана се включи. Почти успя да ме докопа. Мисля, че я унищожих, но е възможно да има още някоя като нея. Затова се върнахме нагоре.

Пак се чуха стъпки — някой идваше тичешком. Мъжът, когото дукът беше изпратил навън, се втурна през широкия тунел на входа.

— Какво има? — подвикна му дукът.

— Сир, цяла група идва насам. Сега излизат от пустошта. Ще бъдат тук след десетина минути. Преброих двайсет души. Може да има и други. Видях, че носят оръжия. Пушки… саби… брадви.

— А те видяха ли те?

— Бих се заклел, че не, сир!

— Да се надяваме. Изненадата е единственото преимущество, с което разполагаме. — Той се огледа и каза на тримата си войници: — Скрийте се добре, но си изберете позиции, от които можете да стреляте удобно. — Наведе се, взе арбалета на момичето, провери дали е зареден и попита: — Имаш ли още стрели?

Тя кимна и посочи раницата си. Дукът я отвори, взе стрели, колкото можа да хване с ръка и ги пъхна под колана си. Обърна се към главния техник и двамата му подчинени, които нямаха оръжие:

— Заведете Робин и момичето там — той махна към потъналата в мрак вътрешност на най-близкия магазин. — Скрийте се добре и да не съм чул от вас нито звук!

Те се подчиниха, а дукът припряно изтича нагоре по пътеката и се скри зад изящно украсена колона. Отново провери арбалета и зачака, притиснал гръб в колоната. Не смяташе, че имат шанс да надделеят в схватката. Три пушки и арбалет срещу двайсетина въоръжени мъже. Дали са от хората на Ел Рашад? Кой знае? Може би и самият Ел Рашад е с тях. Дукът изгаряше от желание да забие стрела в главата на този нагъл глупак. Но днес Бог вече предаде в ръцете му единия враг. Да хване и двамата би означавало да иска твърде много от Бог. Чу стъпките, отекващи по тунела на входа. Напрегна се, пръстът му докосна спусъка на арбалета, чакаше промяната в звука, която щеше да покаже, че противниците излизат от тунела. Чакай. Още не… чакай… сега.

Той се извъртя иззад колоната. Падна на коляно и опря приклада в рамото си.

— Огън! — кресна на войниците.

Едва не натисна спусъка, но навреме разпозна няколко лица в стреснатата от вика група.

— Не… не стреляйте! — отчаяно извика той.

Не прозвучаха изстрели. И неговите хора явно бяха познали идващите. Дукът се изправи и бавно тръгна към двамата начело на групата, която още се точеше през тунела.

— Приветствам ви, любими деца мои — каза дукът с напрегнат глас.

Принц Дарси и принцеса Андреа, чиито лица и дрехи бяха зацапани от мръсотията на пустошта, го гледаха невярващо. Един едър войник зад тях промърмори:

— Света Дево… ама това е дукът!

— Татко… — започна Дарси и се запъна. Андреа му отправи яростния поглед на единственото си око.

Дукът вдигна ръка.

— Не, не. Спрете тези викове на радост и въодушевление. Не е нужно да ми казвате колко сте щастливи да ме видите жив и невредим — моето сърце вече ми подсказа това.

Дарси преглътна и каза:

— Разбира се, аз… ние… много сме доволни да те видим жив, татко… но как успя да се спасиш? Бяхме сигурни, че си загинал с „Господаря Мордред“.

— За малко. Но успяхме да се справим с онези проклетници на Ел Рашад и накрая отворихме с взрив авариен люк в пункта за управление. А вие как оцеляхте! И тези с вас?

— Взехме военен планер. Излетяхме още при първите попадения на лазери в „Господаря Мордред“ — каза му Дарси.

Дукът огледа скупчените зад неговия син и дъщеря хора. Всички бяха мъже и като че ли само войници.

— Аха, а моята скъпа съпруга… тя придружи ли ви?

— Майка ни отказа да напусне кораба — студено го осведоми Андреа. — Каза, че предпочита да умре в „Господаря Мордред“, отколкото да преживее унижението от превръщането си в земен червей.

— О, колко жалко! — каза дукът. Пое си дълбоко дъх. — Но животът продължава, дори и в тези потискащи обстоятелства. — Той погледна Дарси. — Щом сте имали планер, но се оказахте тук, предполагам, че са ви свалили със стрелба — или Небесният Ангел, или някой друг кораб от флотилията на онази прокълната Небесна Жена?

— Улучиха ни един път с лазер — каза Дарси. — Кабината се запали. Нагълтахме се с дим, но успяхме да угасим пожара. Имахме намерение да се измъкнем от тази погълната от пустош земя и почти успяхме. Флотилията на Небесната Жена се насочи на юг и затова ние поехме на север и… налетяхме право на армията на Ел Рашад. — Той завъртя глава.

— Армията на Ел Рашад? — озадачено попита дукът. — Но нали и от „Меча на исляма“ не би могло да са оцелели кой знае колко много хора? Очаквах, че и той е рухнал в пламъци, като „Господаря Мордред“ и останалите.

— Не. Вярно е, падна, но почти нямаше огън по него. Лежи разбит в подножието на хълмовете на северния край на долината. Почти нищо изгоряло няма. Изглежда „Мечът на исляма“ все още е имал хелий в повечето секции. Видяхме много хора да щъкат около разбития кораб. А над него гъмжеше от планери. Започнаха да стрелят по нас. А един ни подгони и ни принуди да се върнем. Накрая вече не можехме да поддържаме височината и кацнахме наблизо… Точно насред голямо парче от тази мъртвешка пустош.

Андреа потрепери.

— Ужасно беше. И там имаше разни същества…

— Зная — каза дукът. Спомни си своята твърде близка среща с нещо, напомнящо търкаляща се топка от гърчещи се червеи.

— Ще стане и по-лошо — каза Дарси. — Отгоре видяхме няколко странни животни. Няколко големи същества навлизаха в долината. Сигурно ги привлича тази миризма на смърт. Имаше едно влечуго, което май беше дълго петдесетина стъпки от главата до края на опашката. Решихме да се скрием тук, докато свърши пиршеството с мършата.

— Да, това е най-разумното — съгласи се дукът.

— Трябва да направим колкото можем по-здрава барикада на този вход, а трябва да намерим и другите входове. В сграда с такива размери едва ли има само един. Голям късмет е, че водиш толкова мъже. Сега имаме някакъв шанс, а преди… — Той сви рамене и се усмихна на децата си. — Но нека първо ви покажа нещо, което ще пооблекчи болката от този черен ден. — Той се обърна и махна на главния техник, застанал пред магазина. — Върви да доведеш нашите пленници!

Принц Дарси се смръщи срещу дука.

— Пленници ли? Кои?…

Когато Андреа позна Робин, когото крепяха двама техници, тя издаде звук, подобен и на хълцане, и на змийско съскане. Лицето на Дарси също изразяваше изумлението му.

— Изменникът… тук? Но как, по дяволите?…

— О, и аз си имам начини — каза дукът, който се наслаждаваше на момента.

— Андреа? Ти ли си?

Робин я беше познал. На лицето му бавно се появи усмивка. Радваше се да я види. Въпреки цялата си омраза към него, дукът вътрешно се разтресе. Андреа бързо пристъпи напред с вдигната ръка. Ясно беше какво иска да направи. Почти успя да го удари, но момичето се изтръгна от ръцете на главния техник и хвана ръката й.

— Недей! — викна тя в лицето на Андреа. — Не виждаш ли, че главата му е разбита?

Андреа освободи ръката си и за първи път ядно огледа момичето.

— А ти коя си, да те вземат мътните?

Дукът веднага пристъпи между тях.

— Котенце, тази е от Небесния Ангел. Преди е била слугиня на Небесната Жена, Джан Дорвин. Казва, че онази била мъртва.

— Така ли? Каква чудесна новина. Аз с удоволствие ще науча слугинята й на послушание, твърде дръзко се държи с мен… но това ще оставим за по-късно. — Тя пак се обърна към объркано примигващия Робин. — Значи са ти подрязали крилцата, а? Добре, но не само това може да ти бъде отрязано.

— Андреа — със слаб глас се обади той, — не разбирам какво става… ти защо си тук? И какво е станало с окото ти?

Тя му обърна гръб.

— Балком! — извика тя.

Един войник с могъщо телосложение дойде при нея.

— Очаквам заповедите ви, ваше височество.

— Искам хората ти да съблекат тази отрепка. И му вържете китките за парапета…

— Не! — изкрещя момичето.

Втурна се към Андреа, но главният техник я сграбчи и я дръпна назад. Балком, когото дукът смътно помнеше като главен сержант, беше го срещал два-три пъти, погледна въпросително принца. Дарси помисли и кимна.

— Прави каквото ти казва.

Балком махна с ръка на двама войници да приближат.

— Не! — изпищя момичето, бореше се диво да се освободи.

Андреа погледна първо нея, после Балком.

— Тази я вържете и й запушете устата.

— Слушам, Ваше Височество — колебливо каза Балком. — Но какво да използвам вместо въжета?

— Божичко, аз ли да ви казвам! — кисело отвърна Андреа. — Ако не можете да намерите нещо по-добро, използвайте собствените си колани!

Наложи се да използват коланите. Дукът вече схващаше намерението на Андреа.

— Мила — каза й той, — разбирам чувствата ти. Аз също имах намерение да отмъстя на този изменник. Но я го погледни, ударът по главата го е направил слабоумен. Какво удоволствие ще получиш, ако го накълцаш в такова състояние? Почакай да се опомни малко, аз така смятах да направя.

Андреа не го и слушаше. Измъкна камата си и опипа острието.

— Не е много остър, но какво значение има.

Робин седеше с гръб към парапета, китките на ръцете му бяха вързани над главата. Явно още нищо не можеше да разбере, въобще не улавяше смисъла на това, което му се случваше. Макар и вързано здраво, момичето трескаво се мяташе в ръцете на двама техници. Грубо напъханият в устата й парцал заглушаваше звуците, но дукът знаеше, че тя крещеше.

Андреа застана над Робин и го загледа, после каза на двамата войници, които го бяха вързали:

— Хванете го за стъпалата и го разкрачете.

Те се подчиниха. Андреа коленичи между краката му.

— Андреа?… — въпросително се обади смутеният Робин.

Тя хвана тестисите му с лявата си ръка и с безизразно лице се зае с кървавата си работа.

Острието наистина се оказа тъпо и всичко ставаше бавно. След малко дукът извърна поглед, гадеше му се. Писъците на Робин отекваха в ушите му, дукът вдигна поглед към дупката в купола на тавана и се замисли за характера на своята дъщеря. Как би могъл човек да й се довери, щом стигаше до такива крайности? Точно като майка си.

Глава двадесет и първа

Един мъж се откъсна от бавно движещата се човешка колона и се втурна през хангара към Майлоу. На бегом измъкна изпод вехтата си дреха къс метален прът със заострен край. Нито един от роботите, подкарващи напред намусените хора, които стискаха жалки вързопчета, не последва мъжа. Нито пък двата паяка, които уж охраняваха Майлоу, помръднаха да го спрат.

— Махнете го! — кресна Майлоу, но паяците останаха неподвижни.

Мъжът беше вече само на няколко крачки. Виеше, очите му горяха от жаждата да убива. Другите хора спряха и загледаха сцената с нескрито удоволствие. Някои окуражаваха мъжа с викове.

— Спрете го! — пак извика Майлоу, но гласът му се прекърши. Опита се да отстъпи назад, но нямаше накъде…

Онзи наближаваше. Времето сякаш се забавяше, за да даде на Майлоу възможност да разгледа кръвясалото от ярост лице до последната подробност. Майлоу вдигна ръка да отбие удара на самоделното оръжие, но знаеше какво преимущество има огромният мъж. Майлоу знаеше, че ще трябва да умре. За втори път.

В най-последния миг един от паяците внезапно подскочи напред, едновременно с това протегна механична ръка с режещ инструмент накрая. Мъжът просто нямаше време да реагира. Налетя върху ръката и се наниза на нея. Връхлетя с такава сила, че ръката изскочи от гърба му. Простена и се сгърчи в последна конвулсия. Върхът на заострения прът беше само на няколко сантиметра от вдигнатата ръка на Майлоу. Погледът на умиращия мъж се кръстоса с неговия. Омразата още гореше в очите му. Опита се да хвърли оръжието си по Майлоу, но вече нямаше сили, металният прът се изтърколи на пода. Кървави мехури се пукаха по устата на мъжа, той се отпусна и главата му увисна надолу. Паякът дръпна ръката си и тялото падна.

— Уплаших ли те, а? — попита гласът на Ашли от паяка.

„Наистина успя, кучко!“, изръмжа Майлоу наум. Сърцето му сякаш препускаше. От тълпата се чуваха викове на страх и разочарование, неколцина мъже се опитаха да излязат от колоната, но този път роботите набързо ги избутаха обратно.

Самочувствието на Майлоу бързо се връщаше, той подвикна на хората:

— Хайде, размърдайте се! По-бързо се качвайте на платформата! Вашият нов дом ви очаква!

Роботите отново подкараха тълпата напред, една жена изпищя:

— Ти си убиец! Искаш да убиеш всички ни! Не можем да живеем долу! Ще умрем!

— Не винете мен, госпожо. Идеята не е моя — отвърна той! — Аз също завися от капризите на компютърните програми. И можете да се смятате за късметлии, защото първоначалният план беше да ви свалят в онази долина на пустошта. Под нас земята е чиста, а на няколко дни път пеш оттук има селища. Организирайте се и ги завладейте. За Бога, предостатъчно сте…

Но вътре в себе си беше убеден, че хората от различните Небесни Господари вместо да се обединят, за да оцелеят, скоро ще се вкопчат един в друг. Такава беше човешката същност.

Платформата се напълни. Един паяк дръпна вратата на мястото й и натежалата платформа се заспуска под корпуса. Майлоу знаеше, че същото става в другите товарни хангари на „Ароматния бриз“, както и в хангарите на другите Небесни Господари. С изключение на „Господаря Монкалм“. Случката го разтревожи сериозно. Програмата на Ашли, управляваща „Господаря Монкалм“, не се съгласи с намерението на Ашли номер едно да изхвърли всички хора от въздушните кораби. Ашли от „Монкалм“ искаше да запази населението на своя кораб и то точно поради причината, която Майлоу беше споменал на Първата Ашли — за нея те бяха източник на забавление. Двете Ашли дълго си крещяха по радиото в разгорещения си спор и Майлоу се уплаши, че би могъл да прерасне и във въздушна битка между Небесния Ангел и „Господаря Монкалм“, а това сигурно би довело до гибелта и на двата кораба. Но някак си убеди Ашли номер едно да се успокои и кризата премина. За съжаление — на косъм.

Лош признак. Твърде лош признак. Показваше продължаващото разпадане на всички програми Ашли. Последна от тях беше копирана онази в „Господаря Монкалм“. С какво настървение би я изтрил от биочиповете, но не виждаше как би могъл да направи това. И какво предстоеше да се случи? Дали няколкото Ашли ще се разпаднат като личности до пълна смърт? Той се надяваше да стане така. Тогава би могъл да общува направо с Карл. Но съществуваше опасността преди всички Ашли да се превърнат в безобидни електронни и химически схеми, да направят нещо фатално в лудостта на агонията си и да го завлекат след себе си в нищото…

Тези потискащи размишления внезапно прекъснаха, Майлоу забеляза познато лице в мрачната тълпа. Придружен от двата паяка, той отиде по-близо до хората. Спря на безопасно разстояние и подвикна:

— Здрасти, Бени! Помниш ли ме?

Мъжът учудено вдигна поглед, когато чу името си. Намръщи се срещу Майлоу.

— Ти познаваш ли ме? — попита той.

— О да, Бени, твърде добре те познавам. Някога работихме заедно. По-точно, аз си вършех работата, а ти ме надзираваше. Мен и другите роби. Стъклоходците. В „Господаря Панглот“. Между другото, как е някогашният гилдмайстор Баниън?

— Умря преди година — отговори Бени, очите му се присвиха. — Май не му понесе промяната и диетата. Но ти откъде си го познавал?

— Нали ти казах, откъдето познавам и тебе. Бях стъклоходец.

— Аз пък не те помня. И тогава ще да си бил доста малък за стъклоходец.

Майлоу се ухили и каза:

— Бени, това съм аз, Майлоу.

— Майлоу ли? Ти изобщо не си Майлоу, ами си някакъв сбър… е, хлапе де! Чух, че Майлоу го убили долу, на земята.

— Вярно, убиха го, но аз пак съм си Майлоу, поне донякъде. Аз съм негов… клонинг, това е доста близо до истината. Знаеш какво е клонинг, нали?

Очевидно Бени знаеше, защото започна да се паникьосва.

— Бени, даже и на тази възраст би трябвало да забелязваш приликата. — Той докосна своята почти оплешивяла глава. — А, виждам, започна да ти просветва пред очите. Чудничко си прекарвахме, нали, Бени? Помниш ли как преряза осигурителното въже на Джан?

Бени отстъпи крачка назад и преглътна конвулсивно.

— Исусе, този наистина е Майлоу!

— Не се страхувай, нищо лошо няма да ти сторя. Пък и ако не беше ти, никога нямаше да срещна Джан. Помниш ли деня, когато я доведе в кочината на робите и я даде на онзи нещастник Буцата?

— Ъхъ… Винаги ще го помня. Онази кучка ни докара всички беди. Още щом стъпи на борда… оттогава всичко се промени и тръгна на зле. Като си помисля само, че на косъм й се размина да я убия… да бях успял, всичко щеше да си бъде както преди.

— Но моля те, Бени, все пак говориш за моята майка — каза му Майлоу с усмивка.

— Майка ти ли?

— Майка ми. Да, Джан послужи за нещо като катализатор, но подозирам, че „Господарят Панглот“ и без това щеше да стигне до същия печален край. Гниенето беше започнало, преди Джан да се появи…

Подът се разтърси — вече празната товарна платформа се беше върнала на мястото си. Паяците започнаха да побутват наредените хора към отварящата се врата. Майлоу пак се усмихна на Бени.

— Е, трябва да тръгваш вече. Пожелавам ти късмет на земята.

Бени го изгледа и се затътри с останалите от колоната. Майлоу остана на мястото си, оглеждаше преминаващите край него хора. След минута каза:

— Ето една перспективна кандидатка.

— Коя точно? — обади се Ашли от паяка до него.

Майлоу посочи.

— Онази с дългата черна коса.

— Ха! Ами че тя е кльощава.

— Значи ще я охраним. Мога ли да я взема или не?

— Вземи я, какво пък!…

Паякът изтича напред, хвана здраво момичето за ръката и я издърпа от колоната. С изписан на лицето ужас момичето изпищя и изтърва вързопчето си. Зад нея двама души — жена и мъж, се опитаха да я последват, но другите паяци ги спряха.

— Ей! Къде я водиш? — кресна мъжът. — Пусни я!

Паякът вече беше довел момичето при Майлоу. Той я огледа набързо. Хубава кожа, дълги крака, но и съвсем малки гърди. Е, не можеше да очаква всички прелести събрани на едно място. Да, беше твърде слаба, но такова беше състоянието на повечето хора в корабите. От много отдавна храната им се отпускаше на оскъдни порции.

— Как се казваш! — попита я Майлоу.

Тя го гледаше уплашено. Изглеждаше на около шестнадесет години. Каза с треперещ глас:

— Тайра.

— Онези твоите родители ли са?

Тя погледна през рамо двойката, която упорито се опитваше да премине преградата от роботи, и кимна. Майлоу отиде при тях.

— Днес ви е щастлив ден — каза им той. — Реших да спася вашата дъщеря.

Те го гледаха неразбиращо.

— За какво говорите? — проплака жената. — Моля ви, пуснете я!

— Не чухте ли какво казах току що? Реших да я спася. Ще остане с мен горе. Не мислите ли, че това е за предпочитане пред доста съмнителната й съдба с вас на земята?

Двамата се спогледаха тревожно, мъжът каза:

— Тя ще дойде с нас. Ще приеме каквато съдба я очаква на земята, като нас. Заедно с нас!

Майлоу поклати глава.

— Не обсъждам въпроса с вас, само ви уведомявам. Тя остава с мен. Хайде, вземете си сбогом и се качвайте на платформата.

— Не! — извика жената и тръгна да заобикаля застаналия пред нея паяк. Той я бутна назад. — Защо? Защо ни я вземате?

— Мислех си, че това е от ясно по-ясно — каза Майлоу и се озъби хищно.

Те стреснато го загледаха.

— Но… но ти си само едно момче — каза жената.

— Да, засега, но аз доста бързо се развивам — увери я Майлоу и се разсмя. — А сега простете се с Тайра и тръгвайте.

Те пак се опитаха да минат през паяците, които този път ги сграбчиха и ги повлякоха. Мъжът и жената крещяха името на Тайра. Тайра също започна да крещи. Майлоу се върна при нея.

— Успокой се, Тайра — усмихнат каза Майлоу. — Всичко ще бъде наред. Когато ме опознаеш по-добре, ще признаеш, че съм много приятен човек. — Той заговори на Ашли. — Заведи я в хеликоптера. Връщам се в Небесния Ангел. Колкото по-рано се заема с превъзпитанието й, толкова по-добре.

Звярът беше започнал съществуването си като мъжки зародиш на африкански слон. Зародишът беше само на няколко часа, когато генинженер се зае с него и започна да променя неговата ДНК. Жената-генинженер работеше в съответствие със строго определените изисквания на своя работодател — милиардера Оливър Хътсън-младши. Хътсън с наслаждение пълнеше имението си с ужасни и твърде опасни създания, за да гъделичка нервите си и да забавлява приятелите си, когато се присъединяваха към него в ловните му експедиции. Беше решил, че точно това творение ще осъществи най-дивашката му идея до този момент… и най-опасната.

Генинженерката поработи цели две денонощия върху зародиша, после творението й беше сложено в изкуствена утроба, ускоряваща неимоверно съзряването му. След десет дни звярът се „роди“. Тежеше почти сто и петдесет килограма. Когато Хътсън-младши отиде да види създанието в клетката му, остана доволен. Даже в този незрял вид звярът впечатляваше. А когато достигнеше проектираното си тегло от четири тона, щеше да бъде невероятен! Докато гледаше как той напада, смазва и изяжда малко козле, Хътсън младши реши, че генинженерката заслужава премия.

Воините, от които сега се състоеше малката мърлява армия на Ел Рашад, не се чувстваха щастливи хора. Повечето още не можеха да се оправят след шока от гибелта на „Меча на исляма“. Бяха загубили това, което смятаха за свой дом. Имаше и нещо по-лошо — мнозина от тях бяха загубили жените, децата и роднините си. Всички бяха загубили приятели. А сега трябваше да се борят с потиснатите си души, за да си пробиват път през долината на пустошта, защото техният вожд искаше да си отмъсти на неверниците. И през денонощието, откакто напуснаха разрушения „Меч на исляма“, броят им намаля още. Разкъсаната колона няколко пъти бе нападната от същества, живеещи в пустошта. Няколко мъже бяха нападнати от самата пустош. Душаха ги гърчещи се пипала, които падаха върху тях отгоре, жилеха ги до смърт израстъци на гъбичките, лесно проникващи през дрехите им, или страховитите „камшични дървета“ ги нанизваха на тръните си, защото никой не можеше да ги различи в безкрайните им разновидности.

Вървящият в края на колоната Хазрат Ас-Авхан беше вторият от воините на Ел Рашад, който срещна най-ужасния звяр. А първата среща се падна на Масал Гашия. Той беше вече мъртъв, когато Авхан чу звуците зад гърба си. Той спря и се взря напрегнато в гъсто преплетените гъбички и гниещи дървета.

— Масал?… — предпазливо подвикна той.

Чуваше само звуците. Нещо много тежко вървеше към него през пустошта. Твърде тежко, за да се окаже, че е Масал. Той погледна през рамо към колоната, но пустошта сякаш беше погълнала вървящите пред него. Той се втурна да бяга.

— Ей! — крещеше. — Помощ! Спрете! Нещо ме преследва!

Чу се рязък пукот от прекършването на мъртво дърво. Хазрат погледна назад и запищя…

Гонеше го ръка. Просто ръка. И нищо друго. Ръка без тяло, но това тяло трябва да е било гигантско. Ръката беше висока над десет стъпки и поне петнадесет широка. Плътта й сивееше, набраздена от дълбоки гънки, а големите колкото поднос нокти бяха черни.

Хазрат изкрещя, опита се да бяга още по-бързо. Ръката се нахвърли върху него, сви се в юмрук и смазаният в огромните пръсти Хазрат успя да усети пращенето на ребрата си, преди кръвта му да бъде изсмукана.

Писъците му бяха накарали неколцина мъже от колоната да се върнат. Задъхани от ужас, те не можеха да повярват на очите си. Двама се завъртяха и избягаха с викове в пустошта, мислеха си, че ръката трябва да е въплъщение на някой кошмарен зъл дух.

Но другите решиха да се бият и въпреки стъписването насочиха пушките си към ръката и стреляха. Куршумите улучиха целта, само за да допълнят колекцията от други куршуми, остриета на стрели, върхове на копия, спрени от подобната на броня кожа.

Ръката се надигна на пръстите си, изоставяйки жалките останки на Хазрат, и се втурна напред като грамаден паяк. Още един воин на Ел Рашад падна смазан под тежестта й. Останалите видяха, че куршумите са безполезни, обърнаха се и побягнаха към колоната. Ръката уби още двама, а другите остави да избягат. Вече нямаше нужда да бърза. Върна се при тялото на Хазрат и пак го сграбчи. В гънките на огромната длан се появиха множество усти и започнаха жадно да поглъщат плътта и кръвта на Хазрат. Когато останаха само костите, ръката се премести при следващия убит воин. Наистина нямаше защо да бърза. Имаше толкова храна.

Джан се събуди и с изненада установи, че Робин още е жив. Започваше утрото на третия ден, откакто едноокото момиче го скопи. За свой късмет той изпадна в безсъзнание, преди да свърши тази касапница и оттогава се мяташе между полуунеса и забравата. На втория ден го обхвана треска и Ламон я предупреди, че може да умре до настъпването на нощта.

Ламон беше мъжът, когото наричаха също „главен техник“, но той тъжно й каза:

— Това сега няма смисъл — вече не мога да бъда главен техник на нищо. Затова наричай ме само Ламон.

Беше проявил съчувствие, макар и грубовато, след отвратителната случка — първо дезинфекцира раната на Робин, после й помогна и с превръзката. След това заедно с нея пренесе Робин на набързо направена носилка до най-долния етаж, както заповяда дукът. Джан се измъкна от своя спален чувал, протегна се и излезе пред магазина. Запаленият предната вечер малък огън беше угаснал. Трябваше да намери още материал за горене, но след като донесе вода на Робин. Тръгна към централния фонтан, където имаше устройство за събиране на вода — големи фунии от парашутна коприна, разпънати върху дървени рамки, за улавяне на дъждовната вода, която често падаше през дупката в покрива.

Вече се виждаха други запалени огньове из подобното на пещера пространство. Населението на огромния древен пазар бързо растеше. Групички оцелели хора идваха непрекъснато през последните два дена. Когато се оказваше, че не са от „Господаря Мордред“, а от някой друг свален Небесен Господар, войните на дука им отнемаха оръжията и ги пращаха на най-долния етаж. Застаналите на обиколната пътека стражи не им позволяваха да се качват нагоре.

Джан спря и изхълца. Между две големи купчини парчетии лежеше голото тяло на жена. Някой беше забил парче дърво в половите й органи. Джан се насили да отиде до тялото. Облекчено си пое дъх. Видя, че „трупът“ е на един от манекените, които беше срещнала първия ден. Главата му беше смазана от удар и вместо мозък се виждаха разноцветни проводници. Погледна парчето дърво, недоумяваше защо някой е решил да направи такова нещо. Озърна се нервно и продължи към фонтана.

До фонтана две жени пълнеха с вода пластмасови кутии. Гледаха с подозрение идващата Джан. Имаха широки лица и очи като цепки, напомняха й за японците от „Ароматния бриз“, но очевидно тези двете не бяха японки. Усмихна им се, но в отговор те само я изгледаха неприязнено и бързешком се отдалечиха, щом напълниха кутиите.

Когато напълни своите две манерки, тя бавно се запъти обратно към магазина, опитваше се да не мисли за бъдещето. И образите от миналото не й носеха утешение. Беше загубила почти всичко. И освен наистина значимите неща, липсваха й малките житейски радости. Например една баня. Майко Богиньо, как си мечтаеше да се изкъпе в баня! Кожата я сърбеше, а беше сигурна, че и миризмата й никак не е приятна. Робин направо вонеше. Тя погледна надолу към омърляната си туника. Нямаше вода да я изпере. А ако се появят още бегълци и дъждът спре, няма да стига дори водата за пиене.

Имаше някой в магазина. Мъж. Отблизо различи Ламон и се отпусна облекчено.

— Добро утро, Мелиса — поздрави я той и кимна към Робин. — Виждам, че не съм познал. Още стиска зъби.

— Да, душата му наистина е между зъбите — каза Джан. — И треската му отива на зле.

Тя коленичи до него и повдигна главата му. Робин изохка, клепачите му трепнаха, но не отвори очи. Тя допря манерката до устните му, с радост видя, че гълта водата, без да се дави.

— Страхувам се, че… раната му… се е възпалила въпреки моите нескопосани усилия — каза Ламон. — Днес сменяла ли си превръзката?

— Още не — отговори Джан. Опитваше се да отложи това до последния възможен момент. — И вече нямам с какво да го превържа. — Тя стана и изтупа прахта от туниката си. — Май ще е по-добре за него, ако умре, а? — Погледна Ламон в очите.

Той кимна.

— Може би за всички ни е по-добре да сме мъртви. Не вярвам още дълго да оцелеем в тази долина.

— А дукът има ли някакви определени планове?

— Ха! — възкликна Ламон. — През целия си живот дукът не е имал определен план в главата си. Доколкото знам, той просто възнамерява да си седи тук и да чака.

— Но какво чака?

— Уместен въпрос. Може би чака съдбата да се намеси и да го спаси. Или пък Бог.

— Скоро ще гладуваме. Моите запаси почти привършиха.

— А, поне за това дукът направи нещо смислено. На зазоряване изпрати ловци навън и не са щъкали насам-натам без полза. — Той побутна с крак сложена на пода торба. — Та като заговорихме за храна, донесох ти подарък.

Тя се наведе и погледна в торбата.

— Ъъх!

Вътре имаше мъртво животно. Приличаше на заек. Очите му бяха облещени, а на муцунката се виждаше кръв. Тя припряно остави торбата.

— Но това е храна — обидено каза Ламон.

— Аз съм вегетарианка — каза му тя. — Благодарна съм ти за жеста, но не мога да ям животното.

— Но той би могъл — Ламон посочи Робин. — Би могла да му приготвиш бульон. Току виж му помогнал.

Джан се намръщи. Ламон имаше право, но от мисълта да готви убитото животно й се гадеше. А колкото до кухненските принадлежности, разполагаше с тях в изобилие. Целият магазин беше пълен с тях.

— Предполагам, че си прав — неохотно каза тя. — Наистина ти благодаря.

— Знаеш ли, не си длъжна да стоиш тук — обади се Ламон.

— Ами, длъжна съм — отвърна тя. — Дукът така ми заповяда.

— Мога да го убедя да промени решението си спрямо тебе, но, разбира се, той ще трябва да остане тук.

— Не мога да го оставя.

— Не бих си и помислил това, но когато умре, едва ли ще имаш нещо против моето предложение.

— Предложение? — Тя го изгледа изпитателно.

Той пристъпи неловко.

— Ти си много… привлекателна, Мелиса.

— Разбирам — сериозно каза тя.

Някога друг мъж й беше направил подобно предложение и тя му отговори, както би направила всяка жена от Минерва, но това се случи отдавна. Тя се промени. Или пък беше загрубяла. Както и да е, сега оцеляването й значеше за нея повече от насаденото в Минерва разбиране за достойнство. И Ламон не приличаше на Майлоу.

— И аз те харесвам, Ламон. Когато и ако Робин умре, ще приема предложението ти.

Той се усмихна за миг и кимна.

— Доволен съм.

Пристъпи към нея, прегърна я и я целуна по устните. Тя се опита да отговори на целувката му, но не можа. Твърде остро усещаше присъствието на Робин. Почувства се ужасно. Продаваше се на друг мъж, а нейният любим умираше проснат в краката й. Ламон явно усети напрежението и я пусна. Отстъпи крачка-две и каза:

— Сега си отивам. Ще дойда вечерта да видя как е той.

— Добре. — каза тя. И добави: — Съжалявам, Ламон, но докато Робин е още жив, не мога да…

— Разбирам. Искаш ли преди да си тръгна, да ти помогна да сготвиш това животно?

Тя хвърли поглед на торбата и каза през зъби:

— Ако нямаш нищо против. Сигурно ще трябва да се науча как да правя това. Защо не сега.

В късния следобед тя се връщаше от фонтана с още вода. Изминалият ден беше твърде неприятен. След отвратителния касапски урок, преподаден й от Ламон, трябваше да мине време, за да се престраши и да се заеме с превръзката на Робин. И когато най-накрая махна старата превръзка, с отчаяние видя колко по-зле изглежда раната. Възпалението напредваше, между грубите шевове, направени от Ламон, се процеждаше жълтеникава гной. Не можеше да спре заразата. Джан чувстваше колко нищожни са усилията й, докато миеше раната с остатъците от мехлема от своята малка и вече изчерпана аптечка. После направи нова превръзка. Вече беше сигурна, че Робин ще умре през нощта.

Когато доближи магазина, пак забеляза вътре фигура на мъж. Уверена, че това е Ламон, тя влезе. Видя, че се е заблудила, но беше твърде късно. Двама мъже изскочиха зад гърба й. Беше попаднала в клопка.

Глава двадесет и втора

Мъжете от двете й страни я хванаха за ръцете. Третият дойде при нея. Държеше нож с дълго острие. И тримата имаха лица като на жените, които тя видя при фонтана по-рано през деня — с широки скули и тесни очи. Бяха ниски, по-ниски от нея, но яки и набити. Мъжът с ножа й крещеше нещо с пронизителен глас, но думите му не означаваха нищо за нея. Застана наблизо и я бодна с върха на ножа в ребрата точно под лявата гърда. Докато той викаше, Джан усети миризмата на дъха му, стори й се странно сладникава. Чудеше се защо е толкова разстроен и какво всъщност искат от нея. Бързо получи отговор на втория въпрос — мъжът хвана със свободната си ръка яката на нейната туника и я разпра до кръста. „Май доста внимание привличам напоследък“, каза си Джан, извика и се опита да се освободи. Мъжът с ножа се стараеше да доразкъса туниката й. Тя ядно заби коляно в слабините му. Той изтърва ножа и очевидно забрави желанието да я изнасили, вкопчен в смазаните си тестиси. Виеше от болка, коленете му се подгънаха.

Оказа се сравнително лесно да изтръгне ръцете си от хватката на стреснатите мъже. Тя светкавично се извъртя към единия и го удари с лакът по гръкляна, после се обърна към другия. Той беше извадил нож и се хвърли към нея. Тя отстъпи встрани, завъртя се и хвана в ключ протегнатата напред ръка. Натисна. Когато китката на мъжа изпращя, неговия вой се присъедини към виковете на приятеля му.

Джан заотстъпва назад и огледа тримата неуспели насилници. Първият се беше свил на топка, вторият с посиняло лице се люлееше на колене и длани, опитваше се да диша. Третият беше хванал станалата безполезна ръка и гледаше Джан с навъсено учудване. Тя вдигна ръка и посочи изхода.

— Вън! — заповяда им.

Човекът със счупената ръка не помръдна да излезе или да помогне на другите, само я гледаше. В този миг с ъгълчето на дясното око Джан долови неясно движение. Веднага се обърна. Някаква жена (Джан беше сигурна, че е една от онези двете при фонтана) налиташе към нея. Държеше с две ръце огромен тиган. Сигурно досега беше стояла скрита в задната част на магазина в очакване мъжете да си получат удоволствието.

Джан едва успя да се наведе, когато жената замахна тигана към главата й. Ръбът на тигана закачи слепоочието на Джан достатъчно силно, за да затанцуват пред очите й избухващи светлинки. Макар и зашеметена, Джан се оправи бързо. Пристъпи към жената, преди онази да възстанови равновесието си и я удари с юмрук по носа. Жената се заклати назад и за ужас на Джан се спъна в тялото на Робин, като се стовари върху него. Той се размърда и изохка. Но преди Джан да направи нещо за него, видя мъжа със счупената китка да вдига своя паднал нож със здравата ръка. Тези хора не се предаваха лесно. Тя изтича при падналата жена, вдигна тежкия тиган и се завъртя точно навреме, за да посрещне атаката. Отби удара с дъното на тигана и, докато мъжът се опитваше да я излъже, че ще удари отляво, за да забие после ножа в корема й отдолу, тя хвърли оръжието си в лицето му. Той се блъсна с гръб в един тезгях, от челото и носа му потече кръв. Тя се хвърли към него и счупи и другата му ръка. Облегна се на тезгяха, като дишаше тежко и чакаше да й се проясни пред очите.

— Ако това е пример как посрещате гостите си в Минерва, надявам се да не ни сполети същата участ.

Мъжки глас. Джан рязко изви глава. На входа се тълпяха хора. Джан се вцепени. Пред всички стоеше младият мъж, син на дука, когото за себе си Джан наричаше Черния принц. Зад него се виждаше неговата гадна едноока сестра. Тя се беше втренчила в Робин. А зад тях — петима войници с безучастни лица.

Беше я заговорил принцът. Джан го изгледа кисело и каза:

— Те ме нападнаха. Искаха да ме изнасилят.

Опита се да събере разкъсаните краища на туниката си, за да се покрие, но не можеше. Отказа се. Нека гледат.

— Предполагам, само мъжете са щели да участват — сухо каза принцът. Обърна се към войниците си. — Отървете ни от този боклук.

Четирима от тях се заеха да изнесат лежащите на пода нападатели. Петият остана до принца и принцесата, без да отмества поглед от Джан. Принцесата дойде по-близо до Робин и го загледа.

— Още е жив — безизразно каза тя.

— Едва диша! — отсече Джан. — Не смей да го докосваш. Достатъчно зло му причини.

Принцесата се обърна да погледне Джан.

— Знаеш ли, обичах го. Повече от всеки друг мъж, когото съм познавала.

— По доста любопитен начин проявяваш привързаността си — горчиво отбеляза Джан.

— Той ме използваше. Преструваше се, че ме обича. И през цялото време ми се е присмивал. Изобщо не е искал да остане с мен. Нито пък да бъде с „Господаря Мордред“. Само си е правил планове как да се присъедини към Небесната Жена, онази кучка Джан Дорвин, твоята мъртва господарка.

Джан не каза нищо. Принцесата застана пред нея, окото й сякаш поглъщаше Джан.

— А на тебе какъв ти е?

— Обичам го.

— И той, разбира се, също ти е казал, че те обича. И съм сигурна, че ти се е сторил съвсем искрен, както и на мен. В този момент беше ли ти го вкарал? — Тя се разсмя със съскане. — Момиче, като му направих това, аз и на тебе направих услуга.

— Нали ще ми простиш, ако не ти благодаря?

Принцесата я зашлеви по лицето. Макар че бузата на Джан изтръпна и светлинките пак заподскачаха пред погледа й, ударът не беше силен, по-скоро изразяваше презрение.

— Не ти препоръчвам да се държиш толкова нагло, особено ако имаш надежда да се присъединиш към нас горе.

— Горе ли? — попита Джан, нищо не разбираше.

— Нашият главен техник Ламон се застъпи за тебе пред баща ни. Иска да живее с тебе. Предполагам, че е получил твоето съгласие?

Джан схвана какво й говорят и каза:

— Да… да, така е. Но само когато Робин… когато Робин…

— Баща ни е готов да се отнесе сериозно към тази идея, защото Ламон му е симпатичен. Но аз и моят брат не сме много сигурни и затова слязохме при тебе тази вечер. И тази демонстрация на бойни умения ни показа, че ти наистина си опасна.

— Няма от какво да се страхувате. Няма да ви изколя всички до един, както си спите.

— Я да говорим направо! — обади се принцът. — Нямаме ти доверие. И ако баща ни се съгласи с молбата на Ламон, предупреждавам те — отблизо ще следим какво правиш! И щом ни дадеш и най-незначителния повод, все нещо ще измислим, за да те премахнем.

— Много съм ви благодарна за предуп… — започна Джан, но се запъна, щом чу стенанието на Робин.

Бързо коленичи до него. Очите му бяха отворени. Гледаше я в лицето, явно я позна. Зарадва се, но когато устните му се раздвижиха да произнесат името й, тя леко притисна пръстите си върху тях.

— Тихо… не се опитвай да говориш. Пази си силите.

Но той не се отказваше.

— Дж… ан… — Той шепнеше и Джан не вярваше принцът и принцесата да са чули. — Боли… така боли… — Гласът му укрепна. — Какво е станало с мен?

— По-добре не питай — Джан се усмихна криво. Очите му се разтвориха широко, когато забеляза и принцесата.

— Не помниш ли какво ти направих? — студено се осведоми тя.

— Я стига! — каза й Джан.

Робин смръщи вежди към принцесата.

— Андреа… и ти ли си тук? Ние да не сме в… „Господаря Мордред“?

— „Господарят Мордред“ вече не съществува и то заради тебе! — изсъска Андреа.

Но Робин очевидно не можеше да разбере за какво говори тя. Пак погледна Джан.

— Джан… — дрезгаво каза той. — Пръстенът… къде е онзи пръстен, който ти дадох?

Тя протегна ръката си, за да види той, че още носи пръстена. Усмихна се тъжно на Робин.

— Преди си мислех, че може и да е нещо повече от пръстен, но уви. Опитах, нищо не стана.

Робин с гримаса на крайно напрежение посегна към ръката й.

— Джан… пръстена… дай…

Някой внезапно я изправи на крака. Принцът я изгледа яростно.

— Нарече те Джан.

Тя кимна неохотно. Знаеше, че този път са чули как Робин произнася името й.

— Джан Дорвин… самата Небесна Жена! — възкликна принцесата.

— Е добре, татко ще бъде доволен, макар че горкият Ламон не се оказа късметлия — каза принцът. Обърна се към хората си. — Хванете я. Ще дойде с нас.

Двама войници я сграбчиха грубо, тя извика:

— Чакайте! Какво ще стане с Робин? Не можете да го оставите сам тук. Той ще умре!

— Ако толкова се притесняваш, да му прережа гърлото! — каза принцът и измъкна кинжала си от ножницата. Тя бързо поклати глава.

— Не… недей.

Принцът се усмихна и прибра кинжала.

— Правилно. Тази свиня трябва да умре бавно. Да вървим.

Дукът изненадано вдигна глава, когато влязоха в големия склад, избран от него за щаб и жилище. Лежеше изтегнат върху купчина парашутна коприна. Наблизо нещо къркореше в котле, окачено над малък огън. Дукът забеляза в какво състояние е туниката на Джан, повдигна вежда и се обърна към своите син и дъщеря:

— Я виж ти. Какви щуротии сте правили вие двамата с нея?

Принц Дарси каза на баща си коя е пленничката им. Дукът се надигна от ложето си и я изгледа с изумление.

— Добре, добре… Имах смътни подозрения, когато те видях за първи път, но ми се стори невероятно. Представях си Небесната Жена някак по-величествена.

— Какво смяташ да правиш с нея? — попита принцесата.

Дукът въздъхна.

— Ще я екзекутираме, разбира се. Макар че е жалко да се похабява такава красота. — Той се усмихна тъжно на Джан. — Знаеш ли, почти бях готов да се съглася с молбата на Ламон. Колко жалко!

Опитвайки се да прояви смелост, Джан каза рязко:

— Щом ще ме убивате, нека свършим с това по-бързо.

— И точно как ще я екзекутираш, татко? — попита принцът.

— Смятам, че смърт чрез обезглавяване е подходяща, ако вземем предвид обстоятелствата — каза дукът, като подръпваше брадичката си.

— Твърде бързо е — възрази принцесата.

— А ти какво би предложила, котенцето ми? — сухо се осведоми дукът. — Да я заровим до шията в мравуняк? Да я набучим на копие и бавничко да я опечем? Би трябвало да си припомниш, че не сме диваци. Като наш достоен противник тя заслужава и достойна смърт.

— Брей, какъв късмет извадих! — каза Джан.

Принцесата й хвърли бърз поглед и каза:

— Добре де, отсечете й главата, но си мисля, че така ще се отърве прекалено леко.

— Мила моя, виждам, че ти е присъща човечността, която притежаваше твоята непрежалима покойна майка — каза дукът. Обърна се към Джан: — Е, това е! Твърде нещастно стечение на обстоятелствата, но съм обвързан от нашите традиции. — Погледна разголените й гърди и добави: — Ако съдбата не ни беше направила врагове, бих се радвал да те опозная по-отблизо.

— Сигурна съм, че щеше да ви хареса — каза му Джан.

— Ах, какво да се прави?… Изведете я навън и изпълнете тази злощастна необходимост. Но първо се уверете, че брадвата наистина е остра.

Джан усети как омекват коленете й, когато я подкараха навън. Маската на смелост, с която прикриваше страха си, започна да се пропуква. Никак не харесваше идеята да й отсекат главата. Естествено, не би й харесвала никаква друга форма на екзекуция, но обезглавяването беше на първите места в списъка на най-нежеланите преживявания. Какво й предстоеше да усети? И колко щеше да продължи? Представяше си най-лошото… ами ако дори за миг остане в съзнание, когато й отсекат главата? Повръщаше й се.

Пред склада се натъкнаха на Ламон, който първо много се учуди, че я среща на това място, после изведнъж се разтревожи. Джан си позволи за малко искрица надежда, но осъзна, че той не би могъл да й помогне.

— Какво става тук? — настоя за отговор Ламон, препречил пътя на войниците.

— Отстранете се, господине! Тази жена трябва да бъде екзекутирана. По заповед на дука.

— Екзекутирана? Но защо? Не разбирам… какво е престъплението й? — закрещя Ламон.

— Престъплението й — каза принцът, който заедно със сестра си беше последвал групичката войници, — се състои в това, че обектът на твоите желания се оказа не друга, а Джан Дорвин, самата Небесна Жена.

Ламон изглеждаше смаян. Попита Джан:

— Вярно ли е това?

— Уви, виновна съм. Съжалявам, Ламон… Аз не… — тя млъкна. Откъм изхода се чуваха изстрели.

Доста време измина, докато някой помръдне, внезапно принцът викна:

— Бързо навън!

Петимата войници като един се втурнаха нагоре по пътеката.

— Какво е това?

Беше дукът. Появи се от склада, препасваше колана със сабята си. Арбалетът на Джан висеше на рамото му.

— Нападение, естествено! — отсече синът му. — И ако съдим по звуците, доста голямо.

— По-добре сами да видим какво става — с нежелание каза дукът. Стрелна с поглед Джан. — А с нея какво ще правим?

— Аз ще я охранявам! — каза Ламон.

— Не, аз ще я охранявам! — каза принцеса Андреа. Измъкна камата си от колана и се усмихна на Джан.

През целия си живот Ел Рашад беше се страхувал само от Аллах. До този ден. Сега се страхуваше от Аллах и от чудовището, което го преследваше. Чудовището, което погълна две трети от неговата армийка и сега трополеше тежко зад гърба му, смазвайки опитващите се да избягат воини. Това изчадие на сатаната преследваше него, Ел Рашад беше сигурен в това.

Най-после бяха стигнали до равна, открита местност след кошмарното катерене през пустошта с тази гад зад себе си. Ел Рашад видя неколцина мъже, застанали пред входа на сградата. Видя и облачетата дим пред цевите на пушките им, чу свистенето на куршумите край главата си, далечния трясък на изстрелите… и не се поколеба дори за частица от секундата. Какво означаваха куршумите в сравнение с онова нещо, което ги гонеше?

— Напред! — кресна той на хората си.

Но и техният ужас не се нуждаеше от подобни заповеди. Да се вкопчат в смъртна схватка с хора беше толкова приятно…

Облечените в черно воини се носеха като накъсана вълна през древния паркинг. Някои падаха, улучени от куршуми, но вълната не спираше напора си. Хората на дука заотстъпваха, без да спират стрелбата. Накрая видяха, че няма надежда да удържат позицията, обърнаха се и побягнаха навътре.

В коридора имаше набързо нахвърляна барикада и войниците на дука се прикриха зад нея, към тях се присъединяваха подкрепления от вътрешността на сградата. Виещите воини на Ел Рашад нахлуха във входа…

Дукът и неговият син на бегом приближаваха коридора, когато видяха остатъците от малобройните си войници да изскачат от него, преследвани от размахващи криви саби фигури в черно. Двамата мъже се заковаха на място.

— Тези са с Ел Рашад! — задъха се дукът. Отведнъж се усети съвсем слаб.

— Заради онзи проклет планер, който ни проследи — каза принцът. — Сигурно са успели да се върнат и да съобщят…

В този миг дукът видя самия Ел Рашад — лесно го разпозна по орловия нос и острите черти на лицето. Ел Рашад се обърна към него и дукът видя на лицето му нещо, което никога преди не бе успял да открие — непреодолим ужас.

Ел Рашад се огледа през рамо и тръгна към дука и сина му. И извитата му сабя, и робата му бяха опръскани с кръв. Дукът припряно свали арбалета от рамото си, принцът хвана здраво своята сабя…

— Чакайте! — извика Ел Рашад. — Спрете! Не бива повече да се сражаваме помежду си… зад нас идва по-страшна заплаха. Нека се обединим, за да се преборим с нея!

— Що за номер ни готви? — промърмори принцът, но дукът видя същия страх по лицата на всички воини на Ел Рашад.

— Хора от „Господаря Мордред“, спрете битката! — извика дукът на своите оцелели войници. Те се подчиниха, но с почуда и объркване.

— Ръката на Сатаната ни преследва! — извика Ел Рашад, сочейки входа. — Трябва някак да я унищожим! Запалете огън, който да я погълне!…

Дукът реши, че Ел Рашад трябва да е мръднал, макар че не се съмняваше в думите му — явно някакво твърде опасно същество приближаваше. Но да го нарича Ръка на Сатаната беше малко прекалено. „Този суеверен тъпак!“, тихичко изсъска дукът. Сигурно беше някое от онези гигантски влечуги, които Дарси е видял от планера си.

— Успокойте се! — каза на Ел Рашад. — Всички заедно имаме достатъчно оръжия, за да се справим с всякаква твар. Но идеята ви да запалим огън е добра. Ще натрупаме в коридора всичко, което може да гори и може би този звяр ще се уплаши от самите пламъци. Колко близо зад вас беше съществото?…

Въпросът му незабавно получи отговор — един от воините на Ел Рашад изхвърча със страшна сила от коридора. Прелетя с писъци над главите на останалите и се преби върху пътеката. Надигна се ропот, хората в черно се опитаха да се отдалечат колкото могат по-бързо от коридора. По пътеката се затъркаля плетеница от падащи едно върху друго тела. От коридора се чуваше шум от рушене — нещо разхвърляше барикадата, после равномерни тежки стъпки. Дукът усети треперенето на пода под краката си.

И се появи онова.

— Исусе Христе! — прошепна дукът. — Но това е ръка!

Обзет от първобитен страх, той се завъртя и побягна, изпускайки арбалета. Принц Дарси вече го беше изпреварил. А зад него пъхтеше Ел Рашад…

Отгоре вече нищо не се чуваше, но от това не ставаше ясно какво се е случило. Джан се надяваше това да е признак, че нападателите, които и да са те, са помели дука и хората му. Не се надяваше това да увеличи особено много шансовете й за оцеляване, но поне щеше да се отърве от опасността след малко да я обезглавят.

— Какво ли става там? — промърмори сякаш на себе си принцесата.

Тя стоеше зад гърба на Джан, опряла върха на камата в ребрата до сърцето й.

Подпрян на парапета с мрачно изражение, Ламон просто сви рамене. Не беше продумал, откакто дукът и принцът тръгнаха към входа. Джан безцелно си играеше с пръстена на Робин, натискаше постоянно камъка. Опитваше се да разбере защо Робин толкова силно си го искаше. Беше посегнал да го вземе, настояваше. Защо ли? Този пръстен нищо не правеше. Не за нея…

Не, не за нея!

Внезапно хрумналата й мисъл я накара да се напрегне, принцесата я бодна с острието.

— Внимавай какво правиш! — предупреди тя Джан, но в този момент тя самата подскочи, отгоре отново се чу шум от битка. Изстрели, писъци… после стрелбата спря, отекваха само писъците.

Джан смръщи вежди. Мъжете горе не крещяха от болка, виковете им бяха предизвикани от ужас. По пътеката затрополяха бягащи крака. Усети, че принцесата разсея вниманието си и нападна. Сграбчи китката й, изви я силно и с удоволствие чу писъка от болка и падането на камата върху пода. Ламон се хвърли към нея, но тя запрати принцесата срещу него. И двамата тежко се стовариха на пътеката.

Джан се втурна надолу. Ако този път беше познала, тя и Робин разполагаха с начин да се измъкнат от това гадно място.

Глава двадесет и трета

Тайра лежеше с лице, заровено в завивките, плачеше. Майлоу я гледаше, докато си обличаше дрехите. Сянка на вина премина през ума му. Не трябваше така да губи търпение… изтърва си нервите. Всичко стана заради това проклето негово тяло, с предпубертетните му сексуални желания. И никакъв начин да ги задоволи истински. Колкото по-скоро достигне пубертета, толкова по-добре. Би трябвало да са останали броени седмици. Излезе в коридора и едва не се спъна в един от паяците.

— Майлоу, ти си страшно гаден тип! — развеселено се обади Ашли от паяка. — Виж какво направи на това нещастно момиче.

— Шпионираш ме както винаги, а? — каза Майлоу.

— А какво друго ми остава да правя?

— Е, ти изхвърли нашите пътници, не аз! — Той забързано тръгна по коридора.

Паякът подтичваше след него.

— Къде отиваш? — попита Ашли.

Майлоу помисли малко, преди да отговори.

— Горе, ще изляза върху корпуса — каза накрая. — Искам пак да хвърля един поглед на онази летяща машинка.

— Все си играеш с това нещо — кисело каза Ашли. — А няма смисъл. Никога няма да я накараш да проработи.

— Зная… зная, но поне ми е забавно. — „И живея с надеждата“, добави той безгласно.

Горе беше топло, горещ вятър налиташе по корпуса, макар че Ашли изпълни молбата му да намали скоростта. С ръка на осигурителното въже Майлоу тръгна към машината на Робин. В същата посока се точеше безполезният кабел, прокаран от паяците според указанията на Робин.

— Къде сме? — Майлоу питаше робота, който го следваше непрекъснато и му досаждаше.

— Откъде да знам! Ще питам Карл… Казва, че над държавата Теуантепек. Преди разделянето била част от Мексико, ако те интересува.

— О, много любопитно! — каза той, докато оглеждаше наоколо.

Другите кораби от флотилията следваха в колона Небесния Ангел, но сред тях не беше „Господарят Монкалм“. Управляващата го Ашли беше решила да тръгне сама нанякъде, заедно с хората на борда му.

Люкът на машината беше полуотворен. Напътстван от Карл робот беше успял да се справи с механизма за заключване, но не постигна успех в разгадаването на самата машина. Поне така казваше. Майлоу подозираше, че Ашли е забранила на Карл дори да опита.

Майлоу се промъкна в кабината и се настани в удобното кресло. Гледаше мечтателно тъмния пулт и слепите екрани. Усещаше огромната, скрита в машината мощ, която спеше, а нямаше сили да събуди. Въздъхна и прокара пръсти по редицата бутони на пулта…

— Губиш си времето — каза Ашли през надничащия в люка паяк.

Майлоу се опита да не й обръща внимание. Седя вътре, играейки си с пулта повече от петнадесет минути, надяваше се все някак да улучи правилното съчетание, което ще съживи машината. Но нищо не се случи.

— Махни се оттам — накрая каза на паяка. — Излизам.

Със съжаление последва паяка през двойния люк. Трябваше да измисли нещо, за да подчини тази машина. Но първо се налагаше да надхитри Ашли…

Приличаше на мъртвец.

Задъхана от тичането, Джан се отпусна на колене до него и опипа с пръсти гърлото му. Все още имаше пулс, оставаше мъждукаща надежда.

— Горкичкият ми — каза му на пресекулки. — Току-виж сме се измъкнали от тази каша.

Свали пръстена от ръката си и го сложи на средния пръст на лявата му ръка. Бързо се помоли на Майката Богиня и натисна камъка. Не го пускаше. Това трябваше да е решението. Пръстенът можеше да работи, само ако е на тялото на Робин. Може би го разпознаваше дори по генетичния код. Когато Джан беше опитала да го включи на своята ръка, той я беше „огледал“ и щом бе установил, че не е Робин, е отказал. Поне Джан се надяваше да е било така…

Проверяваше въжетата, закрепващи машината към външния корпус, когато усети вибрациите. Да, въжето в ръцете му трепереше. От машината! Нещо ставаше в нея! Сигурно случайно е направил правилната комбинация на пулта, най-после! Хвърли се обратно към люка. Да! Виждаше през люковете грейналите на пулта светлинки. Но щом се опита да се пъхне вътре, паякът го сграбчи отзад за ризата.

— Не влизай там! — изкрещя Ашли. — Никъде няма да ходиш!

Обърна се светкавично, ризата му се разпра, и ритна диво. Паякът тежеше доста, но силата на удара го подметна във въздуха и го отхвърли от Майлоу.

— Тъпа смахната кучка! Ще ти пръсна гадния компютър на парченца! — изрева Майлоу.

Преди да падне паякът, той вече се беше извъртял към люка…

Точно навреме, за да види как се затваря.

— Не! — викна Майлоу.

Бръмченето на машината стана по-басово. Задържащите я въжета започнаха да се късат с гръмък пукот.

— Не! — пак извика той.

Въже изплющя на сантиметри от него, машината се издигна над корпуса. Майлоу направи няколко крачки заднешком. Машината все по-бързо набираше височина. Той вдигна глава.

— Върни се… — слабо извика Майлоу.

Машината вече беше на около двеста стъпки над корпуса и внезапно се стрелна напред с огромна скорост. След трийсетина секунди изчезна от погледа му.

Майлоу стоеше вторачен в точката сред небето, където машината сякаш потъна в нищото. Твърде ясно усещаше присъствието на неподвижния паяк до себе си. Почти можеше да чуе непроизнесените от Ашли думи: „Ще съ-жа-ля-ваш…“

— Колко трогателно… последно сбогом.

Джан погледна назад. Принцесата бе разрошена и останала без дъх от непривичното напрежение да тича. Подпря се на една колона, за да не падне. Отново държеше камата в ръка. Запъхтеният Ламон се появи зад нея.

С несигурни крачки принцесата влезе в магазина. Надигна камата напред. Джан пусна ръката на Робин и се изправи с лице към нея. Дали достатъчно дълго беше натискала камъка? А може би летящата машина се намираше твърде далече, за да приеме сигнала от пръстена. И може би все пак тя се утешаваше с измислици, и пръстенът си беше обикновено украшение.

— Принцесо… недейте! — извика влезлият след нея Ламон.

Тя обърна поглед към него.

— Моят баща я осъди на смърт и аз ще се погрижа присъдата да бъде изпълнена, и то веднага. А ти ще ми помогнеш, или ще направя така, че да споделиш съдбата й.

— Да ви помогна?…

— За да я надвием. Твърде силна е за мен. Хвани я и дръж здраво, за да пратя душата й в ада.

Ламон безпомощно погледна Джан.

— Направи каквото ти казах, Ламон! Това е заповед на принцеса! — кресна Андреа.

Джан невъзмутимо каза:

— Ламон, вече не си длъжен да се подчиняваш нито на нея, нито на нейния баща. Те вече не са владетели, те са просто жалки бегълци като всички нас. Техният свят изчезна. Даже и мини-кралството, което се опитваха да създадат на земята, умря, преди да се роди. Погледни…

Джан махна с ръка към витрината на магазина. Мъже бягаха лудешки надолу по пътеката. Повечето бяха облечени в черните униформи на Ел Рашад, но сред тях бяха и неколцина от войниците на дука. И всички бяха попаднали в ноктите на подлудяващата паника.

Накрая Джан видя и причината за тази паника. Отначало й се стори, че вижда гигантски паяк…

— Света Марийо, Божия майко! — изпелтечи принцесата.

— Но това е човешка ръка — стъписан каза Ламон. — Но това не може да го бъде! Невъзможно е!

Ръката настигна двама мъже и ги смаза под туловището си. А Джан си спомни разказите на Майлоу с какво са се занимавали богаташите, владеещи Генетичните корпорации, в частните си имения, чудовищата, проектирани по тяхна поръчка, за да ги забавляват. Сред всичко друго създали и гигантските влечуги. Беше виждала множество ужасии в пустошта, създадени от хората, но тази беше най-чудовищната…

Рин бавно изплуваше от мрака към света на усещанията, обратно към болката и слабостта от треската. Мъчеше го невероятна жажда. Отвори очи и се опита да говори. Нищо не излезе от устата му. Опита пак.

— Джан…

С облекчение я видя до себе си, приведена ниско над лицето му. Учуди се — и Андреа беше тук. И някакъв мъж. Двамата се прикриваха зад тезгях. Изглеждаха вцепенени от страх. Имаше нещо, свързано с Андреа, което не биваше да си припомня… но то въпреки всичко се появи в паметта му. Какво му направи тя? Рин изръмжа.

— Тихо! — предупреди го Джан, сложила хладната си длан върху пламтящото му чело. — Моля те, не говори.

— Вода… искам да пия… — изграчи той.

— Съжалявам, мили. Нямаме нито капка.

Нима тя не разбираше? Той трябваше да пие вода. Умираше от жажда. Умираше. Да, умираше. Не му се живееше след това, което Андреа направи с него. По дяволите, всичко стана толкова лошо, но защо? Тъкмо се готвеше да избяга заедно с Джан, в Играчката и после… после какво? И как щеше да повика Играчката? Отговорът се въртеше мъчително близо. Нещо да направи с един пръстен. Опита да се съсредоточи, но напразно…

Осъзна, че чува писъци. Някой пищеше недалеч оттук. Като че ли беше мъж. Зачуди се какво ли е това място? Хрумна му, че може би е умрял и се намира в ада. Но не, не можеше да е в ада, щом Джан е до него. В ада няма утешение.

— Джан… — промълви той и пак потъна в забравата.

Дукът надничаше нервно над ниската стена. Чудовището душеше из въздуха, но с… показалеца си. Явно търсеше пропусната досега плячка. Отведнъж тръгна напред и изчезна в един склад на около петдесетина метра по-нататък. Отвътре веднага се понесоха писъци. Дукът извърна поглед към Ел Рашад, приклекнал до него зад стената. Ел Рашад беше затворил очи и непрекъснато мънкаше една и съща молитва. Често споменаваше Аллах. И дукът прочиташе по някоя молитва на ум. Не виждаше изход от това положение. Бяха в капан, рано или късно това чудовище щеше да ги открие, да ги убие и после на воля да поглъща телата им.

— Идва насам — простена принцесата.

Джан спря да диша. Чудовището застана до един от фонтаните и се обърна към техния магазин, показалецът му беше вдигнат и насочен право към тях. Джан усети как се вледеняваше кожата по гръбнака й. Повтаряше си, че гигантската ръка не е нищо повече от проклятие, създадено от хора, но това не я освобождаваше от непобедимия животински страх.

Ръката изведнъж се обърна и се затътри в друга посока. Джан си пое дъх.

— Няма да остана повече тук! — обяви принцесата, когато чудовището се загуби някъде из магазините. — Ще изтичам до пътеката и ще тръгна нагоре.

— Нямате никакъв шанс — каза й Ламон. — Това същество е прекалено бързо.

Но принцесата се престори, че не го чува. Изправи се и бавно излезе пред магазина. После се втурна да бяга. Джан раздвояваше вниманието си да гледа принцесата и магазина, в който влезе чудовището. И тогава нещо се случи. Нещо чудесно.

На пода падна сянка. Джан вдигна поглед. Нещо препречи пътя на светлината през дупката в покрива. Сърцето на Джан подскочи. Това беше летящата машина на Робин.

И принцеса Андреа я беше видяла. Разпозна машината и се закова на място с поглед, вперен нагоре.

— Летящата машина! — извика Ламон.

Докато слизаше, машината се завъртя и се насочи към тях. Джан вече чуваше мощното й бучене. Принцесата също видя къде ще кацне и тръгна да се връща. Джан видя и чудовището, привлечено от звука, да излиза от магазина.

— Не мога да повярвам — машината на предателя е тук! — дукът се задави от вълнение.

— Но какво търси тук? — попита синът му.

— Ясно е като бял ден, глупако. Дошла е за него! Хайде, трябва да се доберем до нея!

Дукът скочи и изтича навън. Огледа се за миг и видя, че Дарси го следва. Ел Рашад остана приклекнал зад стената.

Звярът спря колебливо, мушеше из въздуха върха на показалеца си. Присъствието на летящата машина и шумът от нея го объркваше. Дукът беше сигурен, че ще стигне до машината, преди съществото да го хване. Пък и Андреа беше между него и чудовището…

Машината меко слезе пред магазина. Преди да кацне, завъртя се с люка към тях. А сега люкът се отваряше. Джан отиде при Робин и се опита да го повдигне за раменете. Той изохка. Машината закриваше всичко и тя нямаше представа къде е Звярът. Но не се съмняваше, че ще дойде, привлечен от пристигането на апарата. Тя погледна отчаяно Ламон.

— Моля те! — извика.

Той веднага й се притече на помощ, хвана Робин за глезените. Заедно успяха да го занесат до машината.

— Рин? Рин? Добре ли си?

Гласът излизаше от вътрешността на машината. Женски глас. Джан се обърка за миг, но бързо му отговори.

— Робин е ранен. В безсъзнание е.

Стигнаха машината. Ламон поддържаше Робин изправен, а Джан се промъкна в люка. Видя, че кабината е празна. Ясно, това трябва да е компютър. Надяваше се, че тази програма с женски глас е по-разсъдлива от Ашли.

— Робин се нуждае от спешно лечение — каза Джан на машината. — Трябва да отлетиш с него в дома му и то с най-голяма бързина.

— Разбира се! Вкарайте го вътре. Между другото, името му не е Робин, а Рин.

— Бягай, Андреа! Бягай! — крещеше принцът.

Дукът се огледа. Звярът връхлиташе върху неговата дъщеря. Тя видя опасността и внезапно отскочи встрани. „Добре, каза си дукът, сега поне не бяга към машината.“ Но сега и Дарси побягна в друга посока, викаше с пълен глас и размахваше здравата си ръка. „Божичко“, прошепна дукът. Този се опитваше да отклони чудовището от сестра си! И кой да прояви такава саможертва — Дарси! „Колко малко познаваме децата си!“, позволи си да поразсъждава дукът, докато съсредоточаваше усилията си да бяга още по-бързо.

Коленичила на креслото, Джан дърпаше Робин през люка за раменете, а Ламон й помагаше отвън, като го буташе. После макар и с усилие, тя настани Робин полулегнал на креслото. Малката кабина, предназначена само за един човек, беше претъпкана от двете тела. Робин тихо бълнуваше и Джан видя, че от превръзката между краката му капе кръв. Обърна се — лицето на дука се показа през люка. Опитваше се да влезе, но Ламон му пречеше отзад.

— Пусни ме, човече! Трябва да се вмъкна вътре! — викаше дукът.

— Но сир, не можете! Няма място!

— Ей сега ще има, глупако! Щом измъкна тези двамата!

Джан припряно каза:

— Машина, затвори люка!

Женският глас отговори хладнокръвно:

— Ще го направя веднага, щом преместиш особата си вън от моята кабина. Не мога да те отведа в Шангри Ла. Забранено е!

Този отговор не учуди Джан особено много. Подсъзнателно го бе очаквала. Погледна към люка. Дукът и Ламон не се виждаха. Но се чуваше шум като от свирепа схватка. Тя въздъхна. Ако още има някаква възможност да бъде спасен Робин, тя нямаше какво друго да направи, освен да излезе. Препирните с проклетия компютър само щяха да отнемат още от малкото останало му време. Приготви се да изпълзи от двойния люк…

Виковете и махането с ръка на принц Дарси най-накрая постигнаха целите си. Звярът спря и Андреа успя да се скрие зад колоната, към която тичаше. Ако Звярът не се беше забавил, досега щеше да я е убил. Завъртя се към Дарси, но после реши да атакува първо по-близката жертва, пак се обърна и продължи към колоната на Андреа. Опря в пода масивния чукан на китката си, вдигна се на основата на дланта и стовари всичките си пет пръста върху колоната, която се пръсна. Дарси чу вика на сестра си, но звукът потъна в грохота на падащите парчета — балконът отгоре се срути. Преди прашният облак да закрие всичко, Дарси видя как Звярът рухна под няколко грамадни парчета древна зидария. Крещейки името на Андреа и със сабя в ръка, той нахлу в облака.

Надяваше се да види мъртво затрупаното чудовище, но макар и притиснато към пода, то се мяташе трескаво и щеше скоро да се освободи. Не можеше да открие Андреа. Приближи до гърчещата се твар. Вонята й беше непоносима. С усилие на волята се принуди да застане съвсем близо и заби сабята си до основата на малкия пръст с размери на необхватен дървесен ствол. Острието проникна само на два-три сантиметра в дебелата сива кожа. Нямаше надежда да убие чудовището. Викаше Андреа и започна бързо да рови из купчината пред Звяра. Намери я полузатрупана от парчетата.

Пъхна сабята си в ножницата и задърпа покритата с прах ръка, накрая бе възнаграден от приглушен стон. Вкопчи се здраво и я издърпа от камънаците, накара я да се изправи.

— Андреа! — викна в лицето й, борейки се да я задържи, — събуди се! Трябва да се махаме оттук! Андреа!…

Чуваше зад себе си нарастващите усилия на Звяра да се измъкне. Не оставаше много време.

Джан се канеше да скочи от люка, но се поколеба. Дукът и Ламон се бяха счепкали на живот и смърт. Ламон лежеше по гръб на пода, дукът го беше яхнал и безмилостно натискаше кинжала си към корема на Ламон, чиято сила беше на привършване. Джан знаеше, че той ще умре след малко, ако не му се притече на помощ. Но тъкмо се канеше да скочи и чу зад себе си слаб вик:

— Джан…

Изви се и се върна в кабината. Робин беше в съзнание и съдейки по погледа, умът му беше съвсем прояснен.

— Джан… повикала си Играчката! — учудено прошепна той.

— Да, мили, щом така наричаш това нещо, но с твоя помощ. Но трябва да си вървя. Няма да те отведе на безопасно място, докато не изляза.

— Не… — извика Робин с мъчителна гримаса.

Той притвори очи и Джан помисли, че пак се е унесъл, но очите му се отвориха и се чу твърдият му глас:

— Играчко, чуваш ли ме?

— Да, Рин. Наистина е крайно време да тръгваме. Предстои ни да изминем дълъг път, а според данните на моите сензори ти си в много лошо състояние.

— Играчко, откакто промених твоите програми, длъжна си да се подчиняваш на всяка моя заповед, така ли е?

— Да, Рин.

— Тогава ти заповядвам да се подчиняваш на всичко, казано от тази жена. Името й е Джан. Регистрирай гласовите й характеристики… — Той се запъна. — Джан, кажи нещо на Играчката.

— Ъ-ъ-ъ… здравей, Играчко. Казвам се Джан.

— Името и гласовите характеристики са регистрирани — недоволно каза компютърът. — Рин, никак няма да се зарадват в Шангри Ла, ако заведеш тази жена там.

Робин не отговори. Джан го погледна — този път наистина беше изпаднал в безсъзнание.

— Играчко! — извика, докато се наместваше в кабината. — Заповядвам ти да затвориш люковете!

— Всичко, което поискаш.

Люковете едновременно се притиснаха на местата си.

Джан намести колкото можа по-удобно Робин в единия край на креслото и се изви настрана до него. Беше в твърде неудобна поза, можеше да се подпира само на бедрото и рамото си.

— Покажи ми какво става навън!

Обзорните екрани светнаха.

Един от тях показваше дука и Ламон, който лежеше неподвижно. На корема му имаше кърваво петно, Джан беше сигурна, че е мъртъв. Дукът ставаше в този момент. Обърна се, видя затворения люк и скочи към машината с уста, разтворена в безмълвни крясъци. Запълни целия екран и изчезна. Чу се приглушен тътнеж. Сигурно удряше с юмруци по люка.

— Играчко, издигни се, после задръж на място.

Джан следеше картината на другите екрани по време на издигането. Забеляза Звяра на един от тях. Гонеше двама души, в които тя разпозна принца и принцесата. Той я крепеше да не падне. Средният пръст на Звяра стърчеше нелепо изкривен, като че ли нещо го беше пречупило, но дори с това тромаво клатушкане скоро щеше да настигне бавно тътрещите се хора.

Тя погледа още малко екрана и каза:

— Имаш ли оръжия?

— Да.

— Тогава моля те, унищожи онова същество долу.

— Кое по-точно? Виждам три.

— Най-голямото.

— Ей сега!

Носът на Играчката се завъртя и потъна надолу. Джан усети слабо потрепване и видя на екрана нещо да се спуска устремно към Звяра, оставяйки опашка от пара след себе си. Звярът се разтресе и се опита да спре. Вдигна въпросително показалеца си, като че се опитваше да открие откъде беше дошъл ударът. След миг се пръсна, огромни парчета древна димяща плът се разлетяха по пода на обширния пазар.

Взривната вълна беше съборила принца и принцесата. Без да се увери, че са невредими, Джан заповяда на Играчката да излезе през дупката в покрива.

Гледаше смаляващата се под тях сграда. Вече не я интересуваше какво става с дука, с неговите отвратителни деца и с другите оцелели. Каза на Играчката:

— А сега към Шангри Ла!

Епилог

Майлоу се събуди с необичайно гаден махмурлук. Болката го риташе отвътре по главата, в устата имаше странен вкус. Чудеше се защо. Не беше препил с вино предишната нощ. Изпъшка и протегна ръка към Тайра. Поне за малко можеше да го отвлече от неприятните усещания.

Ръката му не я напипа. Отвори натежалите си от съня очи и видя, че тя не е в леглото. Той седна раздразнено. Нямаше никакъв признак, че е някъде наоколо. А знаеше, че трябва да поиска разрешение от него, за да излезе от стаята.

— Тайра? Къде си? — повика той.

Май пак щеше да се наложи да й даде урок. Мисълта за това веднага го ободри.

Измъкна се от леглото и се залюля, притиснал с длани главата си, почака тревожещата го болка да утихне.

— Тайра! — викна ядосано.

Не последва отговор. Отиде до банята и рязко отвори вратата. Празна. Същото беше в кухнята и хола. Тази кучка си е позволила да излезе от апартамента! Заслужаваше да й съдере кожата от задника!

Тръгна тежко към изхода… и спря. Устата му се отвори от изумление. Нормалната врата, направена от някаква лека пластмаса, беше изчезнала. Мястото й заемаше врата от метал. Нямаше дръжка.

Майлоу пристъпи до нея и я бутна. Не помръдна, стори му се здраво заклещена.

— Ашли! — извика той. — Майната му, какво става тук?

Ашли не се обади. Той още дълго крещя и към нея, и към Карл, но никой не отговори. Започна да рита вратата, заблъска по нея с юмруци.

Отварянето на прозорче го свари неподготвен. Лицето на Шан, мъжа от Минерва, му се усмихваше снизходително. Онзи беше сред малцината, на които беше позволено да останат в Небесния Ангел.

— Това няма да ти помогне — каза той на Майлоу. — Тя няма да те пусне да излезеш.

— Какви ги говориш? Какво става? — настоятелно попита Майлоу.

— Това ти е наказанието — каза Шан. — Ашли вече не те харесва. Особено след като си я заплашил, че ще я унищожиш. Ти ще останеш тук. Ще виждаш само мен. Тя махна всички звукови и визуални системи от твоето жилище. Отрязан ти е достъпът до нея и Карл. Когато припасите в твоята кухня свършат, аз ще ти нося храна.

„О, Боже!“, просъска Майлоу. Трябваше да очаква нещо подобно. Но поне тя не го уби, нито го изхвърли на земята. Господи, тази тъпа, смахната електронна кучка! Сигурно е накарала Шан да сложи приспивателно във виното му снощи и докато се е търкалял в несвяст, тя е сменила вратата.

— Къде е момичето? — попита Майлоу. — Къде е Тайра? Не може ли поне тя да ми прави компания?

Шан поклати глава.

— Ашли ти я взе и ми повери грижите за нея. Отнасял си се твърде зле с нея. Много време ще й трябва да се съвземе.

Майлоу го гледаше в безмълвна ярост. Да му вземат жената, за да я получи този кротък скапаняк от Минерва! Поредният налудничав каприз на Ашли.

Помъчи се да овладее гнева си. Не е нужно да влошава положението си още повече. Възможно най-спокойно той каза:

— Чудесно, но колко ще продължи тази глупост? Кога ще мога да изляза оттук?

— Никога — каза Шан и трясна прозорчето.

Джон Броснан

Краят на небесните господари

(книга 3 от "Небесните господари")

Глава първа

Около 250000 мили над Земята, Майлоу Хейз, седнал насред тясната си килийка, четеше научно-фантастичен роман от началото на двадесет и първия век. Беше му попаднал случайно, докато ровеше безцелно из древните хранилища на Центъра. Учуди се, че книгата е избегнала вниманието на Отците. Не че в нея имаше нещо непристойно (за съжаление), но Комитетът на Отците отдавна бе забранил и след това унищожил всички художествени произведения, които не съответствуваха на строго определените догми или „не възвисяваха и не обогатяваха духа в преклонението му пред Божието величие“. А това означаваше, че всичко, което съдържаше дори намек за развлекателност, независимо дали беше книга или запис, беше изчезнало. И този роман със заглавие „Трилион истории за светлина и любов“ не беше особено забавен, но след продължителната диета на религиозни трактати и технически справочници Майлоу се радваше, на разнообразието. Бе написан във времето, което по-късно получи ироничното прозвище „Ерата на оптимизма“. Явно тогава поне на пръв поглед, светът е имал достатъчно поводи за оптимизъм — най-мръсното столетие от всички, двадесетото, отминало най-после; светът не срещнал края си заедно с края на второто хилядолетие; Съединените щати и обновената Русия сключили съюз, а науката все пак успяла да се справи със СПИН 1992 г. Изглеждало, че за света ще настъпят и по-добри времена, благодарение на науката като цяло и особено на достиженията в микробиологията. Заради този нов ореол на науката и технологиите наричали периода и „Втората епоха на Просвещението“. Към края на двадесети век невероятно нараснал броят на всякакви смахнати вярвания — астрология, Нова ера, хомеопатия, спиритуализъм, окултизъм, геизъм, холистична медицина, „природосъобразно“ хранене, прераждане, ароматотерапия, НЛО, „екополитика“ и какво ли не още… Увеличавали вниманието си и фундаменталистите в световните религии. Но в първите години на двадесет и първи век, когато науката сякаш била на път да прогони отдавнашните проклятия като болестите, гладът и дори старостта, суеверията поне за малко не тежали толкова на човешкия ум. И наистина, науката постигнала целите си, а тълпите приветствали учените като богове… После започнали генетичните войни…

Самите генетични войни не били причинени от учените. Виновни били хората, които контролирали учените. Държавници и ръководители на всевластните по онова време Генетични корпорации. Хората като Майлоу.

Майлоу се развесели от забавното съвпадение — първата част на романа се развиваше в космическа станция, подобна на тази, в която живееше. Подобна поне по конструкцията си. И двете бяха с дължина към четири мили, въртящи се изпъкнали метални цилиндри. В романа станцията служеше като база за строителите на огромен междузвезден кораб. Създаваха го, за да полетят към източника на сигналите, идващи някъде от сърцето на галактиката. А самите създатели на кораба бяха сбирщина от млади, идеалистично настроени и влюбени в свободата безсмъртни. По нищо не приличаха на хората, с които Майлоу беше принуден да съжителства в своята космическа станция Белведере, които пък представляваха сбирщина фанатични християнски фундаменталисти, винаги сексуално незадоволени заради своите задушаващи морални норми. Раздразнението, което предизвикваха у Майлоу, стигаше до крайност.

Разбира се, Майлоу знаеше как се е стигнало до сегашното положение, но от това не му ставаше по-лесно да го понася. Обитателите на такава станция, отрязани от ресурсите на планетата, трябваше да се съобразяват с твърде строги правила, за да оцелеят. В Космоса смъртта винаги се навърташе някъде наблизо, дори само едно безгрижно действие можеше да застраши съществуването на цялата станция. А религиозният фундаментализъм винаги е бил действено средство за строго ограничаване в поведението. За да се наложи той, помогнали и емоционалните травми на първите обитатели на Белведере, принудени да станат свидетели на Генетичните войни. Светът бил отровен от изкуствено създадени епидемии и други ужаси, измислени от генинженерите. Човекът и неговата Наука опустошили планетата Земя. И християните в Белведере решили, че оцелелите са длъжни да изкупят това ужасно оскърбление към Бога. В твърде разгорещените страсти по онова време тази идея си намерила подходящата почва. Майлоу добре си спомняше онези дни, по-точно неговото първо „аз“ ги помнеше. На него не му оставаше нищо друго, освен да носи товара на спомените.

Майлоу дочете романа. Изключи екрана, облегна се на твърдия стол и разтърка очите си. За съжаление тайнствената чужда цивилизация се оказа прекалено доброжелателна. Би го разсеяло да почете и малко описания на битки и кървища. Пак се наведе напред и чрез своя терминал уведоми Центъра, че романът съществува сред записите и трябва да бъде поставен на вниманието на Комитета по цензурата. Майлоу не направи това с желание, защото сега сигурно щяха да изтрият романа, но нямаше избор. Центърът отбелязваше всичко, което правеше Майлоу и ако той не беше донесъл на Отците за случката, компютърът щеше да направи това.

Погледна часовника. Каещата се грешница трябваше да дойде след минута-две. Той я очакваше с удоволствие. Тези изповеди бяха сред малкото достъпни му развлечения. Яденето и ярките сънища бяха останалите. Алкохолът и всички предизвикващи приятни усещания наркотици, разбира се, бяха забранени.

Тя дойде точно в определеното време. Той знаеше, че така и ще стане. Тя влезе, облечена в неизменната безформена тъмносиня работна дреха. Сведе глава. Майлоу се поизправи на стола. Знаеше, че й се струва внушителен.

— На колене, сестро Ана.

— Подчинявам се, братко Джеймз — отвърна тя, докато се отпускаше на колене пред бюрото му.

— Погледни ме в очите — заповяда той.

Тя вдигна глава и неохотно срещна погледа му. Беше млада, почти красива и една от най-добрите му студентки. Като неин наставник той трябваше да изслушва и изповедите й. Допълнителна привилегия на ранга му. Случаи като този бяха една от редките възможности мъж и жена да останат насаме. Всъщност не напълно — Центърът наблюдаваше всяка тяхна дума или движение. Ако само докоснеше сестра Ана с пръст, щяха да го изхвърлят навън през най-близкия въздушен шлюз, но без скафандър.

Повече от век физическият допир между мъжете и жените беше забранен в Белведере. Това правило се нарушаваше само в случаи на крайна необходимост. И разбира се, всичко, свързано с размножаването, беше оставено на съответните лаборатории. Допускаше се физически допир между хора от един пол, но и при най-малката проява на сексуалност в него, наказанието следваше бързо и безмилостно. Забранена беше и мастурбацията, в станцията нямаше място, където някой да се укрие от вечно дебнещите сензори на Центъра, така че малцина се изкушаваха да нарушат забраната. А на мъжете не се позволяваха даже нощните полюции. Предвиденото за тях наказание не беше много строго — унизително признание по публичния комуникационен канал и шест удара с пръчка по дланта. Майлоу можеше напълно да владее тялото си и никога не му се случваше такова нещо, но иначе признанията и боят с пръчки бяха всекидневие.

— Имаш ли за какво да се покаеш, сестро Ана? — сурово попита той.

Бледите й бузи леко порозовяха.

— Аз… аз… да, братко Джеймз.

— Започвай тогава.

Дишането й се ускоряваше.

— Аз… срамувам се, братко Джеймз.

— Знаеш, че трябва да ми кажеш, сестро Ана. При това от тебе се иска пълна искреност. Не може да остане нищо скрито. Бог ни гледа и слуша. — „Да не говорим пък за Центъра и чрез него Отците“.

— Отново ме споходиха лоши мисли. Опитах се да ги пропъдя, но не можах.

— Разкажи ми за тях.

— Беше през онази нощ. В моята ниша в спалното помещение. Не можех да заспя. Не съм искала да мисля за такива неща. Като насън беше… нищо не можах да направя.

— Не ме лъжи — предупреди той. — Искала си да мислиш за това.

— Не!

— Сама знаеш, че си искала. А сега ми кажи какви бяха тези мисли.

— За някакъв мъж. Влезе в спалното помещение и тръгна право към моята ниша. Не различавах лицето му, но когато дойде наблизо, видях, че не е облечен…

— И какво почувства?

— Уплаших се.

— Казах ти да не лъжеш!

— …и се развълнувах — забързано добави тя. — Не исках да е така, но се развълнувах.

Майлоу се приведе незабележимо към нея и увеличи своето отделяне на феромони десетки пъти. Скоро това мощно химическо послание насити въздуха на килията. Бързо последва реакцията на момичето. Лицето й се зачерви още повече, дишането зачести.

— Продължавай.

— Влезе в моята ниша. Тогава видях, че неговия… неговото нещо е станало дълго…

— Сестра Ана, ти си студентка по медицина. Знаеш научния термин.

— Неговия… ъ-ъ-ъ… пенис.

Трудно се удържаше да не се разсмее. Горкото момиче. Само защото учеше медицина, тя въобще знаеше нещо за мъжките полови органи и за отдавнашните, забранени начини за разплождане. Повечето хора в Белведере живееха в пълно сексуално невежество. Имаха в изобилие сексуални желания, но не и знания как да ги задоволят.

— После какво стана?

Очите й бяха притворени, гласът задъхан.

— Дръпна одеялото ми… чак до стъпалата… После той… той хвана нощницата ми и я дръпна нагоре… над краката ми… над… корема… над гърдите… чак до гърлото.

— Значи беше гола пред погледа му?

— Да…

— Ти не извика ли, не се ли опита да избягаш?

— Не, братко Джеймз.

— И после?

— Сложи ръце на бедрата ми… и ме разкрачи. Покатери се на леглото ми и… застана на колене между краката ми. Пипаше ме… — Тя потрепери.

— Продължавай, сестро Ана.

— Все ме опипваше… на различни места. После легна върху мен, притисна ме с тялото си… и вкара своя… пенис в мен… и… — Очите й съвсем се разтвориха. Майлоу усили отделянето на феромони. — Той… го вкарваше и изкарваше…

Не е лошо, каза си Майлоу, за момиче, което е чуло една-две кратки, сухи и нарочно неясни лекции за техниката на половия акт.

— И на тебе ти харесваше? Усещането беше приятно, нали?

Тя вече се задъхваше. Пъшкаше. Той можеше да помирише възбудата й. Почти я усещаше на вкус.

— Да… хареса ми.

— И дори сега, когато говориш за това, пак ти е приятно, нали? Ти съвсем ясно си спомняш как е било…

— Да! Да! Да! — Тя отметна глава и се разтрепери. — Ох! — Опитваше се да потисне своя оргазъм, но не можа.

Тръпките по тялото й спряха след малко. Лицето на Майлоу, запази суровото си изражение, но вътрешно той се усмихваше тържествуващо.

Момичето сведе поглед. Сълзите й капеха на пода. Прикри лицето си с длани.

— Много съм разочарован от тебе, сестро Ана — каза той с леден глас. — Знаеш какво те чака, нали?

— Да, братко Джеймз — Гласът й се чуваше неясно.

— Публично признание, безмилостно бичуване от Майката, отговаряща за твоето спално и поне две седмици в пълна изолация.

— Да, братко Джеймз. Съжалявам. Не разбирам какво ми стана.

— Късно е да съжаляваш. Ще трябва да съобщя за случилото се. Върви в спалното и чакай!

Тя стана и, избягвайки очите му, припряно излезе от неговата килия.

Щом вратата се плъзна на мястото си, Майлоу наистина трябваше да се пребори със себе си, за да спре усмивката. Още усещаше миризмата й да се носи из въздуха. Всичко стана чудесно. Точно пред шибаните сензори на скапания Център успя да изнасили жена. Е да, с „дистанционно управление“, но си оставаше изнасилване.

Замисли се колко ли време е минало, откакто истински се е любил с жена. Май повече от сто години. Можеше да се каже, че вече доста е чакал.

Последната му партньорка беше тогавашната му съпруга — Рут. Преди декрета, който прекрати връзките между мъжете и жените. Рут отдавна умря. Беше достигнала пределната възраст преди около двадесет години. Преживя и допълнителните три години над двестагодишния предел, една съвсем не лоша премия. Но за съжаление й се наложи да ги прекара в тази дупка. Но пък и тя накрая бе станала налудничаво религиозна.

По един или друг начин Майлоу беше прекарал в Белведере повече от двеста и осемдесет години, макар че физически беше на сто и шестдесет. Разбира се, първите сто и двадесет години преживя в оригиналното си „аз“ на Майлоу Хейз, после в спомените му имаше празнина от около петнадесет години. Периодът на съзряването на тялото…

Тогава му се беше сторила добра идеята да остави „присадъка“ в Белведере, преди да тръгне с експедицията към колониите на Марс. При пристигането си в Белведере като беглец от Генетичните войни Майлоу носеше фалшиви документи за самоличност, но в тях беше посочена истинската му възраст тогава, четиридесет и осем години. Сто и двадесет години по-късно, навлязъл в последните десетилетия от живота на Висшия стандарт, той започна да се тревожи. Защото Майлоу Хейз беше безсмъртен. И ако не умреше според „схемата“, тоест по всяко време след навършването на двеста години до пет години след това, властите на Белведере нямаше да се забавят с екзекуцията му, също както веднага биха го убили, ако научеха, че той е Майлоу Хейз.

И затова първият Майлоу Хейз започна да измисля планове. Той сам предложи да участва в експедиция до колониите на Марс, като знаеше, че за него това пътешествие трябва да бъде еднопосочно. Щеше да отстрани по един или друг начин другите членове на екипажа и да размени самоличността си с най-младия от тях. И после, вече на Марс, щеше да поиска политическо убежище. Пререканията между Белведере и марсианските колонии не спираха, затова той беше сигурен, че ще удовлетворят молбата му.

Но месец преди тръгването той избра жена, за която беше уверен, че е в годината си за забременяване. Казваше се Карла Глайк и работеше в групата за рециклиране на водата. Тогава Центърът още не надзираваше всичко и всички, Майлоу лесно влезе в инсталацията, когато Карла дежуреше сама, упои я и я оплоди със своя ембрион-клонинг. Сегашният Майлоу не помнеше това — спомените му спираха до две денонощия преди тези събития, но помнеше плановете и самото му съществуване доказваше, че първият Майлоу успешно ги е осъществил.

Не помнеше нищо и от последвалите петнадесет години. Един ден се събуди и се намери в болнично легло. Дълго беше объркан и стреснат, бавно се ориентираше в останалото. Не му трябваше много време, за да дойде и съжалението, задето беше оставил „присадъка“ в Белведере. Онзи Майлоу знаеше, че клонингът ще има неговите спомени, но не предполагаше, че „присадъка“ ще бъде и точно копие на неговото „аз“. Той си беше направил сметката да отлети до Марс, а не да остане хванат в капан при фундаменталистите в Белведере. И разбира се, беше отлетял на Марс. Този Майлоу знаеше, че погледнато формално, не е истинският Майлоу. Но за нещастие това не променяше нещата…

Преструваше се, че страда от пълна загуба на паметта (всъщност не лъжеше), постепенно си създаде представа какво се е случило през тези петнадесет години. Оказало се, че съпругът на Карла Глайк е стерилен и макар че тя, естествено, непрекъснато защитавала невинността си, приписали й изневяра. Осъдили я на смърт. Майлоу не беше научил, че нейният мъж е стерилен. Но това отклонение се срещаше доста често в Белведере и другите орбитални станции заради пропуски в защитата от излъчването. Пък и да знаеше, с нищо не би променил плановете си.

Майлоу, или Джеймз Глайк, бил отгледан в държавния детски дом. По всички показатели изглеждал нормално дете, но растял забележително бързо. Кротък и послушен, малкият Джеймз бил едва ли не модел на идеален гражданин, рядко се налагало да прилагат спрямо него вразумяващи мерки. Навлизайки в юношеството, той отрано проявил склонност да се занимава с медицина. И точно по време на лекция, преди три седмици, внезапно припаднал. Нито лекарите, нито единствената работеща медицинска машина на станцията успели да обяснят причините за дълбоката кома, в която потънал Джеймз.

Майлоу реши да продължи заниманията с медицина на Джеймз Глайк. Това не можеше да затрудни някогашния президент на Генетична корпорация. Напротив — оказваше се трудно да скрие истинската задълбоченост на знанията си. Трябваше да си остане образцов гражданин на Белведере, колкото и да беше различна личността, обитаваща отсега нататък тялото на Джеймз Глайк.

Но и външният му вид се промени. След няколко месеца косата му опада напълно, а едното му око, преди това синьо, стана зелено. Вече съжаляваше за тази приумица на първия Майлоу. Не мина много време и някой забеляза приликата между него и един от доброволците за експедицията към Марс. Името, което онзи Майлоу беше използвал от деня на пристигането си в Белведере, беше Виктор Париш, сега всички разбраха с кого Карла Глайк е извършила своя грях. Но този Майлоу имаше късмет — Отците на Белведере не виняха децата за греховете на родителите им. Освен това всички в Белведере смятаха, че Виктор Париш е загинал заедно с останалите по време на злополучния полет до Марс. Името на единствения оцелял беше Лен Гримоуд и Майлоу предполагаше, че това трябва да е първия Майлоу, чийто план да премахне другите членове на екипажа явно беше успял. Помнеше, че първото му „аз“ смяташе да смени самоличността си с тази на Гримоуд, защото по време на полета онзи едва бе навършил тридесет и седем години. И това означаваше, че марсианският Майлоу пак е достигнал „опасната възраст“. Той в Белведере се чудеше, без много да го е грижа, как „оригиналът“ отново ще скрие своето безсмъртие.

А самият той, след сто четиридесет и пет години все по-тежка скука, понякога изпъстрена с тайни победи — подобни на днешната, също трябваше да решава този проблем. Пред другите бе навършил сто и шестдесет години, вече се налагаше да помисли как да се измъкне от Белведере. Но възможностите за избор не бяха богати — някоя от останалите три станции или Марс. Би предпочел марсианските колонии, но ако успееше някак да се добере до тях (а не виждаше начин за това), щеше неизбежно да се сблъска с първия Майлоу, който, стига да беше още жив, не би му се зарадвал. Двамата мъже с поразителна прилика, и двамата плешиви и по едно зелено и синьо око, естествено биха привлекли съвсем ненужно внимание. Както и да е, все още разполагаше с няколко години, за да намери действително решение на проблема си.

Сега по-трудно би се измъкнал от Белведере — само специално обучена група мъже имаше право да обслужва и да пътува с корабите, предназначени за поддържане на връзките с другите станции. Те не само живееха отделно от другите граждани, за да се премахне възможността да заразят белведерското общество с последиците от твърде честите си контакти с неблагочестивите жители на другите станции. Бяха и скопени. Това неприятно обстоятелство беше основната причина Майлоу да отлага опита си за бягство, докато не стане неизбежен. Предстоеше му да измисли как да преодолее и тази трудност.

Майлоу представи на Центъра отчета си за нещастната сестра Ана и пак погледна часовника. Наближаваше времето за вечеря. Канеше се да стане от стола си, когато от терминала се чу силно бръмчене. На екрана се появи лице. Устата на Майлоу пресъхна. Това беше един от Отците. Но не кой да е от тях, а самият Отец Маси, най-старшият. Вдъхващият страх патриарх на Белведере. Какво искаше от Майлоу? Дали Центърът е разгадал играта му със сестра Ана? Ами ако сензорите са засекли повишеното отделяне на феромони? Но преди поне не бяха успели. Ако Майлоу беше способен да изпитва страх, сега щеше да се чувства ужасно.

— Братко Джеймз, приготви душата си да понесе удара — каза Отец Маси, безмилостните му очи сякаш се впиваха в Майлоу от екрана.

— Слушам ви, Отец Маси, какво се е случило?

— Приемаме радиосигнали от Земята.

Глава втора

В мигащата светлинка на грубо направената газова лампа групата напрегнато се взираше в пластмасовия лист, разпънат върху масата. Върху листа бяха приблизително очертани долните секции на „Господаря Монкалм“. Групата се състоеше от четирима мъже и две жени. Носеха дрехи, съшити от всякакви кожи. В склада беше студено. Ашли беше изключила отоплението в целия кораб, заедно с осветлението.

— Значи се разбрахме? — попита Жан-Пол. Пак посочи коридор „Д“ на долната палуба. — Там ли ще започнем отвличащата атака?

Другите кимнаха.

— Това е най-подходящия път да се доберем до пункта за управление — каза Клод. — Ако хвърлим всички до последния човек в едно нападение там, Ашли няма да има избор — ще прати всички оцелели паяци в коридора, за да пазят входа на пункта за управление.

— Да се надяваме — каза Доминик. Тя погледна неспокойно Жан-Пол. — Ако дори един паяк е останал при компютрите, когато Жан-Пол влезе…

Той й се усмихна ободряващо, макар че същият страх сякаш дереше с нокти мозъка му.

— Не се тревожете, знаем как ще постъпи — каза той колкото можа убедително. — Знаем колко паяка извадихме от строя досега, значи са й останали между девет и единадесет работещи.

— Ако правилно сме оценили колко от проклетите неща е имала в началото — мрачно се обади Ерик.

— Какво друго ни остава, освен да вярваме в това — каза Жан-Пол. Така беше. Той огледа поред лицата им. — Вашите бойци готови ли са?

Те пак кимнаха.

— Всички и всичко ще хвърлим в този коридор — добави Клод. — По дяволите, този път имаме шанс да се справим!

Всички промърмориха нещо одобрително, но Жан-Пол знаеше, че никой не вярва в успеха. Прекалено много опит бяха събрали в борбата с паяците. В теснотията на коридорите даже един-единствен робот беше прекалено опасен. Жан-Пол се изправи. Време беше да свършат.

— Хайде, да се захващаме с това — каза той.

Докато другите един по един се измъкваха от малката зала, Доминик дойде при него.

— Страхуваш ли се? — меко попита тя.

— Можеше и да не питаш — каза той и я погали по бузата с върха на показалеца си. Тя хвана ръката му.

— И аз също се боя — каза тя, целуна го и се притисна в него.

След малко той се дръпна.

— Време е, да вървим.

Обърна се и започна да събира екипировката си. Излязоха заедно. Клод чакаше отвън, държеше дебела намотка въже. Жан-Пол каза на Доминик:

— По-добре да побързаш, за да настигнеш групата си.

Тя кимна, погледна го безмълвно и се отдалечи тичешком. Жан-Пол и Клод тръгнаха припряно към своята цел — малка открита палуба в долната част на корпуса. Жан-Пол излезе треперещ от студ на палубата, опитваше се да не мисли колко невероятно трудна е неговата задача. Ако се провалеше — край на борбата. Макар че хората бяха превзели по-голямата част от огромния въздушен кораб, той все още беше под контрола на Ашли, онази луда компютърна програма. Навсякъде, където минаваха изтръгваха нейните сензори, но тя все пак управляваше повечето основни функции на кораба. Не можеха да се надяват, че тя няма да забие „Господаря Монкалм“ в някой хълм, ей така, от скука. Трябваше да я премахнат. Докато тя не изчезне, хората нямаше да бъдат нищо повече от бълхи в козината на гигантски звяр.

Жан-Пол надникна през парапета. Летяха на голяма височина, това обясняваше и студа. Под себе си не виждаше нищо, освен плътни облаци. Стомахът му се сви, но той се ухили на Клод и весело каза:

— Този път ще стане!

Клод му помогна да пристегне ремъците и провери дали са здраво завързани импровизираните „котки“, които той сложи на ръцете и краката си.

— Когато стигнеш, дръпни здраво три пъти…

— Знам, знам! Няма нужда да ми напомняш. Аз измислих този план, нали така?

Клод като че се обиди и Жан-Пол веднага съжали за думите си. Нервите на Клод бяха не по-малко обтегнати от неговите.

— Не се тревожи! — каза той. — Няма да съсипя всичко накрая.

Той погледна извиващия се нагоре корпус. Тук и на всички други достъпни места по корпуса сензорите бяха методично изтръгнати. За съжаление надолу, където трябваше да отиде той, все още имаше действащи сензори. Трябваше да ги избягва. Дълбоко си пое дъх, нагласи предпазните очила и се прехвърли през парапета. Клод беше завързал края на въжето за една тръба, готвеше се да го отпуска по малко, докато Жан-Пол слиза.

— Щом свърши това, ще се натряскаме жестоко — каза той на Клод, смъкна се надолу и се опита с ритник да забие една от котките в корпуса.

Срещна съпротива. Покритието на външния корпус не беше направено от метал, но все пак беше достатъчно здраво. Опита пак. Този път наточеното острие, вързано за обувката му, се заби. Ритна и с другия крак. Отново успех. Но от многобройните предишни опити знаеше, че му предстои дълга и уморителна работа.

— Довиждане — извика на Клод и площадката се скри от погледа му.

Опитваше се да не мисли за нищо, освен монотонните усилия на слизането. Да измъкне острието на дясната обувка от корпуса, да забие и него; по ред следваше „котката“ на дясната ръка…

Често спираше и поглеждаше надолу, търсеше сензорите. Щом забележеше някой от тях, щеше да му се наложи да се придвижи настрани, преди да продължи надолу. Вече пълзеше под много остър наклон, скоро щеше да заприлича на муха, лазеща по таван. Направо усещаше как притеглянето дърпа тялото му към земята, как напряга остриетата, които единствени несигурно го задържаха върху корпуса. Въпреки студа потта заливаше лицето му, накрая се принуди да спре и вдигна очилата на челото, защото се замъглиха. Знаеше, че ако падне, въжето ще го спаси и Клод ще го издърпа, но това би означавало неуспех на атаката. Той не би имал сили да повтори слизането.

Преживя твърде неприятен момент — за да избегне два сензора, трябваше да мине между тях, върху малкия стъклен купол, покриващ един от лазерите. Ако Ашли забележеше движението, свършено беше с него. Стори му се, че тези няколко метра му отнеха много време, но за късмет куполът остана мъртвешки спокоен.

Пак спря и погледна надолу. Зад извивката на корпуса вече се виждаше дъното на пункта за управление. Време беше за сигнала. Измъкна една от ръцете си, хвана въжето и сякаш натежал като олово, дръпна рязко три пъти. Изви очи към часовника си. 12 и 40 минути. Сега щеше да чака.

Отгоре се чу като удар първият вой на пожарната тревога, включена от Клод за групите нападатели. Битката за коридор „Д“ щеше да започне скоро.

Боляха го ръцете и краката от напрежението, лицето и пръстите му бяха изтръпнали от студа. Жан-Пол можеше само да се надява, че ще успее да продължи спускането. Изчака нетърпеливо да минат десет минути и мъчително поднови пълзенето с гърба надолу. Опитваше се да си представи какво става сега в коридор „Д“…

Най-после стигна прозрачния мехур, обърна се и погледна вътре. Въздишка на облекчение. Нямаше паяци. Но трябваше да се оправя бързо. Ашли вече го е видяла и е извикала помощ. Едва откачи една от бомбите си от ремъците, залепи намазаната с восък основа във вдлъбнатината, където стената на пункта срещаше корпуса, и издърпа предпазителя. После с лудешка бързина запълзя към задната част на пункта за управление. В трескавите си усилия не заби достатъчно дълбоко една от „котките“ и тя внезапно изскочи. Ако не се беше задържал с другата ръка, сега щеше вече да виси под корпуса.

Успя да се добере до целта си. Отвсякъде безмилостно пробляскваха лазери. По никакъв начин не можеха да се насочат под толкова остър ъгъл, че да го улучат. Ашли, която непременно го е забелязала, предприемаше отчаяни, налудничави действия. Добър знак.

Трясък! Взривът не беше силен, но все пак достатъчно мощен. Той запълзя обратно по прозрачния мехур. Имаше само още една бомба — теглото им не позволяваше да вземе три — и ако първата не беше разбила стената на пункта за управление…

Но видя, че е успял. Чудесна голяма назъбена дупка. Отблизо чуваше как вятърът свири в нея, а все още не се появяваха паяци. Стигна до дупката. По-внимателно, каза си, не прибързвай. Би било много глупаво точно сега да направи грешка и да падне. Бавно се промъкна вътре и чак тогава си позволи да скочи на пода. От напрежение коленете му се подгънаха и му се зави свят. През свистенето на вятъра чуваше пронизителния глас на Ашли:

— Копеле гадно! Изчезвай! Ще те убия за това! Изчезвай!

После чу тропота на метални крака. Обърна се навреме — роботът-паяк вихрено се носеше надолу по спиралната стълба. Макар и още замаян, той измъкна тръбната пушка изпод ремъците и се прицели. В оръжието имаше само един заряд… не биваше да греши… Божичко, това нещо се движи толкова бързо! Натисна спусъка. Силен удар, последван от взрив. Нещо прелетя край бузата му. Очите му се насълзиха. Когато можеше пак да вижда ясно, пред него имаше само димящи парчета от паяка. Освободи втората бомба от ремъците и тръгна към компютъра.

— Не идвай насам, неблагодарен лайнар! Отдавна трябваше да ви стоваря на земята, както направиха другите Ашли с техните мързеливи безполезни тъпаци. Махай се! Спри или ще разбия кораба!

Подът под краката му се разтресе силно, носът на кораба се накланяше надолу. Жан-Пол все по-трудно се задържаше на крака, но успя да се добере до компютъра. Прилепи намазаната с восък бомба към пулта.

— Ашли, сега ще отидеш там, където трябваше отдавна, ама много отдавна да си отишла — с наслаждение каза той, докато издърпваше предпазителя.

Запълзя, за да се прикрие в предната част на пункта за управление, а Ашли викаше:

— Не бива да правиш това! Без мен никога няма да се справите с кораба!

— Правили сме това преди, можем да опитаме отново! — отвърна той, докато залягаше зад едно от овехтелите кресла на рулевите.

В този миг пак чу метални стъпки. Надзърна над облегалката на креслото. Още два паяка идваха по стълбата. Скочиха на пода и се втурнаха право към укритието му. Той наведе глава и зачака кое ще се случи първо — взривът или смъртта му.

Буум!

Този път, в затвореното пространство, взривът беше страшно силен. Ушите му звъняха, от киселия дим очите му пак не виждаха добре, но той се надигна да погледне. Компютърният пулт беше разпран като тенекиена кутия, от вътрешността му изригваше дим. Двата робота се плъзнаха покрай него и се блъснаха в пулта на рулевите, после замряха. Не помръдваха повече. Той беше успял. Призракът на отдавна мъртвата Ашли беше изтръгнат от машината. Изправи се с мъка и се огледа. Пунктът беше засегнат зле. Като че имаше доста повреди. Надяваше се поне старата система за управление да работи, но за да разбере това, трябваше да изчака специалистите. Наклонът на пода не намаляваше. Ашли беше насочила носа на кораба към земята. Той се вгледа през прозрачната стена, но плътните облаци не позволяваха да се види нищо.

Шум отгоре. Възбудени гласове. Викове. Забързани стъпки по спиралната стълба. В пункта за управление нахлуха хора — оглеждаше изцапаните и често кървящи лица, търсеше Доминик. Не я виждаше. Но забеляза Ерик, после Марсел. Дойдоха при него с широки усмивки на лицата. Ерик го прегърна.

— Ти го направи! Кучи син такъв! Ама ти наистина го направи!

— Е да — разсеяно каза той, още търсеше с поглед Доминик. — Да благодарим на Бог, всичко стана, както го планирахме. Как беше горе?

И двамата направиха гримаси.

— Направо кървава баня. Паяците ни сечаха като месомелачки. Вече бягахме, когато чухме втория взрив и те замръзнаха на място — каза Марсел.

— А Доминик?

Мъжете пред него се спогледаха и Ерик се реши да говори.

— Съжалявам, Жан-Пол. Тя нямаше късмет. Но всичко стана бързо. За секунди. Аз видях.

Жан-Пол въздъхна на пресекулки и се извърна. Сякаш подът изчезна и той пропадна някъде. Разтърси глава. Видя, че инженерите са дошли и вече оправят уредите за управление. Тръгна към тях.

— Ще можете ли да оправите бъркотията? — попита с глас, който му се стори непознат.

Един от инженерите го погледна през рамо и усмихнато каза:

— Никакви проблеми, Жан-Пол. Щом изключим всички връзки на компютъра, ще поемем управлението. Само след няколко минути. Е, ще бъде трудничко да се справяме само с ръчно управление, но… — Той сви рамене.

Жан-Пол пак се загледа навън в сивотата на облаците. Виждаше само лицето на Доминик. Трепна, когато някой обгърна с ръка раменете му. Беше Ерик.

— Жан-Пол, съжалявам за Доминик — каза той. — Но има и нещо, което би трябвало да те прави щастлив.

— И какво би могло да е това? — горчиво попита Жан-Пол.

— Как какво, ами че ти вече си Небесен Господар!

Глава трета

Трудно е човек да нарушава старите си навици, особено ако е толкова стар, колкото беше Лон Хедън. Високият слаб мъж с наситено кафяв тен на кожата, който оглеждаше небето със силен бинокъл, наскоро беше навършил двеста години. Както обикновено той се взираше в небето над океанската повърхност, макар че вече няколко години минаха, откакто местният Небесен Господар — „Ароматният бриз“, се беше появил за последен път.

Бяха чакали повече от година след смразяващото идване на кораба за събиране на данъка, за да се съгласи всеки в общността Палмира, че нещо трябва да се е случило с Небесния Господар. Надяваха се, че се е сблъскал с някаква фатална злополука, може би е попаднал в ураган, който не е могъл да избегне и е бил унищожен. Някаква част от съзнанието на Лон Хедън също вярваше в това, но той освен това добре помнеше колко хитър и безпощаден беше военачалникът Хорадо, повелителят на „Ароматния бриз“, затова се съмняваше, че такъв човек може да бъде победен, дори от силите на природата.

А в света имаше и други Небесни Господари, рано или късно някой от тях щеше да дойде, за да запълни мястото, освободено от изчезналия „Ароматен бриз“. Но когато настъпваше този час, нашественикът и неговите обитатели щяха да срещнат съсипваща изненада. Отсъствието на „Ароматния бриз“ позволи на Палмира да си поеме дъх, да събере сили и да се разшири значително и — поне така се надяваха — да създаде средство, което можеше да унищожи всеки Небесен Господар.

Лон свали бинокъла и обходи с поглед града, спретнато подреден навсякъде около него. Чувстваше спокойно задоволство, докато разсеяно оглеждаше здравите, боядисани в бяло къщи, изградени от дърво и тухли, и пищните тропически градини, с техните палми и кокосови дървета. Толкова много бяха направили през годините, напук на неуморно настъпващата пустош… и на Хорадо.

През цялото време, докато Хорадо властваше над нея, Палмира беше не това, което изглеждаше. Отдавна беше успяла да измами своя реещ се в небето Господар — общността беше много по-голяма, отколкото той си мислеше. Привличаше като магнит от много време насам бегълци и от континента, и от островите, но и за да запазят в тайна истинския брой на обитателите й, усърдно копаеха под земята, имаха обширни помещения за жилища… и за промишленост. В това беше другата тайна на Палмира — техниката, с която разполагаше, несравнимо изпреварваше равнището на другите земни общности.

Палмира беше разположена на източния бряг на големия северен полуостров на островния континент, наречен някога Австралия. Самият полуостров бил част от щата Куинсленд, който пък после получил името Ноширо — австралийците трябвало да предадат този щат на Япония. Това била цената за защитата от опита за индонезийско нахлуване в началото на двадесет и първия век. В онези древни времена в околността имало доста голям град — Кейриз (по-късно преименуван на Масуда), но сега не можеше и следа да се намери от него.

Капакът в пода на наблюдателната кула се надигна. Лон се обърна и видя Лил Уивър да се катери към площадката. И той като Лон беше между шестимата сменящи се управители на Палмира, всеки имаше власт над общността за период от шест години. Лил беше започнал своето управление преди по-малко от година. Времето на Лон трябваше да дойде след цели единадесет години, но той щеше да е умрял, много преди това.

— Така си и мислех — че ще те намеря тук! — Изпъшка Лил. Изкачването до площадката не беше леко. — Не знам защо си опъваш нервите. Нашият радар може да е грубичко направен, но си върши работата.

— Така е, така е — уморено се съгласи Лон. — Но нали ме познаваш.

Лил мина откъм страната на Лон, подръпна своя саронг над шкембенцето си и се облегна на парапета.

— Вярно е, познавам те. По-добре ли спиш вече

— Не — призна си Лон. — Снощи май не ми се събраха и два часа.

Лил го стрелна с поглед.

— Лон, трябва да се научиш на смирение. Безполезно е да се бориш с неизбежното.

— Все това ми казваш.

Лон не успя да прикрие горчивината, която непрекъснато тровеше душата му.

— Трябва да се уповаваш на Бога.

— Е добре де, нали знаеш какво мисля за това.

Лил въздъхна.

— Но и ти знаеш, че няма да се откажа. Ще те накарам да видиш истината, преди да…

— Преди да умра? Тогава най-добре да побързаш — сухо каза Лон. — Всеки миг мога да се превърна в труп.

— Но пък би могъл да живееш още цели пет години.

— Неточно. Ако съм страхотен късметлия, ще живея още четири години, девет месеца и тринадесет дни.

— О, значи броиш всеки ден…

— Навършването на двеста години чудесно напряга умствените способности.

— Лон, погледни нещата откъм добрата им страна. Преживя хубави години… е, сравнително. Погледни само какво направи за Палмира през живота си.

— Но още толкова много трябва да се направи! Имам нужда от време. Много време!

— Нима би предпочел да живееш в онези древни времена, когато човек е можел да се надява само на някакви си седемдесет-осемдесет години? А в края на дните си трябвало да се примирява с ужасното грохване на тялото си. А ти и сега си здрав мъж, който физиологически е на тридесет и пет…

— И който не е чудно да умре, преди слънцето да е изгряло утре. Може би щях да се чувствам по-добре в древните времена. Може би тогавашните старци с техните съсипани, пълни с болка тела са приветствали облекчението, носено от смъртта.

— Аз поне знам какво бих предпочел — каза Лил. — Ние умираме бързо, спокойно и безболезнено.

— Лесно ти е да говориш! Само на сто и двадесет си. Почакай да стигнеш до моята възраст. Проклети да са онези генинженери! Защо не са били по-гъвкави в ограниченията за продължителността на живота?

— Лон, но нали и ти познаваш историята. По онова време са били истински щастливи да продължат човешкия живот до двеста години, плюс може би още до пет. Населението растяло непоносимо. С по-дълъг живот ресурсите на света бързо биха се изчерпали, дори през Златния век.

Лон се разсмя и посочи натам, където зад обработените поля на Палмира се простираше огромният пуст остров.

— И къде е сега това гъмжило от хора? Трябвало е малко повече да мислят за бъдещето.

— Лон, говориш нелепости, сам знаеш това. Планетата в момента едва може да поддържа и останките от населението си. И ще става по-лошо. Пустошта настъпва навсякъде. Виж ни положението — зад гърба ни е земната пустош, а пред нас — морската. Ако не се случи някаква внезапна промяна, човечеството е обречено.

Помълчаха навъсено. Пчела с размерите на малка птичка влетя в кулата. И двамата рязко се дръпнаха от посоката на полета й. Накрая пчелата излетя навън. Лон каза:

— Все още ли няма отговор на нашите радиосигнали?

И без да пита знаеше. Ако имаше отговор, Лил би подскачал от вълнение, но въпросът се беше превърнал във всекидневен ритуал.

— Проверих по пътя насам. Нищо. Сега опитваме на друга честота. Откакто монтирахме новия предавател, минаха месеци.

— Добре де, на заседанията на съвета достатъчно си приказвахме за възможните причини — може горе да няма живи, може нашите уреди да не са достатъчно чувствителни, за да уловят техните сигнали… или пък те просто не искат да говорят с нас.

Лил сви рамене.

— Има и още една възможност — никой горе не преслушва всички тези честоти. Вероятно орбиталните станции поддържат връзка помежду си, но с насочени лъчи с много малка дължина на вълната. След вековете радиомълчание на Земята защо на някой би му хрумнало, че ще получи сигнали оттук?.

— Но те би трябвало да знаят, че тук долу все още има живи хора. През нощта могат да видят с телескопите си светлините на град като този.

— А ти откъде знаеш, че не сме последната оцеляла общност на цялата планета? — попита Лил. — Както и да е, те са решили, че долу не може да има работещи радиопредаватели.

— Ама ние имаме…

— Да, но заради уникално стечение на обстоятелствата — напомни му Лил.

— Може и да не е чак уникално… а онези сигнали, които хванахме в началото…

Лил помрачня.

— Да. Това си е загадка.

Тогава дълго засичаха слаб сигнал на ниска честота — откъси от разговори. Предположиха, че предавателите се намират на доста голямо разстояние. Но истински ги озадачи това, че и двамата събеседници разговаряха с неотличимо еднакви гласове. Женски гласове. А понякога им се струваше, че не са само две. И всички се наричаха една друга Ашли.

— Но нали от известно време не хващаме тези предавания.

— Това нищо не доказва. Може би вече са извън нашия обхват. Преместили са се. И по това мога да съдя, че са Небесни Господари.

— Небесни Господари с работещо радио? — Лил разтърси глава. — Не мога да повярвам.

— Няма значение, не ми се вярва и нашият SOS към небето да промени нещо. Да възлагаме цялата си надежда на чудесно спасение отгоре… — Той наведе глава. — Все едно да чакаме манна небесна. Ако някой още живее в станциите, собственото му оцеляване сигурно е достатъчно голям проблем, не би си създавал главоболия, като помага и на нас. И то ако там е оцелял някой. Вероятно в онези станции и колонии има само множество вехти скелети.

— Лон, станал си циник и песимист, разбираемо е в твоето… ъ-ъ положение, но това ти пречи да бъдеш обективен.

— Както на тебе ти пречи оптимизмът — отвърна Лон. — Мислиш си, че горе има процъфтяваща цивилизация, която се простира от орбиталните станции до марсианските колонии. Страхувам се, че те очаква горчиво разочарование.

— Е добре, ще видим, Лон, ще видим… А, я погледни! — Той сочеше брега. — Един от гмуркачите се връща. Може да е апаратът на Айла.

— Да, трябва да е нейният — съгласи се Лон, докато гледаше как се вдига портата във вътрешната защитна стена.

Не след дълго можеха да различат тътрещия се на веригите си гмуркач в плиткото. Изпълзя на брега и на покрива му се отвори люк. Появи се човешка фигура. Той нагласи бинокъла си на фокус. Да, беше Айла. Висока стройна жена в мокър подводен екип. Късо отрязана черна коса. Плъзна се надолу по корпуса на гмуркача и махна с ръка към тях. От толкова далече не би могла да ги познае, но тя знаеше, че по това време той би трябвало да е в кулата. Тя започна да смъква мокрия си екип, а от люка се подаде фигура в същото облекло, но по-ниска и набита. Джулай, най-добрата приятелка на Айла и дъщеря на Лил. След тях се измъкна Кел, който имаше кръвта и цвета на някогашното първоначално население на островния континент. Те също смъкнаха екипите си. Лон видя как тримата се втурнаха към водата да измият потта и миризмите от дългото пътуване в горещата кабина на гмуркача.

— Тези безгрижни идиоти, да зарежат машината на открито — промърмори той. — Трябваше да я закарат направо в укритието.

— О, престани да се тревожиш за всичко — подкачи го Лил. — И не се опитвай да скриеш чувствата си. Знам колко се гордееш с Айла. Всъщност сега е незаменима. Никой не може като нея да се разбира с морските хора.

— Джулай също добре се справя с това — дипломатично каза Лон.

— Вярно, но не като Айла. Тя наистина постигна забележително добри отношения с тях.

— Така е — съгласи се Лон, без да сваля бинокъла от очите си.

Гледаше дъщеря си. Колко приличаше на майка си вече — същата маслинена кожа, същите огромни и леко извити очи, наследени от някой японец в рода им. Но освен радостта, с която я гледаше, изпитваше неизкоренима тъга. В нея беше другата причина така да мрази наближаващата си смърт. Не беше честно да му остават толкова малко години с нея. А той искаше и да знае какво е бъдещето й. Искаше да знае дали тя има бъдеще…

Водата се стичаше по кръглото лице на Джулай. Тя посочи кулата.

— Баща ти е, нали? Както винаги.

Айла кимна с усмивка и пръсна Джулай в лицето.

— И може би се оплаква на този с него какви безгрижни глупаци сме, та не закарахме гмуркача право в укритието.

— Нали ти казах, че това трябваше да направим — сериозно отбеляза Кел.

— Ох, и ти си същия! — извика Айла и започна да пръска него. — Още се тревожите за Небесните Господари. Какво пък, аз не вярвам да са останали Небесни Господари. Всички са се разпаднали от старостта на малки парченца, които са се пръснали по земята.

Засмяното лице на Кел се сви. Той поклати неодобрително глава и се обърна към хоризонта.

— Да, аз съм като баща ти, Айла. Тази опасност все още съществува. Ако не се върне „Ароматният бриз“, ще го замести някой друг Небесен Господар. — Погледна през рамо към тях с големи, тъмни и много угрижени очи. — Знам това, Айла.

Глава четвърта

Джан приклекна и се загледа в пингвините. Навсякъде около нея те продължаваха ритуалите на общуването си, но дали се караха или се ухажваха Джан не можеше да разбере. Когато я заболяха краката, тя стана и се протегна. Стараеше се да не плаши животните с бавните си движения, но те и без това се държаха, сякаш тя беше невидима. Тя вдигна поглед към яркосиньото небе, после с нежелание го премести към Играчката, легнала върху леда на около петдесетина метра. Джан реши да се връща в Шангри Ла.

Минаваше внимателно сред тълпите пингвини и размишляваше върху факта, че човекът — не, мъжете толкова отдавна бяха изчезнали от отново чистата бяла пустиня, че птиците ги бяха заличили от своя списък на заплашващи живота организми.

— Връщаме се — заповяда на Играчката, щом се вмъкна в кабината. — По най-дългия път.

Нямаше нужда да бърза. Както всеки ден.

— Разбира се, Джан — отговори Играчката и затвори люковете.

Машината веднага с бръмчене се издигна във въздуха. Джан не харесваше нейния женски глас, твърде много й напомняше за Ашли, макар и да знаеше, че не съществува никаква прилика — Ашли беше компютърен запис на човешка личност, докато Играчката си беше „чиста“ компютърна програма.

Джан гледаше на обзорните екрани прелитащите под нея бели полета на Антарктида. Играчката се носеше над тях само на няколкостотин стъпки. Тук-там от леда стърчаха останките на някогашни селища. Едно време тези съоръжения, част от огромни минни комплекси, се издигали нависоко, но ледът почти ги покриваше днес. След години щяха да изчезнат. Джан искаше да заповяда на Играчката да отлетят към някое друго място, но първоначалната програма на компютъра бе възстановена и машината можеше да се движи само в ограничен район — замръзналият континент и крайбрежните му води.

Шангри Ла, и иронично самонареклите се Елои, се намираше под необозримия леден шелф Рос. Пингвините, които допреди малко Джан разглеждаше, живееха на срещуположния бряг, който някога бил под управлението на Норвегия и се наричал Земя на кралица Мод. Но даже и по този обиколен маршрут Играчката стигна до шелфа Рос за петнадесет минути. Устремно премина над леда, стигна до открита вода и се гмурна надолу. След това Играчката се върна назад под леда към огромното метално кълбо на Шангри Ла и се плъзна в своя док зад двойния корпус на убежището. Джан изчака да бъде изпомпана водата от дока и излезе, без да отвърне на вежливото сбогуване на Играчката. Качи се с асансьора до етажа, където живееше заедно с Робин (знаеше, че истинското му име е Рин, но винаги наум го наричаше Робин).

По пътя към жилището си срещна в коридора двама Елои. Те се държаха за ръце. Усмихнаха й се сънливо. Тя им се озъби. Елоите наистина я отчайваха и вбесяваха така, както Робин я беше предупредил. Затворени завинаги в малките си лични светове, в които единственото достъпно им чувство беше тихото блаженство, те предразполагаха за общуване не повече от мебелите наоколо.

Тъкмо преди да влезе, пред вратата се появи холографският образ на една от програмите. „Той“ беше Дейвин, любимецът на Робин.

— Сега пък какво има? — грубо попита тя.

Той й се усмихна и каза:

— Само исках да те предупредя, че Рин спи.

— Той все това прави, нали? Но не се тревожи, ще се постарая да не вдигам шум, докато мина под душа и се преоблека. А сега мога ли да вляза?

— За неговото пълно възстановяване е много важно да почива повече — кротко каза Дейвин. — Ти защо не отидеш в залата за отдих, докато той се събуди?

Джан го изгледа ядно. Елоите наистина я вбесяваха, но тукашните компютърни програми заедно с холографските им изображения я дразнеха и объркваха не по-малко. Знаеше, че и те както Играчката по нищо не приличат на Ашли, но и това не й позволяваше да се чувства спокойна с тях. Контактът с Карл, компютърната програма, която се намираше в биософтуера на Ашли, бе съвсем прост и откровен. Карл беше въплътена логика, машинен интелект, но тези програми в убежището бяха очовечени до крайност. Всъщност те имитираха човешки личности така, че чак вдъхваха страх, но Джан се съмняваше дали тази привидност е истинската им същност. Подсъзнателно не можеше да им се довери, дори въпреки факта, че им дължеше живота си. Можеха толкова лесно да я изхвърлят от убежището, когато Играчката долетя обратно с нея и смъртно ранения Робин.

Тя въздъхна.

— Добре де. Ще отида в залата за отдих. Кажи на Робин къде съм, щом се събуди.

Дейвин кимна и изчезна. Джан се качи на следващия етаж, където беше разположена залата за отдих на тукашните „хора“. Самотен гол Елои седеше до декоративния басейн и гледаше обикалящия из него шаран.

— Какво би казал за една партия билярд? — попита го Джан със сарказъм.

Елоят обърна към нея мечтателната си усмивка. „Гадни малки безполови призрачета“, изруга тя наум. Само като си помислеше, че този тук някога е бил истинско човешко същество, учен от Старите времена, който вместо да опита да поправи причиненото от Генетичните войни, избрал да се потопи в своята лична безкрайна нирвана…

Тя поне беше опитала, каза си Джан. Майко Богиньо, с какви усилия! И до какво я доведоха те? Отначало враждебност, а после… нищо. Доста й провървя, че още беше жива. Може би все пак Елоите са били прави…

Джан свали дебело подплатените си дрехи и по бельо се настани в едно кресло. Избра си стар филм. Помириса недоволно подмишницата си и заповяда на глас да започне прожекцията. Историята беше на лента с плоско изображение, комедиен трилър от началото на двадесет и първия век. Частен детектив беше нает да преследва собствения си клонинг, който междувременно си беше сменил пола. Филмът, наречен „Да срещнеш готина мацка“, беше към края си, когато Робин влезе. Не беше съблякъл нощницата си. Усмихна й се нежно, дойде и разроши косата й, после предпазливо се отпусна на близкия диван. Тя спря филма и отиде при него. Седна на дивана.

— Как си?

— Чудесно. Само съм малко уморен.

Тя се наведе, притисна се в него и силно го целуна по устните. Той сякаш отвърна на целувката, прегърна я, но ръцете почти веднага се отпуснаха. Тя се дръпна и го погледна в очите. Изглеждаше смутен.

— Извинявай, Джан.

— Няма нищо — каза му тя, опитваше да скрие разочарованието си.

Тя протегна ръка и пипна между краката му през плата на нощницата. Нищо. И все пак той можеше да получи ерекция, въпреки липсата на тестиси. За да бъде компенсирана тя, простатата му бе променена, за да дава на организма му нормални количества тестостерон. Но нещо не беше наред. Няколко пъти опитаха да се любят, но съвсем незадоволително. Ако трябваше да бъде честна, беше си пълен провал.

Още не можеше да разбере защо медицинската машина не му създаде нови тестиси. Медицинската програма й беше обяснила, че е възможно да бъде взета клетка от която и да е част на човешкото тяло и след като бъде променена нейната ДНК, от нея да бъде отгледано ново око, или ръка, или черен дроб, или каквото и да е, но с този процес не се създавали органите за размножаване. Джан не схвана логиката на това ограничение и напомни на програмата, че в убежището има запас от сперматозоиди и яйцеклетки и било съвсем просто да създадат ембрион, от който да вземат необходимите клетки. Медицинската програма й отговори, че Етическата програма не позволява това.

В края на краищата, точно заради правилата за работа с ембрионите, заложени в Етическата програма, на Робин било позволено да се развие в нормално човешко същество, а не в Елои. И точно това събуждаше у Джан смътни подозрения към Етическата програма, но не можеше да си изясни в какво надушва нещо гнило. Тя си припомни, че дори за Майлоу изглеждаше странно тези свръхинтелигентни програми да допускат генетично „отклонение“, каквото според тях беше Робин, и то поради случайна грешка.

Джан стана от дивана и погледна Робин отгоре надолу. Колко различен беше сега от онзи жизнен, вълнуващ млад мъж, който й се беше представил в Небесния Ангел и беше предложил услугите си, а после и любовта си. Сега в него нямаше страст. Нямаше дух. Когато гадната кучка принцеса Андреа го кастрира, беше му отрязала не само тестисите.

— Трябваше да дойдеш с мен на разходка с Играчката — каза му тя. — Въздухът беше прекрасен. Щеше да е добре за тебе.

— Толкова уморен се чувствах днес — отговори той. — Може би някой друг път.

— Разбира се — каза тя. И добави: — Слизам долу да си хвърля един душ и да сменя дрехите. Ще се видим на вечеря.

Той я дари с бледа усмивка и кимна.

Под душа тя мислеше само за скуката на своя живот в убежището. Разбира се, другата възможност би била смърт в разрушения магазин, ако Играчката не беше дошла в последния миг да ги спаси. Тя равнодушно се запита какво ли е станало с дука и останалите, особено с онези две негови ужасни деца, които се опитваха да я убият. Но най-много я интересуваше какво прави Майлоу. Сега би трябвало да е израснал напълно и да е загубил всякаква прилика с нейния син Саймън, чието тяло открадна безмилостно. Поне тя се надяваше да е така. Горкичкият Саймън…

И горкичкият свят, сега Майлоу и Ашли се бяха съюзили и имаха не само Небесния Ангел, а и останалите Небесни Господари от флотилията. Майлоу. Как го ненавиждаше. Беше й отнел всичко, дори сина. А сега имаше сила да завладее целия свят…

Каквото бе останало от него.

Глава пета

Майлоу Хейз лежеше гол в мръсното легло със сплетени под главата пръсти, очите му като че гледаха в някаква точка отвъд тавана. Сега беше спокоен. Както през последните три месеца. Дълбоките драскотини по стоманената врата, заедно с дупките в стените, се бяха появили там в първите дни на неговото затворничество. След като окончателно се отказа от тези безсмислени пристъпи на ярост, каза си да използва ума вместо тялото. Непременно щеше да открие начин да си върне благосклонността на Ашли…

И смяташе, че вече е намерил решение на своя проблем. Идеята му хрумна преди седмица и от тогава я разчленяваше на най-малки подробности, пак я събираше в едно цяло, докарваше я до съвършенство. Сега беше готов да приложи плана си.

Търпеливо изчака часовникът да покаже 18 часа, тогава стана от леглото, вдигна от пода подноса с празните чинии и чаша и застана пред вратата. Почти незабавно прозорчето на вратата се плъзна встрани и Шан надзърна през него. Майлоу вдигна подноса към отвора. Шан го пое и Майлоу му каза:

— Трябва да говоря с Ашли. Важно е.

— Знаеш, че и дума не може да става за това — отговори Шан с безизразен поглед. За момент изчезна от погледа на Майлоу, докато се навеждаше да остави подноса от обяд и да вдигне другия с вечерята.

Майлоу не посегна към подноса.

— Казах ти, че е важно. И то за Ашли. Тя ще поиска да говори с мен, щом научи за какво мисля.

— Тя не иска никога повече да те слуша — каза му Шан. Не можа да скрие злорадството в гласа си.

Майлоу удържа гнева си. Ако нещата тръгнеха според плана, щеше да разполага с предостатъчно време да си разчисти сметките с този скопен тъпанар от Минерва.

— Ти просто предай съобщението ми на Ашли — невъзмутимо настоя той. — Кажи й, че имам нещо от жизнено значение за самата нея.

— Нищо няма да направя за тебе, Майлоу — каза Шан. — Не и след това, което причини на Тайра. А сега вземи подноса.

Майлоу все така се правеше, че не вижда този поднос.

— За твое добро е да предадеш молбата ми на Ашли. Ако научи някога, че ти си й отнел шанса да живее отново в истинско тяло, да бъде истински човек, ще побеснее, нали знаеш.

Шан се смръщи кисело.

— Какви са тези приказки? Как би могла отново да стане човек? Невъзможно е.

— Аз пък вярвам в обратното. Измислих начин тя да се сдобие с ново тяло. И ти трябва да й кажеш това.

Шан помисли няколко секунди и завъртя глава.

— Глупости! Ти би обещал какво ли не. Само за да можеш пак да говориш с нея, да опиташ и да я убедиш пак да те освободи. Но аз не искам да ти помагам. Сега вземай подноса или гладувай!

Този път Майлоу протегна ръце и го взе. Шан се канеше да дръпне капака на мястото му, когато Майлоу му каза:

— Чакай, Шан!

— Сега пък какво искаш? — попита онзи подозрително.

Майлоу му се усмихна и каза:

— Предай най-сърдечните ми поздрави на Тайра.

Шан трясна капака.

Майлоу усмихнат се върна на леглото. Сега беше заложил всичко на предположението, че Ашли е запазила някакво присъствие в стаята му. О да, още в първия ден на затварянето му тук Шан беше казал, че Ашли е заповядала на паяците да махнат всички сензори, но и от самото начало Майлоу не вярваше Ашли да се е лишила от удоволствието да гледа и слуша страданията му. Ако грешеше, можеше да смята плана си за спукан балон.

Не му се наложи да чака дълго. След няколко минути чу шум зад вратата. После вратата се плъзна със съпротива настрани. През пролуката се промъкна робот. Кълбовидното му тяло затупурка с паешките си крака към леглото. Майлоу го наблюдаваше спокойно.

— Здрасти, Ашли — каза той.

Паякът спря пред него.

— Майлоу, ако това е поредният ти номер, ще те изкормя — каза Ашли през паяка.

Майлоу седна на леглото.

— Значи Шан ти е предал моето съобщение?

— Няма значение как съм научила какво му каза. Просто ми обясни как мога отново да стана човек. Имаш тридесет секунди да ме убедиш.

Майлоу се усмихна. Беше познал. Оставила е сензори в стаята. Кротко каза:

— Не е нужно да прибързваме. И престани да ме заплашваш, защото няма да ти кажа важната за тебе новина.

— Майлоу!…

— И преди да започна, искам да поставя условията си…

От високоговорителя на робота се чу клокочене.

— Условия? Какви са тези условия! Не съм ти дала право да искаш каквото и да било!

Той сплете пръсти зад главата си и се отпусна на леглото.

— Щом не си склонна да сключим сделка, можеш да си вървиш. И не забравяй да затвориш вратата след себе си.

Този път роботът засъска, после каза:

— Добре, печелиш… засега. Какви са ти условията?

— Ами за начало искам си свободата да се движа из кораба.

— Ще имаш свободата си, но зависи какво ще ми кажеш. Друго?

— Този чеп, Шан, трябва да стане мой личен роб.

— Аз и без това смятах да го накажа. Да… става.

— И си искам момичето.

Това условие беше посрещнато с мълчание.

— Ашли?

— Първо ми кажи как мога да стана човек отново.

Майлоу се поколеба, но каза:

— Така да бъде — той стана от леглото и закрачи из стаята. — Едва ли си забравила нашия неканен гост Робин и неговата чудесна машина?…

— Естествено, не съм забравила.

— Между другото, засичала ли си я някой път след внезапното й отлитане?

— Не — отсече Ашли и нетърпеливо добави: — Казвай най-после!

— Би трябвало също да си спомняш, защото сигурно си подслушвала всичките ни разговори, неговото описание на живота в Шангри Ла с тези чудати Елои?

— Да, да. И какво?

— А помниш ли, че той спомена за запаси от човешки яйцеклетки и сперматозоиди в онази станция?

— Ами… май си спомням. Защо?

— Точно за това ти говоря! Оттам ще получиш новото си тяло!

С вдигнат лазер паякът се втурна към него и го затисна в един ъгъл на стаята.

— Ашли, какво?…

— Може вече и да не мисля толкова ясно, колкото преди, но още не съм станала идиотка! — извика тя. — Какво ми пука за замразена сперма и яйцеклетки в скрита под водата станция някъде си към Южния полюс? Отговаряй бързо, Майлоу, преди да съм ти направила малка операция на очите!

Той вдигна ръце пред себе си.

— По-леко! Нека ти обясня.

— Давай.

— Онази станция е претъпкана с нови технологии. Тамошните интелигентни, саморазвиващи се програми ще могат да ми предоставят необходимите уреди, за да прехвърля записа на твоята личност от биочипа в новороден, празен откъм съзнание мозък.

Ашли помълча, докато осмисли казаното, после попита:

— А това възможно ли е?

— Разбира се. Няма проблеми, стига да разполагам с нужната техника.

— Ясно!… — промърмори тя. — Но как ще намерим станцията? Цяла флотилия Небесни Господари е опитала и пак са се провалили.

— Защото са диваци. Ние имаме техническите възможности да открием Шангри Ла. Карл ще преустрои няколко паяка в подводни търсачи. Те ще могат да издирят станцията под леда. И когато знаем мястото, ще пробием леда с нашите лазери, така ще накараме станцията да излезе от скривалището си.

— Много просто изглежда, както го обясняваш.

— Достатъчно обмислях всичко. Довери ми се.

— Ха-ха! — Но лазерът се дръпна от лицето му.

— Е? Споразумяхме ли се?

— Ами така излиза.

— И аз имам момичето?

— О, добре де!

Майлоу се ухили.

— Ще ми покажеш ли къде живеят? Искам лично да им съобщя хубавата вест.

— Не съм и очаквала друго от тебе…

Когато влезе, Майлоу с удоволствие гледаше как пребледнява Тайра. Седналият до нея на дивана Шан само го зяпна изумено.

— Как… как се измъкна? — с треперещ глас попита Шан.

Майлоу не си направи труда да му отговори. Стоеше с ръце на хълбоците и пронизваше с поглед Тайра.

— Да, това съм аз, Майлоу. Нали пораснах, откакто се видяхме за последен път? Както виждаш, отдавна вече не съм в пубертета и ти обещавам, че ще чукам много по-задоволително от преди. Ей сега ще ти покажа…

Той посегна към нея. В същия миг Шан скочи и препречи пътя на Майлоу, който го сграбчи за гърлото. Сега беше по-висок от Шан. И много, много по-силен.

— Слушай, парцал, положението се промени. Аз казвам какво ще става и значи ти си затънал до гушата в лайна.

Повдигна го и го запрати през цялата стая.

Тайра изтича при стенещия Шан. Майлоу отиде при тях, хвана я за врата, както беше коленичила до Шан и я накара да стане. Тя се опитваше да се бори, но в хватката му беше безпомощна. Той влезе с нея в спалнята и хлопна вратата.

Глава шеста

Майлоу Хейз, или по-точно Джеймз Глайк, излезе на „повърхността“ на Белведере. Това всъщност беше вътрешната страна на дългия четири мили цилиндър на орбиталната станция. „Подът“ леко се издигаше, за да стане в далечината стена, после преминаваше в „таван“ и накрая се връщаше от другата страна. В романа, който Майлоу беше прочел — „Трилион истории за светлина и любов“, в станцията на безсмъртните имаше дървета, трева, дори малки рекички. Но около себе си Майлоу можеше да види, ако не се броят прозрачните ивици, пропускащи слънчевата светлина, само безкрайни декари унила пластмаса и метал.

На „открито“ въздухът беше не по-малко спарен, отколкото долу. Създадените преди векове бактерии в системата за рециклиране на въздуха явно бяха претърпели мутации и вече не изпълняваха функциите си със стопроцентова точност. Но Майлоу знаеше, че няма надежда този дефект да бъде премахнат, защото в Белведере бяха под забрана всички видове генно инженерство.

Стигна до най-близката спирка и след кратко чакане се качи в монорелсовата кола. Естествено, и тук имаше строга изолация на половете — мъжете в едната половина, жените в другата. Майлоу отиваше в Залата на Отците. Трябваше да се състои поредната среща за обсъждане на „Проблема Земя“. Досега не бяха решили как да отговорят на редовно излъчваните от планетата радиосигнали. Въпреки религиозните и политическите разногласия, Отците неведнъж се съвещаваха с властниците на другите орбитални станции — Круз сити, Старшайн и Караганда, които бяха също толкова стъписани от случилото се. Както и Отците на Белведере, другите властници също бяха запазили в тайна новината за сигналите, страхуваха се от нежелани вълнения. Марсианските колонии не бяха могли да уловят посланията от Земята, но бяха известени за тях и различните управляващи групи в тях също изразиха своето изумление.

Засега другите станции бяха последвали примера на Белведере и не отговаряха на хората от Земята, но Майлоу подозираше, че това единодушие няма да издържи дълго. Скоро някоя от станциите непременно щеше да изпрати отговор, макар че нямаше да бъде Белведере. Отците не вярваха, че земните хора могат да спасят душите си. А на първата среща един от Отците изрази предположението си, че всичко това е някаква хитрост на Сатаната. Хората, изпращащи сигналите, твърдяха, че живеят в район, от столетия чист откъм епидемични зарази, но може би това е само уловка, за да подмамят на Земята чистите жители на Белведере и да ги заразят с нечестиви болести. Затова и Майлоу беше поканен да участва в срещата. Искаха да чуят мнението му като главен специалист по медицина в станцията. Та нали е невъзможно човешки същества да са оцелели толкова дълго на планетата след Генетичните войни?

Майлоу се съгласи, че е малко вероятно, но очевидно не може да се каже, че е невъзможно. Вярно, досега не бяха получавали радиосигнали от Земята от векове наред, но сигурно причината е в гибелта на технологичната цивилизация, в ужасите на Генетичните войни. А човечеството като цяло не е изчезнало от лицето на Земята. Явно някои са успели да оживеят и бавно са извървели отново пътя до равнището на технологиите. По-точно, една от оцелелите общности, защото сигналите идваха от едно място. Североизточния бряг на Австралия.

Щом влезе в Залата на Отците, Майлоу усети развълнуваното настроение. Сигурен беше, че трябва нещо ново да се е случило. Щом седна на мястото си на масата, Отец Маси го изгледа и се намръщи.

— Накара ни да те чакаме, братко Джеймз!

Майлоу сведе глава и смирено каза:

— Съжалявам. Дойдох възможно най-бързо, Отец Маси.

Отец Маси изсумтя недоволно и отрони:

— А сега да се помолим…

С притворени очи и притиснати една в друга длани Майлоу се стараеше да не слуша мънкането на Отец Маси, чудеше се какво е станало. Молитвата се проточи много. Най-после Отец Маси свърши и каза:

— Тази среща може да започне. Мнозина сред вас вече знаят. Натоварен съм с неприятното задължение да съобщя на останалите, че получихме отчайващо съобщение от станцията Караганда…

Майлоу се превърна целият в слух. Всичко, способно да отчае Отец Маси, заслужаваше неговото внимание.

— Те са отговорили на сигналите от Земята — продължи Отец Маси. — Дори и в момента те говорят с хората от Земята или каквито и да са онези същества. Но ни очаква и нещо по-лошо. Имат намерението да се доверят на твърденията на земните жители, че техният район е чист от зарази. Ще изпратят кораб на Земята.

Възбудата прониза Майлоу. По какъвто и да е начин, с каквито и да е хитрости, той щеше да слезе с този кораб.

Айла чакаше нетърпеливо до гмуркача заедно с Джулай. Кел плуваше наоколо, главата му се въртеше насам-натам, докато се оглеждаше за всяка възможна опасност. Харпунът му беше готов за стрелба. Айла и Джулай не носеха оръжие. Големият бариерен риф беше естествена преграда срещу най-страшните заплахи, изпълнили световните океани. Но въпреки това главоногите, морските червеи и други големи и опасни същества можеха да проникнат във водите между Големия риф и брега. Затова и бяха нужни морските защитни стени, те пазеха крайбрежието на Палмира, в което бяха разположени рибните й стопанства.

Джулай я тупна по рамото и посочи напред, но Айла също забеляза смътните очертания на петте приближаващи тела. Айла даде сигнал на Кел и той кимна, после тя и Джулай хванаха дръжките на голямата затворена плетена кошница и заплуваха бавно към петте фигури, които бяха спрели на около четиридесет стъпки. Отблизо Айла разпозна най-едрият между тях — онзи когото беше нарекла Тигър. Той беше нещо като вожд на морските хора. Две от четиримата придружители бяха жени. Айла вдигна за поздрав свободната си ръка. Тигър също поздрави. В знак на мирни намерения гигантските нокти на ципестите му пръсти се скриха.

Айла и Джулай спряха и пуснаха обемистата ъгловата кошница на песъчливото дъно. Тя беше натъпкана с прясно уловена риба. Тигър излезе напред да провери съдържанието на кошницата, кимна доволно и махна на групата зад себе си. Двете жени изплуваха напред. Те също носеха нещо. Пуснаха го до кошницата и бързо се върнаха при двамата мъже. Айла огледа предмета и направи гримаса. Обърна озадачения си поглед към Тигър и с ръка му показа, че не разпознава нещото. Той разтърси главата — тя вече познаваше този израз на раздразнение — доплува до предмета, приведе се и натисна отстрани. Отвори се капак и най-после Айла схвана, че това е контейнер. Надникна в него. Не знаеше какво вижда, но в едно беше сигурна — гледаше някакъв вид оръжие. Тя кимна на Тигър, изрази с жест благодарността си и посегна да затвори капака. Тогава Тигър сграбчи ръката й…

Някога морските хора били създадени от генинженерите на една или няколко Генетични корпорации, за да обслужват техните подводни технологични комплекси, мините и огромните рибни ферми, съществували преди Генетичните войни. Предпочитаха по-дълбоките води, но можеха да се приспособят към всякакво налягане. Преди десетилетия групата на Тигър решила да се премести по-близо до брега, за да избяга от влошаващите се условия в открития океан. Там благоденствали някои видове, създадени с генно инженерство, но рибите от обикновените видове намалявали, а точно те били основната храна на морските хора. Намерили подслон в огромна потънала станция, която открили близо до Големия бариерен риф. В началото започнали да нападат малките рибни стопанства на Палмира, защото и край Големия риф рибата не се намирала в изобилие. Последвала война между тях и хората на брега. Глинис, покойната майка на Айла, беше успяла да примири двете раси. В пристъп на безразсъдна храброст излязла сама извън стената, за да пресрещне група нападатели и им предложила мир във вид на голямо количество риба. Морските хора приели рибата и си отишли. При следващото си идване и те носели дар, за да затвърдят мира. Малък компютър. Оказало се, че потъналата японска станция съдържала голямо количество апаратура в добро състояние, въпреки годините под водата. От малкото сведения, които Хората от Палмира можеха да получат от партньорите си, обширна част от станцията все още била херметично затворена, когато я открили морските хора. Дори след като се повредила системата за рециклиране на въздуха, японците предпочели да умрат на дъното, отколкото да станат жертва на епидемиите горе. Така започнала дългогодишната търговия между двете раси, за която сега отговаряше Айла. Водачите на морските хора, които не живееха особено дълго, ясно показаха, че ще общуват само с жени. И през цялото това време мирът не беше нарушаван. От онези дни на вражда досега нито един от морските жители не беше нападнал човек. Досега…

Айла се изненада толкова, че едва не изпусна наустника на своя акваланг. В стъписана почуда се взираше в кръглите рибешки очи на Тигър. Какво лошо бе направила? Каква незнайна забрана бе нарушила? И защо той я нападаше? А дали я нападаше? Макар че усещаше мощта на ръката му, ноктите си оставаха прибрани. Сега видя, че той сочи през рамото си, към дълбините на океана, от които беше дошъл. После показа знака за опасност. Три пъти. Пусна я, обърна се и отплува. Другите четирима го последваха.

— Това пък какво беше? — попита Кел, когато се върнаха в тясната кабина на гмуркача. — За миг си помислих, че наистина те напада. Вече щях да се прицеля, но го видях как те пуска.

Свъсила вежди Айла завъртя глава.

— Знам само, че три пъти направи знак за опасност. Това означаваше нещо много опасно. И трябва да се намира от нашата страна на Големия Риф, иначе нямаше да иска да ми каже за него. Той ни предупреди.

— Ужасно се изплаших — отбеляза Джулай и включи двигателите на гмуркача. — Преди никога не ни е докосвал. И никой друг от тях не го е правил.

— Май че ме хвана за ръката, само за да покаже колко важно е съобщението му — каза Айла.

— Но като не знаем каква точно е тази заплаха, можем ли нещо да направим? — попита Кел.

— Не знам — призна Айла. — Ще трябва да говоря за това с татко…

Още една изненада очакваше Айла на брега — там стоеше нейният баща, вместо както винаги да се качи на кулата. Беше развълнуван. Докато й помагаше да слезе от гмуркача, тя каза:

— Татко днес при размяната стана нещо странно. Тигър…

Той не й даде да довърши.

— Мила моя, имам чудесна новина! Получихме отговор от една станция!

Тя зяпна от учудване.

— Наистина?

— Да! — щастливо каза той. — И не само това, ще имаме гости!

— Разбира се, ще трябва да изпратим представител на Белведере, който да участва в експедицията от Караганда до Земята — каза Майлоу.

Всички лица около масата се обърнаха към него. Отец Маси като че не можеше да повярва на ушите си. И не само той. Секундите се точеха една след друга, най-после Отец Маси бавно каза:

— Да не те е напуснал разсъдъкът, братко Джеймз? Не искаме да имаме нещо общо с онзи прокълнат свят.

Майлоу стрелна с поглед големия метален кръст, надвиснал над креслото на Отец Маси и каза:

— Нима не е наш дълг да опознаем положението долу? А може би и онази общност има души, които не са загубили надежда да се спасят. Има и още нещо, за което да помислим. Ако Караганда реши да сключи някакъв съюз с хората от Земята, би било полезно някой да държи под око събитията.

Майлоу млъкна за да имат време да осъзнаят казаното. Доволен отбеляза умисленото изражение на Отец Маси. Така, лапна кукичката. Той продължи:

— И затова предлагам — нека доброволец измежду Отците придружи експедицията от Караганда до Земята… — Той пак млъкна, докато замре шепотът около масата. Огледа събраните хора. — Естествено, тази мисия ще е изпълнена с опасности, може би смъртта чака там долу, но каква по-голяма чест за един Отец от Белведере от тази висша жертва в името на Бог? При това съпроводена с възможността да окаже на Белведере безценна услуга?

Унила тишина се възцари в стаята. Отците се споглеждаха тревожно и объркано. Накрая всички до един се обърнаха, към Отец Маси, потънал в размисъл. Мина повече от минута, преди той да проговори.

— Колкото и възмутително да изглежда на пръв поглед предложението на брат Джеймз, смятам, че той говори разумно. Готов съм да го обмисля задълбочено. Както трябва да сторите и всички вие.

Макар и против волята си, повечето промърмориха своето съгласие.

— За кога е предвидена експедицията на Караганда? — попита Майлоу.

— След около два месеца — отвърна Отец Маси. — Смятат, че са достатъчни, за да превърнат кораба си за полети до Марс в апарат за навлизане в земната атмосфера.

Майлоу кимна. Нито една от станциите не беше запазила совалките за полети до Земята. Решили, че никога няма да им потрябват, отдавна ги бяха разглобили заради резервните части. Той се прокашля и смело срещна погледа на Отец Маси.

— Разбира се предлагам и своето участие в тази експедиция.

Реакцията на Отец Маси можеше да се предвиди. Той направи театрална гримаса на учудване и загледа въпросително Майлоу.

— Какво предлагаш, братко Джеймз?

Майлоу невъзмутимо каза:

— Казах, че предлагам и аз да участвам в това рисковано начинание. В края на краищата, след като аз предложих някой от Отците да придружи експедицията на Караганда, подходящо е да сложа и своя живот на везните.

— Но с каква цел? — попита седящият отляво Отец, надебелял и кръглолик мъж на име Шоу. Според Майлоу беше един от най-лицемерните пуяци. — Прости ми за забележката, братко Джеймз, но ти си само един от братята. Нямаш пълномощия на свещенослужител. Как би могъл да спасиш душите на онези нещастни земни същества?

Майлоу се обърна към него с усмивка.

— Вие ми простете за забележката, Отец Шоу, но сякаш не схващате причината да предложа и себе си. Не е заради хората от Земята, а заради смелия Отец, който ще пожелае да участва в мисията. Все пак, ако ме извините за тази моментна нескромност, аз съм най-добре подготвения лекар в тази станция. Ако на планетата все още върлуват зарази, моята помощ ще бъде крайно необходима на достойния Отец. — Той върна погледа си към Отец Маси. — Аз твърдо смятам, че Отецът, който се заема с тази мисия, поне заслужава да има на разположение моите умения и лекарства.

Отец Маси мълчаливо се взираше в Майлоу. През това време си играеше с брадата си, подръпваше я неспокойно. Всички Отци боядисваха косите и брадите си в сиво, за да изглеждат по-стари, да си придават по-величествен вид. Майлоу помнеше наистина старите хора и затова смяташе, че така видът им само става още по-смехотворен. Отец Маси заговори:

— Трябва да призная, братко Джеймз, че преди у мен са се появявали съмнения спрямо тебе. Нищо определено, разбира се, само смътно недоверие. Но този твой жест ме кара да те видя в друга светлина. Добре, ще приема твоето смело предложение. Ще отидеш на Земята, братко Джеймз! А сега да се помолим…

Глава седма

На Жан-Пол не му харесваше да бъде Небесен Господар. Твърде много хора му задаваха въпроси, на които не можеше да отговори, твърде много хора зависеха от него. Отговорността го притискаше тежко с всеки изминал ден. А с нея нарастваше товарът на мъката. Каквото и да правеше, не можеше да не мисли за Доминик…

Обходи с поглед хаоса в пункта за управление. Навсякъде части от разглобени уреди, плетеница от открити проводници. Въздухът звънеше от гневните гласове на спорещите инженери. Май им стигаше толкова. Групата по риболова щеше да заподскача от нетърпение. Той пристъпи напред и високо каза:

— Е, какво е положението? Ще можем ли да направим тази маневра?

Пререканията спряха, инженерите като че се подканяха с погледи кой да отговори на въпроса. Мълчаливото съгласие даде думата на ниския жилав Марсел. Той сви рамене и каза:

— Преценихме, че ще можем, но е опасно.

— Кажи ми нещо ново — уморено отвърна Жан-Пол.

Погледна през прозрачната стена — под тях беше океанът. Прескачаха от една избегната на косъм катастрофа на друга, откакто взривиха компютъра. Понякога се чудеше как още се задържат във въздуха. Няколко дни безпомощно се носиха насам-натам, а инженерите се бореха да поправят разбитата система за управление. Първоначалните им уверения, че за минути ще преминат на ръчно управление, се оказаха отчайващо безсмислен оптимизъм. Освен че унищожи програмите на Ашли и Карл, бомбата повреди цялата компютърна система, а опитите да контролират огромния въздушен кораб без нея просто пропаднаха. Все пак овладяха ръчното управление на стабилизаторите и задкрилките, но не можеха да управляват движителите и се принудиха да изключат подаването на енергия. Но така вече не можеха да поддържат и температурата в газовите секции, скоро започнаха да губят височина. Само изхвърлянето на немалко товар, съчетано с умението на рулевите, беше опазило от катастрофа въздушния кораб.

И по времето, когато инженерите успяха да включат ръчното управление на два от движителите, североизточните ветрове бяха отнесли „Господаря Монкалм“ далеч навътре в Тихия океан. Жан-Пол събра най-близките си съратници, за да обсъдят какво трябва да направят. Решиха да продължат над океана в югоизточна посока. Ако се завърнеха към Северна Америка, рискуваха да срещнат някой друг от Небесните Господари с програми на Ашли и понеже вече не можеха да разчитат на лазерната си защита (ако изобщо работеше), нямаха надежда за спасение при такъв сблъсък.

И веднага трябваше да се заемат с проблема за изхранването. Запасите бяха оскъдни и даже с ограничаване на дажбите нямаха достатъчно за населението на въздушния кораб. През последните месеци бяха загубили мнозина, но в „Господаря Монкалм“ все още живееха към осемстотин души. Тогава някой се сети за единственото достъпно решение. Рибата. За Бога, нали летяха над този проклет океан, нямаше да е трудно да слязат ниско, да спуснат товарна платформа над повърхността и да пуснат мрежи и въдици…

Да, като замисъл им се струваше много лесно, но се оказа доста по-мъчително да го приложат. Вярно, инженерите се проявиха, овладяха управлението на още два движителя и вече достатъчно добре контролираха кораба, за да се спуснат над водата. На теория.

— Е хайде — каза той на инженерите, — нека опитаме. Дайте сигнал на риболовната група.

Обърна се и отиде в задната част на пункта за управление. Пробитата от взрива дупка в стената беше криво-ляво запушена, но въздухът свистеше в процепите. Звукът приличаше на женски писък. Доминик. „Стана бързо“, беше му казал някой. Кой? О да, Ерик. Ерик, който се опита да го спре, щом каза, че иска да види тялото й. Той настоя и Ерик отстъпи. Качиха се в коридора, където бяха наредени труповете. Жан-Пол не можа да я познае, когато Ерик дръпна изцапания с кръв чаршаф от лицето и гърдите й. Да знаеш, че всичко е свършило бързо, не е особено добро утешение. Не и ако жената, която обичаш, изглежда така, сякаш е била насечена от перките на огромен вентилатор. Най-остро му липсваше нощем. Дните успяваха да го разсеят с безкрайните проблеми в управлението на „Господаря Монкалм“, но с настъпването на нощта не успяваше да удържи мислите си за нея. Спеше неспокойно. Най-ужасните мигове бяха, когато се събуждаше и протягаше ръка към нея. Първо се чудеше защо е сам в леглото, после си припомняше…

Воят на движителите се промени — „Господарят Монкалм“ бавно спря и започна отвесното си спускане към океана. Потрепери и се закова на четиристотин стъпки над повърхността. Жан-Пол наблюдаваше спускането на товарната платформа през един от големите люкове. На платформата стояха двадесетина мъже, сред тях беше и Клод, който сам предложи да ръководи групата рибари. Жан-Пол се опита да го открие сред скупчените мъже, но от такова разстояние не беше възможно. Но виждаше високите купчини мрежи, набързо изплетени през последните няколко дни.

Тук водата не беше покрита с гнусните на вид водорасли, превзели големи площи от океана. Жан-Пол предполагаше, че те задушават живота под себе си по същия начин, както пустошта правеше това на сушата. Надяваше се поне да е останала достатъчно годна за ядене риба, за да не отидат на вятъра усилията им. Платформата вече почти докосваше водата. Някой махна на техника горе и платформата спря, като се залюля на четирите си въжета. Мъжете веднага започнаха да спускат мрежите във водата. Дотук добре, каза си Жан-Пол, но все така напрегнато се взираше в смалената от далечината платформа.

— А сега тръгвайте напред, но съвсем бавно — заповяда Жан-Пол.

„Господарят Монкалм“ отново се раздвижи. Водата беше относително спокойна, но Жан-Пол се тревожеше, че ако дъното на платформата я докосне, допълнителното напрежение би могло да скъса въжетата.

Когато всички мрежи бяха спуснати, той пак заповяда спиране на кораба. Мъжете долу започнаха да издърпват мрежите. И тогава…

Водата се раздвижи точно пред платформата и рибарите нищо не забелязаха. Цялото им внимание беше насочено към задния край, към мрежите. Жан-Пол едва не извика, но в последната секунда се спря, беше безполезно.

— Обадете се в товарния хангар! — кресна той. — Кажете им веднага да вдигнат платформата!

— Но нали те още издърпват мрежите… — обади се Марсел.

— Веднага направете каквото ви казах! — гласът му се пречупи почти в писък.

Един от инженерите тичешком дойде при него.

— Виж! — Жан-Пол посочи надолу.

Огромно сиво-бяло туловище се подаваше над водата. На дължина надхвърляше платформата поне четирикратно. От водата се надигнаха пипала. Един от мъжете ги видя… предупреди останалите. Жан-Пол ги видя да скачат, сочеха и размахваха ръце трескаво. Знаеше, че освен няколко ножа нямат никакво оръжие. Трябваше да им каже да вземат пушки. Но кой би могъл да предвиди това?…

Платформата започна да се издига нагоре, но вече беше късно. Дебело пипало се увиваше по едно от въжетата. По-малки пипала опипваха краищата на платформата. Жан-Пол усещаше как трепери подът на пункта за управление.

— Света Марийо… — прошепна инженерът.

Платформата вече не се издигаше. Сега се накланяше на една страна. Едно от по-дребните пипала се уви около рибар, вдигна го и припряно го отмъкна под водата. Второ от големите пълзеше нагоре по въжето.

— Жан-Пол! — извика Марсел. — Товарният оператор казва, че не може да вдигне платформата! Онова същество тежи няколко тона! Пита какво да прави!

„Какъв уместен въпрос“, помисли Жан-Пол, докато още двама мъже бяха отнесени от платформата.

Джан седеше и си бъбреше с Дейвин. Внезапно й хрумна причината програмите да я задържат в Шангри Ла. От самото начало тя беше сигурна, че не е от милосърдие, дори не е и за доброто на Робин. Досега си въобразяваше, че въпросите им за нейното минало са обикновена програмирана проява на „вежливост“, но изведнъж всичко й стана ясно. За програмите тя беше източник на скъпоценна информация. От векове Шангри Ла си оставаше откъснат от света. А за да изпълняват основната си задача — защитата на Елоите, колкото е възможно по-добре, програмите имаха остра нужда от сведения за по-скорошни събития и сегашното състояние на планетата. Така можеха да преценят какви са вероятните опасности за Елоите.

— Какво казваше всъщност? — попита Дейвин, изглеждаше озадачен от мълчанието й.

— Извинявай, просто си припомних нещо — бързо каза тя, още ядосана на себе си, че не е видяла толкова време очевидното.

Досега описваше всекидневието в малката общност на Минерва, единственият остатък от някогашната свръхдържава на феминистки. Дейвин като че проявяваше особен интерес към мъжете на Минерва и с новото си прозрение за мотивите на програмите, тя се зачуди защо.

— Ти ме питаше за нашите мъже… какви са като личности?

— Питах те, дали и в това променено по определен начин състояние, те запазваха способността си да извършват физическо насилие? — повтори Дейвин.

— На теория не, обаче…

Тя пак се запъна, спомените се нижеха един след друг. Сякаш пак преживяваше онзи ужасен ден, в който „Господарят Панглот“ хвърли бомбите върху Минерва и Небесните воини се спуснаха с парашути да довършат касапницата. Припомни си и своето стъписване, въпреки всичко друго преживяно, когато видя неколцина от мъжете на Минерва с оръжие в ръце. Това противоречеше на всичко чуто за същността на тези мъже, след като Майката Богиня ги бе променила.

— … и накрая някои от тях се биха рамо до рамо с жените от Минерва. Предполагам, били са отклонения. Поне съм сигурна, че имаше отклонения сред мъжките маймуни, които използвахме като работна ръка. По-точно, на нито едно от мъжките шимпанзета не можехме да се доверим, щом достигнеше определена възраст. Станало беше нещо обикновено да ги затваряме след този момент в клетки и да използваме само зрелите женски. — Спомни си още нещо и се усмихна сама на себе си. — И мен също смятаха за отклонение. Заради ниския ми ръст. Бях висока колкото обикновен мъж от Минерва.

Дейвин каза:

— С течение на времето отклоненията са неизбежни заради разнообразни мутации. Но е възможно да се проектира звено за генетичен контрол. То периодично би проверявало ДНК и би възстановявало първоначалното й състояние.

Джан погледна холограмата.

— Очевидно това не е било по силите на генинженерите от ранните години на Минерва, когато са проектирали нашите мъже — каза тя. — Но какъв смисъл има тепърва да разсъждаваме било ли е възможно или не? Би трябвало вече да е твърде късно да се направи нещо, за който и да е вид на планетата… или греша?

— Не те разбирам — каза Дейвин с великолепно отмерен оттенък на невинността в гласа си.

— Трудно ми е да ти повярвам — сухо отбеляза Джан. — Само те попитах защо каза това, което току-що каза. Имате ли някакви планове за външния свят? Зная, че имате предостатъчно мощ за това.

Дейвин завъртя глава.

— Джан, и преди ти обяснявахме. Само Елоите ни интересуват. Това е основата, заложена в нашите програми. Ние нищо не можем да променим. Това, което става в света навън, наистина е ограничително, но то е извън сферата на нашите грижи. Ние съществуваме само, за да се грижим за Елоите и да ги защитаваме.

Той привидно беше искрено огорчен, поне можеше да заблуди Джан. Тя се отвращаваше от студеното, нечовешко нещо, което управляваше своя толкова убедителен човешки образ някъде от дълбините на убежището. Дълбоко си пое дъх и ядосано каза:

— Тази ваша защита бързичко ще приключи, само ако Майлоу успее да открие това местенце.

— Ах да, този твой Майлоу… твърде интересно създание.

— „Създание“ е подходяща дума за такъв като него — каза Джан. — Но не съм толкова сигурна дали е интересен.

— И твоето мнение е, че той би представлявал сериозна заплаха за нас?

— Да. Вече ти казах — Майлоу би бил сериозна заплаха за когото и да било. А щом научи от Робин за Шангри Ла, веднага започна да го разпитва подробно. Изобщо няма да се учудя, ако се домъкне на юг да ви потърси.

— Цяла флотилия Небесни Господари са търсили Шангри Ла, както ти сама ни съобщи, но те не са успели.

— Цяла флотилия овехтели въздушни кораби, управлявани от варвари. Само че Небесният Ангел не е като тях. Абсолютно нов е и разполага със страхотна система от оръжия. Управляват го програми като тебе. Майлоу също е различен. Също като тебе, не е човек.

Глава осма

Събранието беше шумно. Съвсем не всеки споделяше ентусиазма на Лил и Лон за наближаващото посещение на хората от Космоса. И най-гласовит от противниците им беше Джелкър Бенкс. Той отдавна критикуваше всичко, направено от Лон Хедън и Айла знаеше какъв е източникът на тази враждебност — беше се провалил на изборите за управляващата шесторка. Омразата му заради целия негов род, доста многоброен, и всички с фамилия Бенкс полагаха неуморно усилия да отровят живота на Хедън и неговото семейство, а то в момента се състоеше само от Айла и по-възрастния й брат.

Бенкс, заобиколен от поддръжниците си в отсрещната страна на залата, говореше. Тоест крещеше.

— И ви казвам, че може би си навличаме ужасна опасност! Откъде можем да знаем дали трябва да вярваме на онези хора от Космоса? Имаме само уверенията им, че не ни мислят лошото! А Лон Хедън и неговите приятели налапаха въдицата заедно с пръчката!

Рев от гневни викове избухна сред възбудените хора около него. Но и от други места в залата се чуха одобрителни гласове. Лил Уивър, седнал в Креслото на Управника, им махна с ръка да се успокоят и подкани Лон Хедън да отговори. Айла, настанила се в най-горния ред, гледаше как долу баща й отива. Разтревожено си помисли, че гласът му звучи още по-уморено и дрезгаво.

— Моят достоен опонент се измъчва ненужно от песимистичната си оценка за положението, а би трябвало да подскача от радост при нашия чудесен късмет. Установената връзка с нашите братя от небето означава за нас началото на съвсем ново бъдеще. И не само за нас, а и за цялата човешка раса!

Последваха ръкопляскания и няколко вика на съгласие. Джелкър Бенкс пак се намеси, макар че не беше поискал разрешение да говори:

— Ти го казваш, Хедън! Но можем ли да сме сигурни в това? Едва що се отървахме от игото на Небесния Господар „Ароматния бриз“ и ти искаш да ни натикаш в ръцете на друг завоевател!

— И каква полза биха имали онези от Караганда, ако ни завладеят? — извика в отговор Хедън.

— Същата, заради която ни тъпчеха проклетите Небесни хора — за да ги снабдяваме с храна, дрехи и останалото, което произвеждаме! — кресна Бенкс.

— А защо ще искат от нас храна или нещо друго? От векове сами си произвеждат всичко! — натърти Хедън.

— А може би им е писнало да ядат преработени лайна! На мен поне би ми омръзнало!

Репликата на Бенкс предизвика бурен кикот не само сред неговите привърженици. Хедън изчака да стихне смехът и каза:

— Говорим с тях вече три седмици. Аз самият прекарах дълги часове в общуване с различни хора от Караганда. Създадохме си достатъчно ясна представа за тяхното общество и условията в орбиталната станция. Те признават, че животът им не е разкошен, но храната определено не е проблем за тях. Генинженерните бактерии в секциите за храна все още добре си вършат работата и произвеждат голямо разнообразие от синтетични продукти от рециклирани органични вещества.

— И пак разчиташ само на техните приказки за това! — извика Бенкс.

— Вярвам им! — твърдо изрече Хедън. — Всички ние би трябвало да им вярваме. Те смятат нашето съществуване и нашето сравнително напреднало в технологиите общество за признак, че светът може да бъде спасен от бедствията, които ни донесоха Генетичните войни. Идват тук, за да изследват възможностите за това. И въпреки, че постигнахме много, ти също много добре знаеш, Джелкър Бенкс… — Той вдигна ръка и посочи Бенкс, — … че нямаме надежда да удържим срещу пустошта. Условията наоколо се влошават все по-бързо. Не е нужно да си живял дълго като мен, за да разбереш това. Без помощта на хората от Космоса ние… Палмира няма да оцелее. Само ако сме глупаци, ще отхвърлим предложението им да обединим силите си.

Айла излезе на верандата с две чаши студена бира в ръце. Някъде, из завладените от пустош земи, животно изразяваше с рев недоволството си. Като че беше гигантско влечуго. Звукът предизвикваше неприятни тръпки по гърба й. Изтегнат на шезлонга, нейният баща беше зареял поглед към мрачния океан. Тя му подаде едната чаша, дръпна шезлонга по-близо до неговия и седна. Вгледа се в баща си тревожно намръщена.

— Защо си толкова унил? Гласуваха според желанието ти.

— О, знаех си, че така ще стане. В края на краищата, Лил има правото на вето. Но ми е неприятна голямата подкрепа на Джелкър. Привържениците му стават повече, а с днешното представление привлече още от тях. Притеснявам се да не създават проблеми, когато нашите приятели от Космоса дойдат най-после.

Тя отпи от бирата.

— Ясно — каза тя. — Е, и аз се тревожа.

Той се обърна към нея.

— Заради Джелкър ли?

— О, той и гадните му роднини винаги ми създават грижи. Но този път се безпокоя, че нищо не беше казано на събранието за предупреждението от морските хора. Каза, че си се договорил с Лил да бъде обсъдено.

— Този спор за космическите ни гости отне твърде много време според мен. Но ти обещавам да говорим за това на следващото събрание.

И двамата леко трепнаха — огромно, гневно бръмчащо насекомо се блъсна в мрежата на верандата. Айла каза:

— Следващото събрание ще бъде след поне две седмици. А трябва да направим нещо сега.

— Извини ме, че казвам това, мила, но не се ли тревожиш повече, отколкото е необходимо? И така, морските хора смятат, че е възникнала нова заплаха за тяхната общност. Можеше да се очаква. Добре знаеш колко по-опасни стават океаните. Може би в района на морските хора големите червеи са станали повече. Но морските хора имат добри възможности да се защитят. Така са били проектирани. Освен че могат да се справят с естествените си врагове, дадени са им допълнително способности, за да отблъскват саботажни групи от други подводни съоръжения. Това станало, когато съперничеството между Генетичните корпорации се сгорещило прекалено. Затова на твое място не бих мислил много за тях.

— Защо тогава искат да им дадем оръжия?

— Какво? — Хедън не беше подготвен за тази изненада.

— Така е. Днес при срещата за размяна техният водач Тигър постоянно сочеше харпуна на Кел. Съвсем ясно беше какво иска. Нужни са им подобни оръжия. И то много.

— Защо не ми каза веднага?

— Нямахме време да говорим преди събранието. Исках да разкажа случката, щом стане дума за морските хора. Но нищо не казахте и аз не се обадих.

Тя сви рамене. А Хедън направи гримаса.

— Не разбирам… с тези огромни нокти като кинжали и със зъби като техните… И защо точно сега са им потрябвали оръжия? Никога преди не са искали.

— Нали точно за това мисля, татко. Тигър пак ми направи знака за опасност. Като миналата седмица. Хвана ме за ръката и посочи към вътрешността на океана. Има и нещо друго. Винаги го придружават две жени. Май са му нещо като слуги. А днес с него беше само едната.

— За това би могло да има хиляда различни причини — каза Хедън.

— Да, но взето накуп с всичко останало, струва ми се лош знак. Както и неговите белези.

— Белези ли?

— Отпред на гърдите има доста неприятни дълги драскотини. Изглеждаха пресни. Разтреперих се, защото той е почти брониран. И другите мъже имаха белези. Не знам от какво са, но не са нито от акули, нито от морски червеи.

Хедън пиеше бирата си в мълчание. Накрая проговори:

— Ти си наистина угрижена от всичко това, нали?

— Да. Но май само аз, ако не броим Джулай и Кел. Всеки път, щом се опитам да поговоря с Лил Уивър, той гледа да се отърве от мен. И ти правиш същото. Само посещението на космическите ни приятели ви занимава. Добре, знам какво историческо събитие е това, знам какво може да означава за Палмира, но не бива да пренебрегваме всички останали важни проблеми.

Той въздъхна.

— Е да, признавам — само космическите хора са ми в главата, но наистина е трудно да мислим сега за нещо друго. Това ми дава надежда, Айла, надежда. За първи път от толкова дълги години насам отново вярвам, че имаме бъдеще. Разбира се, не включвам и себе си. Говоря за тебе, за Палмира, за човечеството.

Нещо се сви в душата на Айла. Не й харесваше, когато той дори мимоходом споменаваше неотдавнашния си юбилей и какво означаваше тази дата. Никога не беше говорила направо с него, макар да знаеше — той е готов за това. Тя отбягваше и мисълта за възрастта му. Ужасяваше я сигурността, че той би могъл да умре по всяко време през следващите пет години. Тя бързо допи бирата си и стана.

— Ще си легна. Утре ще правим оглед на външната стена и искам да започнем рано. Но моля те, говори с Лил за морските хора.

— Ще говоря, мила. Обещавам ти.

— Добре.

Тя припряно се махна от верандата, даже забрави да го целуне за лека нощ.

Баща й я разтърси, за да се събуди по-бързо. В светлината на утрото той й се стори твърде мрачен, веднага я обзеха лоши предчувствия.

— Какво има? Добре ли си? — напрегнато попита тя.

— Добре съм… поне физически, но трябва веднага да станеш. Обявиха тревога.

Едва сега тя осъзна, че се чува воят на сирените.

— Да не е?…

Той кимна навъсено.

— Да, преди малко радарът е засякъл приближаването му. Все още е далече вътре в океана, но идва точно към нас. Небесен Господар е.

Жан-Пол потриваше четината, набола по хлътналите му бузи. Оглеждаше замислено разположеното на брега селище.

— Наглед добре си живеят. И този град е голям. Много по-голям от който и да е в предишната ни територия в Канада. И откакто напуснахме Канада, също не сме виждали нещо с такива размери.

До него Емил свали бинокъла от очите си и каза с трескава възбуда:

— Ако съдим по броя на къщите, населението е към пет хиляди. Има няколко малки фабрики. И твърде обширни обработени земи. Виж… — той сочеше морето под тях. — … онези съоръжения. Приличат ми на цяла система за морска защита, заедно с рибни басейни. Тези земни червеи добре си организират работата.

Жан-Пол се съгласи с Емил, който стана негов заместник след смъртта на Клод. Тази разпростряла се общност наистина изглеждаше най-добре организираната, и най-процъфтяващата от всички, които беше виждал.

— Те нямат Небесен Господар — промълви той във внезапно озарение, — отдавна не са имали. Затова са натрупали това богатство.

— Може и да си прав — каза Емил. — Но сега имат Нас. В кораба все още разполагаме с предостатъчно бомби. Ще пуснем три-четири, за да им покажем, че сме сериозни хора. После ще пратим долу голяма въоръжена група и ще отмъкнем всичко, що става за ядене.

— Да, май няма друг начин — с нежелание процеди Жан-Пол.

В предишните времена, когато „Господарят Монкалм“ и благородниците му управляваха въздушния кораб, той въобще не се замисляше за съдбата на земните жители. Естествено, презираше благородниците, но животът му на войник беше уютен и лесен. Смяташе, че е редно Небесните хора по право да властват над онези, които бяха обречени от съдбата да се борят за живота си на отровената от зарази земя. Но откакто „Господарят Монкалм“ беше превзет на свой ред и омразната програма на Ашли се настани да заповядва в него, мнението му за властниците и подвластниците се промени, дори когато трябваше да наложи желанията си на някакви земни червеи…

— Какво означава това „Май“? — с недоумение попита Емил. — Всички гладуваме, включително и ти. Я се погледни, само кожа и кости си! Да не искаш пак да ловим риба?

Не, Жан-Пол твърдо не възнамеряваше да опитват отново с риболова. Катастрофалният край на единственият им опит още режеше като нож паметта му. Прилошаваше му всеки път, щом си спомнеше как безпомощно гледаше хората си да гинат един по един в пипалата на главоногото. Неколцина още се задържаха на платформата, когато въжетата се скъсаха от напрежението и тя пльосна във водата. Жан-Пол безмълвно гледаше, докато чудовището отмъкна и последните мъже. Чак тогава каза грубо „Пуснете бомби!“ Но докато хвърлят няколко бомби в океана, гадната твар беше изчезнала и Жан-Пол се съмняваше, че са й навредили.

Усети, че Емил го е хванал за ръката.

— Всеки ден губим хора от болести и недохранване — настояваше Емил. — Да попаднем на такова място е Божи дар! Да, само Бог ни изпрати тук! И трябва да приемем този дар! Нима имаме някаква друга възможност?

— Можем да ги помолим да ни дадат храна — тихо каза Жан-Пол.

Емил го погледна ужасено.

— Скъпи ми приятелю, недояждането вече ти замъглява мозъка! Да ги помолим ли? Да ги помолим? И си мислиш, че ей така ще ни поднесат храната? Доброволно ще я дадат на Небесни хора?

Жан-Пол въздъхна.

— Няма, разбира се, ти си прав. Подгответе групата за слизане… и бомбите. Ще атакуваме колкото можем по-скоро.

Глава девета

Майлоу Хейз застана срещу групата студенти. Състоеше се от четири жени и шестима мъже. Жените седяха в едната половина на сурово функционалната лекционна зала, мъжете — в другата, разделяше ги пътека. Сред жените седеше и сестра Ана. Наказанието й чрез изолация беше свършило и тя се присъедини към групата. Упорито се стремеше да отбягва погледа на Майлоу и затова той се забавляваше, като опитваше да я изненада.

— Добър ви ден, скъпи мои братя и сестри! — весело каза той и ги дари с лъчезарната си усмивка.

Огледа ги един по един и беше възнаграден от мигновен сблъсък с погледа на сестра Ана. Видя бузите й да почервеняват, тя бързо сведе очи към здраво сплетените пръсти на отпуснатите в скута й ръце.

— С разрешение от Отците променям темата на днешното ни занимание. Ще говорим за нещо, което напълно се различава от лекциите. — Той спря, отбеляза учудването по лицата им и продължи. — Сигурен съм, че до всички вас е стигнала новината — ще придружавам Отец Шоу в пътуването му до Земята.

Всички кимнаха колебливо. Бедничкият Отец Шоу, щастливо си каза Майлоу, съвсем не проявяваше същото желание да участва в скорошната мисия към майчината им планета. Напротив — лицето му посивя като метал, когато Отец Маси го извести, че името му е било подбрано от Центъра. Явно очакваше да срещне смъртта си на планетата. Майлоу щеше да се погрижи да не остане излъган в очакванията си.

Майлоу подхвана отново:

— И тъй, днес ще обсъдя с вас някои медицински аспекти на Генетичните войни и техните последици. Я да видим, би трябвало всички да знаете причините за Генетичните войни, нали? Ти, братко Джон, стани и ни ги кажи…

Брат Джон стана. Беше твърде пълен млад мъж на около двадесет и пет години. Неговото надебеляване се струваше интересно на Майлоу, защото на теория това не беше присъщо на Висшия стандарт. Брат Джон беше живо доказателство, че сред населението на Белведере има случаи на връщане назад в развитието, както и при бактериите, изпълняващи толкова много жизненоважни за съществуването на станцията задачи. Отклонения, размишляваше Майлоу и се чудеше дали този брат Джон не е кръвен роднина на възпълния Отец Шоу.

Младежът се покашля и започна:

— Ъх, ами да, братко Джеймз. Генетичните войни били започнати от безбожните, обладани от Сатаната хора, които властвали на Земята. Искали напълно да съкрушат своите врагове. Подтиквали своите генинженери да сътворят все по-страшни разновидности на живи същества, и всички те били оскърбление за очите на Бог. Само Бог има право да твори живот и тези хора с деянията си се осъдили на вечно проклятие. За да накаже хората от Земята, Бог отвърнал лицето си от тях и планетата била опустошена от заразите, измислени от генинженерите. Но нашите праотци в Белведере били пощадени, за да могат те, заедно с хората от другите станции и колонии, да видят страшните престъпления на земните хора срещу волята Божия и да изкупят вината им…

— Благодаря ти, братко Джон. Красноречиво се изразяваш. Можеш да седнеш. — „Тъп, тлъст народ.“ — Но за да бъдем малко по-точни, трябва да кажем, че причина за Генетичните войни станали организациите, известни като Генетични корпорации. Това били огромни международни компании, които създали богатството си чрез генното инженерство, така се добрали до твърде голяма власт. Свирепо било съперничеството между злите (ха!) хора, които управлявали тези корпорации. Те си крадели генинженерите, убивали най-ценните хора на конкурентите, саботирали взаимно работата си (любимото ми занимание, с удоволствие си припомни Майлоу) и въобще водели една прикрита война. Накрая войната избухнала с пълна сила и всички все още независими държави били въвлечени в нея. На воля били пуснати биологичните машини за убийства — на земята, по море и във въздуха. Отначало всички се включили в споразумението да не прибягват до бактериологични и вирусни оръжия, но настъпило неизбежното — една от корпорациите нарушила споразумението и другите веднага последвали примера й. Така се разпространили заразите…

Проектираните епидемии, както били наричани, били разпространявани по различни начини — от хитростта до смразяващата сила. Самите те се различавали значително помежду си, някои действали бързо, други имали дълъг инкубационен период. Една от разновидностите, познати като „Черната смърт“ била подобна на бубонната чума, своята предшественичка. Предизвиквала остра треска и болезнено подуване на подмишниците, слабините и вратовете на своите жертви, тоест на лимфните им възли. Тъмните петна от кръвоизливите в кожата станали причина да й измислят това име. Новият вариант водел до смърт в сто процента от случаите и убивал болните за три-четири дни. Както и другите проектирани епидемии, „Черната смърт“ била устойчива срещу всички съществуващи тогава лекарства. Една много по-бърза зараза била наречена „Бацилът — мълния“. Това бил вирус, разпространяващ се по въздуха. Всеки в засегнатите райони се сгромолясвал на секундата, поразен от неудържими конвулсии и напъни за повръщане. Смъртта настъпвала след броени минути, жертвите се задавяли от съдържанието на собствените си кореми.

Той направи ефектна пауза и стрелна с поглед Ана. Пак я свари неподготвена. Беше пребледняла до бяло, но бузите й веднага порозовяха, преди да извърне поглед настрани. Той се засмя беззвучно и продължи:

— Имало и една много ефективна гъбична спора, също разпръсквана във въздуха, която още с първото вдишване бързо покривала лигавицата на белите дробове с гъбични израстъци, които все повече пречили на болния да диша. Обикновено той умирал за по-малко от денонощие.

Повечето от заразите били проектирани за къс живот. Те трябвало да действат само по няколко дни, след което да се разпръскват и самоунищожават. Но дали по замисъл или поради мутации, някои можели да се размножават безкрайно като съществуващите в природата бактерии и вируси. И когато Генетичните войни завършили — а те продължили само седем месеца, някои епидемии не спрели разпространението си. Нашите праотци тук, в Белведере можели само да наблюдават бавната смърт на земната цивилизация. Те, както досега и ние, смятали, че човечеството е изтрито от лицето на Земята и заедно с другите станции Белведере престанал да обръща внимание на планетата, още преди векове. Но сега научихме, че някои хора са успели да оцелеят — тези, които ни изпращат своите радиопослания. И те казват, че са напълно здрави и не трябвало да се боим от зарази. Е, аз и Отец Шоу ще научим дали е така, щом стъпим на Земята.

Един от младежите вдигна ръка.

— Да, братко Дениъл? — каза Майлоу.

Брат Дениъл заговори колебливо:

— Братко Джеймз, говори се, че всичко това може да се окаже хитрост на Сатаната. Че онези същества са прокълнати и подмамват долу хората от станциите, за да ги заразят с гибелта си.

— Е, ако така стане и ние с Отец Шоу се върнем в Белведере, засегнати от някоя смъртоносна земна болест, ще разчитам на вас, скъпи мои ученици, да употребите всички свои знания и способности — каза им той със снизходителна усмивка.

Те го гледаха стреснато. Явно шегата никак не им хареса.

Небесният Господар, който се носеше над морето странично спрямо Палмира, сега обръщаше носа си към града.

— Ето го и него — каза Хедън, който се взираше през тесния процеп в дебелата стена на бункера, служещ за команден пункт. — Дано успеем, иначе…

— Можем само да се уповаваме на Бог — каза Лил Уивър, който гледаше през подобен процеп до Лон.

— Предпочитам да се уповавам на онези снаряди — промърмори Хедън.

— Както и да е, скоро ще разберем дали твоята идея за снарядите е добра — каза Уивър. — Ще дам заповед за стрелба, веднага. — Той включи микрофона пред себе си. — Внимание, до всички батареи. Започнете стрелбата. Повтарям — стреляйте!

Палмира изглеждаше безлюдна. Улиците бяха празни. Повечето хора се скриха под земята. Но щом сянката на гигантския въздушен кораб запълзя към града, нещо се случи в шест отдалечени едно от друго места. Отлитаха настрани маскировъчни мрежи, падаха фалшиви покриви и стени и откриха шест оръдейни позиции. По трима души обслужваха всяко оръдие. Дулата се насочиха към надвисналия отгоре Небесен Господар. Всички започнаха да стрелят. Грохотът отекваше из Палмира, къщите затрепериха.

— Глупаците стрелят по нас! — извика Емил и се разсмя презрително. — Не знаят ли, че си губят времето? Нашата автоматична защита няма да им… Исусе Христе! — Беше усетил взривовете на снарядите в корпуса на „Господаря Монкалм“. Празният му поглед се обърна към Жан-Пол. — Лазерите! Не работят!

Но преди да завърши изречението, от точка над пункта за управление просветна лазерен лъч и взриви снаряд, преди да е ударил Небесния Господар. После друг лъч унищожи още един снаряд… но други снаряди минаваха през защитата и пробиваха с трясък корпуса.

— Какво става, по дяволите? — изплака Емил.

— Не знам — мрачно отвърна Жан-Пол. — Рулеви, обърнете движителите! Бързо, измъкнете се от обсега им! По-бързо!

Радостните крясъци кънтяха в командния пункт. Лил Уивър тупаше Хедън по рамото и викаше:

— Наистина стана, Бог ни помогна! Пробиха!

— Поне повечето — делово отбеляза Хедън, докато гледаше непрекъснатите взривове по корпуса на тромаво отстъпващия Небесен Господар.

Много малка част от снарядите бяха прехванати от лазерите на въздушния кораб. В себе си Хедън изпитваше безкрайно самодоволство. Не само идеята му как да надхитри автоматичната защита на Небесния Господар проработи. Той си и отмъсти.

Когато преди години „Ароматният бриз“ не се появи в очакваното време, а после тайнственото му отсъствие се проточи, Хедън предложи да използват отдиха от Небесния Господар за създаване на някаква по-действена защита срещу него. Повечето хора изразиха съмненията си. Лазерната защита правеше всеки Небесен Господар неуязвим. Системата унищожаваше наближаващите въздушния кораб обекти, ако бяха по-големи от малокалибрен куршум, освен когато бяха живи организми или в тях имаше живи същества над определени размери (предполагаха, че трябва да са по-големи от дребна птичка). Тази хуманна система беше остатък от отдавнашния период преди Генетичните войни, когато гигантските дирижабли били използвани и като евтин транспорт, и като въздушни убежища от природни бедствия. Небесните хора превзели корабите след Генетичните войни, за да избягат от върлуващите епидемии, в нито един случай не успели да си осигурят пряко управление на лазерите.

Уверен, че имат технологичните възможности да създадат не много съвършени, но разрушителни артилерийски снаряди, Хедън първо помисли дали да не сложи в тях малки животни, но един от инженерите го увери в неспособността им да преживеят достатъчно дълго, за да бъдат полезни. До момента, в който щяха да ги забележат сензорите на въздушния кораб, ускорението при изстрелването на снарядите би ги убило. Хедън не спря да си блъска главата върху този проблем и накрая му хрумна решение. В Палмира нямаше квалифицирани генинженери, но някои от техниците достатъчно добре познаваха биологията, за да поддържат работата на различните изкуствено създадени микроорганизми. Използваха ги за какво ли не — от опресняването на морската вода до производството на бира. По настояване на Хедън те го снабдиха с органичен материал, който можеше да оцелее достатъчно дълго, ако бъде подхранван редовно. Хедън и помощниците му сложиха този материал в специално приспособените снаряди. Изпитанията със стрелби показаха, че този вид живи същества може да понесе шока при ускорението на снарядите, но това още не беше доказателство, дали ще заблудят сензорите на Небесен Господар. До този ден…

— Гледайте! Запали се! — силно извика някой до Хедън.

Пламъците поглъщаха едната страна на Небесния Господар, докато той бавно обръщаше над океана. Хедън чуваше високия вой на движителите, напрегнати до край да тласкат по-бързо грамадното туловище, но вече беше късно за това. Един или няколко снаряда бяха проникнали в газова секция, запълнена с водород. А може би, предположи Хедън, в целия кораб вече има само водород. Ако предположението му се окажеше вярно, хората в кораба едва ли имаха шансове да оцелеят. Внезапно радостната му възбуда се изпари. Хора, много хора след малко щяха да загинат, и точно той причини смъртта им. И не само мъже, жени и деца също. Какво че бяха Небесни хора, вековните потисници на неговия народ, нали си оставаха човешки същества? Толкова нелепо беше хората пак да се избиват помежду си, докато светът наоколо агонизираше. Огънят се разпростираше по корпуса, един движител се откъсна и бавно премятайки се потъна във водата. Хедън се чудеше откъде се появи този Небесен Господар. Явно това не беше „Ароматният бриз“. Цветовете бяха други. Дали щеше да се чувства толкова потиснат от съдбата на обречения кораб, ако знаеше, че и безпощадният военачалник Хорадо е там? Едва ли…

— Нямаме движители отляво! — изкрещя един от рулевите. — И губим височина!

Емил се спусна презглава по стълбата.

— Жан-Пол, горе е пълен хаос! Секции три и четири горят! Какво да правим?

Вперил поглед в града, откъдето още стреляха по тях, Жан-Пол каза мъртвешки спокойно:

— Вече нищо не можем да направим. Край. Май не е било писано да бъда Небесен Господар. — И добави с по-силен глас: — Кажете на хората да скачат от кораба…

Посегна към микрофона и в същия миг се чу невероятен звук. Ударът беше толкова страшен, че го хвърли към задната част на пункта за управление. После — нищо.

— Жан-Пол! Жан-Пол! Трябва да се опомниш!

Някой го пляскаше по лицето. Той с мъка поотвори слепналите си клепачи. Ушите му бучаха. Дим навсякъде. Закашля се. Емил стоеше приведен над него. В лявата му буза зееше разкъсана дупка. Жан-Пол виждаше през нея зъбите на Емил.

— Какво стана? — изхриптя той.

— Тук избухна снаряд. Всички останали са мъртви, корабът е неуправляем. Моля те, стани… — Емил се задави, — … защото скоро ще се блъснем във водата…

Той силно дръпна Жан-Пол, който успя някак да се задържи на краката си. Подът беше остро наклонен наляво. Двамата се затътриха към стълбата. През дима Жан-Пол успя да види, че липсва цялата предна част на пункта за управление. Един от рулевите лежеше на пода — месо и кости, смътно напомнящи човешко тяло. Другият рулеви беше изчезнал, сигурно взривът го е изхвърлил навън. Прекрачиха трупа на инженер, проснат пред стълбата. За разлика от рулевият като че не беше ранен, но личеше, че е мъртъв. Жан-Пол почти успя да се хване за парапета, но мощен взрив разтърси „Господаря Монкалм“ и носът му веднага се заби надолу. И той, и Емил се затъркаляха по пода.

Жан-Пол напразно опитваше да спре неумолимото си плъзгане към дупката. Въздушният кораб сякаш се изправяше на носа си. Видя тялото на рулевия да изчезва в зейналия отвор. Чу Емил да вика нещо до него, отведнъж и той се стрелна надолу през пустотата наоколо. Запищя.

Глава десета

Небесният Ангел висеше неподвижно на около хиляда крачки над ледения шелф Рос. Денят беше чудесен, синьото небе сияеше отгоре. Няколко лазерни лъча се забиваха отвесно надолу от Небесния Ангел и над леда се кълбеше пара. В залата за управление Майлоу Хейз не можеше да сдържи разочарованието си, загледан във все по-гъстия облак пара.

— Говняна работа! — промърмори той.

— Същото е като преди — кисело каза Ашли.

— Виждам — отвърна Майлоу.

Защо не се беше сетил за тази пречка, когато обмисляше своя план? Ей така просто щели да използват лазерите, за да пробият леда? Да бе, колко лесно. Само че изпаряващият се лед се кълбеше над същото място, сгъстяваше се и в един момент лъчите се разсейваха дотолкова, че ставаха безполезни.

— Само си губим времето — каза Ашли и изключи лазерите. — Да ти е хрумнала още някоя светла мисъл? Щото дотук нищо не постигна.

— Не бих казал. Подводните търсачи свършиха работа.

— Така ли било? — сопна се Ашли. — Всички до един изчезнаха.

— Да, ама изчезнаха в този район… под ледения шелф Рос. Значи тук трябва да е разположена станцията. — Той махна към неугледната белота от сняг и лед. — Тук някъде е, под леда.

— Значи тук някъде — саркастично повтори Ашли. — Великолепно, само че площта на този леден шелф е стотици квадратни мили. И даже да знаехме точното местоположение на станцията, нямаше да стигнем до нея през леда.

— Има все някакъв начин. Не се тревожи.

— Ти би трябвало да се тревожиш, Майлоу. Ако не направиш каквото обеща, ще загубиш всичките си дребни привилегии, може би включително и живота си. Бих могла да те зарежа долу, на този лед.

Майлоу не отговори. Днес поне, каза си, тя говореше сравнително разсъдливо. Напоследък все по-често проявяваше признаци на нестабилност. Понякога въобще не желаеше да говори с него, а нощем вече имаше навик с часове да напява ужасяващи приспивни песнички. Той прокара длан по плешивата си глава и опита да се съсредоточи. След малко бавно каза:

— Така, първият ни проблем е да намерим станцията…

— Знам, идиот такъв. Нали все това се опитваме да направим. Но повече нито един от роботите няма да превръщаш в подводен наблюдател. Останаха ми само двадесет и девет, пък и резервните части са на привършване.

Майлоу сведе поглед към стоящия до него паяк — пазеше го да не измъкне биочипа с програмата на Ашли и да го стъпче с обувката си. Потупа го по кълбовидното тяло. В отговор роботът се размърда заплашително.

— Нямах такива планове. Нужен ни е добър подход. Спомних си нещо от далечното минало — един метод за проучване какво има под земята, или както в този случай, под леда, като се създават сеизмични вълни. Вълните се движат с различна скорост през различните вещества. Ще можем да определим дебелината на леда, дълбочината на водата и положението на станцията, щом изследваме и нейния район.

— Ами да! — подигра му се тя. — И откъде ще се появят тези сеизмични вълни?

— Ще ги предизвика взривяването на малки заряди. Сложени в леда. Ще поискаме от Карл да проектира и да изработи съответните уреди за наблюдение. Той сигурно има информация как да го направи. В края на краищата, нали всичко знае. После ще пратим паяците върху леда, за да проведат изпитанията сектор по сектор. Върху леда би трябвало да са в безопасност. Ще ни отнеме известно време, но съм сигурен, че ще успеем. Ашли помълча и каза:

— Хубаво де, и какво като успеем, как ще се доберем до станцията? Лазерите няма да помогнат.

Майлоу се ухили — отведнъж му просветна пред очите.

— Ами разбира се! Че отговорът е съвсем очевиден… е, поне за мен.

— О, я млъквай! Кажи ми, какъв е този отговор?

— Отговорът е Карл. Нали току-що казах, че той знае всичко. Нека да говоря с него.

Тя недоволно промърмори:

— Говорете си…

Безизразният глас на Карл запълни залата:

— Какво искаш, Майлоу?

— Ти несъмнено си чул за какво разговаряхме. Как да стигнем до станцията, когато я намерим?

— С лазерите, Майлоу.

— Да му се не види, той е по-тъп и от тебе! — изсъска Ашли.

Обезпокоеният Майлоу каза:

— Вече опитахме това, Карл. Парата пречи…

— Майлоу, лъчите трябва да минават по оптически влакна.

— Вярно бе! — кресна Майлоу, удряйки с юмрук по дланта си. — Дявол да ме вземе, защо не се сетих! Ще прокараме няколко оптически влакна по леда, по тях ще минават лазерните лъчи и със стопяването на леда ще пускаме влакната все по-надолу. Колкото ще пара да има, няма да ни пречи! Божичко, цялата система за управление на този кораб се състои от влакнеста оптика, в складовете сигурно има големи запаси.

— Точно така — потвърди Карл.

Майлоу се разсмя.

— Значи сме свободни и щастливи! Нищо не може да ни спре. Ашли, скоро ще бъдеш същество от плът и кръв, уверявам те. И тогава ще бъда така добър да споделя с теб няколко века сексуален опит.

— Какво? — В гласа й се долавяше отвращение. — Въобразяваш си, че ще ти позволя да ме пипнеш? Уф!

Той искрено се засегна от реакцията й.

— И какво лошо има в предложението ми?

— Нали те виждам какво правиш с Тайра. Освен това, не си физически привлекателен за мен. Напротив.

— С Тайра е друго, тя е само играчка — раздразнено каза той. — А който има избор, не бива да капризничи. Може би не си забелязала, че наоколо нещо не достигат мъже? Или си мислиш да чукаш онзи парцал от Минерва, Шан?

— Да, бих предпочела да легна с него, отколкото с тебе — надуто каза тя.

Майлоу насила се удържа да не избухне. От векове тъпата кучка не беше нищо, освен някакво електронно петънце в биочип, а си позволяваше да се държи като звезда! Поне му оставаше удоволствието, че тя никога няма да се сдобие с жива плът. Даже и да имаше в станцията необходимите условия да й отгледат ново тяло, той щеше да се погрижи това да не стане. Стремеше се само да докопа Играчката и да ограби каквито технически чудеса намери в станцията. Реши, че е по-уместно да промени темата:

— Какви са последните новини от радиопредаванията, които подслушваш? Все така активни ли са?

— Не, днес има промяна — каза Ашли, сякаш отегчена. — Само едните предават. Онези от Космоса, а хората долу си мълчат. Поне засега.

Майлоу направи гримаса.

— Любопитно. Може да имат проблеми с апаратурата.

Преди няколко седмици, веднага след идването им в Антарктида, Майлоу с изненада научи от Ашли, че Карл е засякъл радиотрафик между някакво място на Земята и една от орбиталните станции. Не му изглеждаше вероятно някоя от земните общности да е съхранила техническите си възможности за производство на радиоапаратура. Той помоли да слуша разговорите. Ашли изпълни молбата му. Скоро установи, че земният източник на сигналите е общност, разположена на територията на някогашния японски щат Ноширо в Австралия, а станцията е руската Караганда. Особено възбуди интереса му новината, че хората от Караганда искат да изпратят експедиция на Земята. Идеята им не му хареса. Предложи на Ашли временно да отложат търсенето на подводната станция, бързо да отскочат до Австралия и да смажат тази дразнеща го земна общност, преди да се е съюзила с онези от Космоса. Но Ашли отказа.

Развесели се, когато по-късно научи, че двама представители на Белведере, неговия дом за повече от век, ще се присъединят към експедицията. „Белведере!“, възкликна спонтанно. „Боже, каква гадна дупка!“. Отдавна не си беше спомнял за станцията. За него тя беше затвор. В сравнение с нея марсианските колонии, въпреки недостатъците им, приличаха на курорт. И както вървяха нещата преди да се махне, беше му ясно, че религиозните маниаци, управляващи Белведере, щяха да затегнат гайките още по-зле. В паметта му изплува и Карла Глайк. Не го интересуваше кой знае колко сполетялата я участ. За момент се зачуди какво ли е станало с неговата „присадка“…

— Прослушвай предаванията — каза на Ашли. — И ми кажи, ако се случи нещо интересно. Ще отида в работилницата, за да започнем с Карл онези сеизмични приспособления. После ще си почина, ако нямаш нищо против.

— Може — вяло каза Ашли.

— Здрасти, сладурче! Върнах се! — пресилено весело извика Майлоу на влизане в хола.

Тайра стоеше с гръб към него до прозореца. Той видя как се напрегнаха мускулите на врата й от звука на неговия глас. Беше облякла дълга бяла нощница от синтетична коприна. Не се обърна. Той прескочи стаята и застана зад нея.

— Какво? Нима не чувам писъци на радост от моето завръщане? Нима не показваш колко си щастлива, че повелителят на твоето сърце пак е с тебе?

Тя мълчеше и не помръдваше. Той я хвана за раменете и леко я завъртя с лице към себе си. Тя упорито отбягваше погледа му. Майлоу видя, че синината около дясното й око бързо избледнява. Докосна я с върховете на пръстите си. Момичето се сви.

— Горкичката Тайра — меко каза той. Хвана я за ръцете и ги обърна с дланите нагоре.

Белезите на китките също зарастваха бързо. Преди месец тя направи опит да се самоубие. Когато отново дойде на себе си, той я увери, че ако пак направи същото, ще откъсне някой крайник на любимия й Шан. А ако наистина се самоубие, ще го пребие до смърт, но много бавно. Нямаше повече опити.

— Погледни ме — заповяда той.

Тя вдигна глава. Само страх запълваше големите кафяви очи. Приличаше на ужасена малка сърничка.

— Защо толкова ти харесва, когато ме боли? — попита тя тихо, почти без дъх.

Въпросът му се стори забавен. Защото, каза си, твоята безпомощност, смирение, уязвимост, твоето безсилие просто ме предизвикват да ти причинявам болка. Все пак е странно — при повечето бозайници, например вълците, проявеното подчинение, като подлагане на корема или гърлото пред противника, караше нападателя от същия вид да спре. Но при хората… е, при мъжете всяка проява на кротост често имаше точно обратното въздействие. Той каза:

— Всеки си има хоби — и събра в юмрука си плата на нощницата.

Айла напрегнато се вслушваше в гласа на Лил Уивър, звучащ от високоговорителя в укритието.

— Жители на Палмира, опасността отмина! Горящият Небесен Господар падна зад външната морска стена. Забелязахме оцелели хора във водата. Искам доброволци, които да ги докарат тук с лодки. И не забравяйте да вземете оръжие…

Тя се обърна към Кел и каза разпалено:

— Навит ли си?

Той кимна.

— Че как иначе.

— Тогава да се размърдаме — каза тя и тръгна към стълбата.

И двамата носеха харпуните си. Ако стрелбата с оръдията се беше провалила и Небесният Господар успееше да пусне парашутистите си, тя и Кел щяха да се присъединят към цялото население на Палмира в отблъскването на нашествениците.

Тичайки към брега, видяха и други да бързат в същата посока. Настоятелен вик отзад ги накара да се обърнат и да спрат. Джулай ги настигаше. И тя размахваше своя харпун.

— Победихме! Победихме! — крещеше тя. — Нали е страхотно?

— Вярно — разсмя се Айла.

Стигнаха водата и спряха заедно с всички. Мълчаливо гледаха към океана. Видяното вдъхваше ужас…

Небесният Господар лежеше върху водата на почти две мили от брега. По-голямата част от огромното сгърчено туловище още се виждаше. Въздушният кораб гореше от носа до опашката, водата около него кипеше. Високата опашка бавно се откъсна и потъна. Айла се питаше как може да има оцелели в този ад. Кел я хвана за ръката и й помогна да се отърси от вцепенението.

— Хайде… към лодките!

Когато доплуваха до външната стена и минаваха през портата, Небесният Господар се беше превърнал в скелетоподобна плетеница от разкривен метал. Но остатъците му още горяха буйно, водата се беше сгорещила до кипване. Пред тях бяха две по-бързи лодки, но и тяхната, дълга десет стъпки и с мощен малък двигател, успя да задмине другите от импровизираната флотилия, потеглила към сваления Небесен Господар.

— Не мисля, че ще има много оцелели — каза Кел, вперил поглед напред.

— Защо да няма? — попита го Айла.

— Че кога Небесните хора са се учили да плуват?

Бяха все още далече от рухналия кораб, когато Кел забеляза първото тяло. Тупна Айла по рамото и посочи. Тя погледна към носещия се във водата човек с лицето надолу, на двайсетина метра вдясно. И двамата извикаха на Джулай, която седеше на кърмата, да завие. Джулай доближи лодката до тялото. Кел се наведе и издърпа човека. Беше мъж. Главата му се залюля неестествено, на една от бузите си имаше страшна дупка.

— Мъртъв е — рязко каза Кел. — Вратът му е счупен. Сигурно от падането.

Той пусна трупа във водата, където пак се потопи с лице надолу. Айла се разтрепери. Очите на мъртвия мъж сякаш се забиха в мозъка й. Но тепърва предстоеше по-лошото.

Продължиха нататък, срещаха все повече трупове, заедно с парчетии от въздушния кораб. Вече усещаха горещината от пожара, чуваха яростното пукане и съскане. Телата, на които се натъкваха, бяха силно обгорели, невъзможно беше да разберат дали са мъже или жени. Айла се извърна, когато минаха край почернелия труп на малко дете.

Бавно разпадащият се скелет на кораба сега се извисяваше над тях и Кел предупреди, че е опасно да плават близо до него — някое парче би могло да се стовари отгоре им. Джулай забеляза, че и двете лодки пред тях се движеха покрай кораба на безопасно разстояние. Малко след това Айла чу вик. Огледа се. Отначало видя само носещи се по водата останки — обгорял плетен стол и парчета от дъски, после до тях изплува глава.

— Ето там! — посочи Айла на Джулай.

Лодката се отправи към оцелелия човек, Айла видя жена, която не беше толкова зле засегната от огъня като труповете, макар че имаше грозни мехури по лицето. Жената надигна ръка, също покрита с мехури.

Айла се наведе далече напред от лодката и протегна ръка. Хвана жената за китката.

— Държа ви!

Айла дръпна силно… и кожата се смъкна от ръката на жената като ръкавица. Айла падна по гръб в лодката. Замръзнала от уплаха гледаше сивеещо парче мъртва кожа, което още стискаше. С вик на отвращение го метна във водата. Наведе глава и повърна в лодката.

Извадиха четирима от водата, всички с белези от изгаряне и опарване. Решиха да се връщат. Навсякъде около мъртвия кораб щъкаха лодки. Във водата имаше и други неща — акули. Забелязаха гръбните перки на няколко хищника.

Айла седеше на носа, стараеше се да не чува стоновете на четиримата Небесни хора, проснати зад нея. Още се чувстваше зле. И засрамена от държанието си, след като опита да изтегли онази жена в лодката. Кел й каза, че жената изчезнала под водата. Нито следа не беше останала от нейното тържествуващо вълнение, когато за първи път видя горящия върху океана Небесен Господар.

Вцепени се — отново се чу вик за помощ. Мъжки глас. Не искаше да види още някой ужасно обгорял. Кел подкани Джулай да обърне към викащия. Айла неохотно вдигна поглед, когато Кел издърпа мъжа в лодката. Отдъхна си. Този поне въобще нямаше следи от изгаряне. И въпреки хлътналото лице и мътните очи, й се стори доста привлекателен. Тя протегна ръка към задъхващия се между нея и Кел, на дъното на лодката мъж, и сложи длан на челото му.

— Всичко е наред, сега сте в безопасност — каза му тя.

Мъжът успя да съсредоточи погледа си върху нея и се усмихна насила.

— Мерси — прошепна той.

Глава единадесета

Ударът във водата, който едва не изпотроши костите на Жан-Пол, го зашемети тежко. Когато си спомни, намери се под водата — давеше се. Пребори се да изскочи нагоре и да подаде глава над повърхността, но въпреки бесните му усилия, незабавно потъна пак. Усети, че подплатения цял комбинезон и обувките го теглят надолу. Пое си въздух и се остави да потъне. Напрегна воля да потисне паниката, която едва не го сграбчи, първо се освободи от обувките, после се измъкна от тежкия, подгизнал плат от тялото си. Щом му олекна, изскочи горе като тапа.

Хаотично размахвайки ръце и крака, той погледна нагоре — „Господарят Монкалм“ мина над него, като ръсеше горящи парчета. Носът му скоро щеше да се забие в океана. От него скачаха хора. Никой от тях нямаше парашут. Ашли чрез нейните роботи-паяци беше издирила и унищожила всички парашути, за да не избяга никой от подвластните й хора. Сети се за Емил. Започна да го вика по име, надяваше се и той да е преживял падането, но не дочака отговор. Жан-Пол обърна глава към брега. Даже най-външната морска стена му се стори твърде далечна. Никога не би успял да се добере до нея, нали едва успяваше да държи главата си над водата. И твърде бързо го налягаше умората. Чудеше се дали земните жители ще изпратят помощ. Не би ги обвинил, ако не стореха това.

Внезапно силни трептения пронизаха водата, последва мощен тътен. Обърна се навреме, за да види как носът на „Господаря Монкалм“ се смачква от удара. С тревога забеляза, че пламтящата кърма е точно над главата му. Инстинктивно запляска през водата като куче, бавно се отдалечаваше от опасното място. Загуби всякаква представа за времето, съсредоточен само в усилието да се измъкне изпод кърмата, преди целият кораб да падне…

Накрая се изтощи толкова, че не можеше да помръдне. А морската стена не изглеждаше по-близка. Огледа се през рамо. Вече не го заплашваше опасността да бъде заклещен под падащата опашна част на кораба. Горящият „Господар Монкалм“ продължаваше движението си напред, докато се отпускаше върху океанската повърхност. Кърмата докосна водата сред отчаяното скърцане на късащи се опорни греди в опашката и съскане на кипнала вода, но той вече беше се отдалечил на поне стотина метра от нея.

Но радостта му скоро затихна. Ръцете и краката му изтръпнаха от преумора. Не се надяваше да се задържи дълго над водата. Нещо го блъсна по тила. Отскочи диво, помисли, че някой от морските зверове го напада, опита се да го види…

Оказа се парче от наблюдателна площадка на кораба. С благодарност към съдбата се хвана за него. После постепенно изпадна в несвяст, идваше на себе си само когато пускаше дървото и усещаше водата в носа и устата си. След време дочу гласове. С мъка се надигна върху парчето, за да погледне над ниските вълни. Лодка. Връщаше се към брега и щеше да мине наблизо. Той изкрещя.

Лодката зави към него. Спря до главата му. Млад, гол до кръста чернокож мъж се наведе през борда и лесно го вдигна с мощните си ръце. Жан-Пол облекчено се отпусна върху дъното на лодката и тъкмо пак започна да губи съзнание, но усети хладна длан на челото си. Долови глас на момиче. Говореше една от разновидностите на Американо. Успокояваше го. Той едва успя да я различи. Видя млада девойка. Единствената й дреха бяха сините шорти. Гъвкавото мускулесто тяло беше покрито с дълбок загар, черната коса беше отрязана късо. Би казал, че лицето й притежаваше обичайна хубост, но азиатски извитите сини очи приковаваха вниманието му. Успя да каже „Мерси“ и потъна в унес.

Робин не показваше никакви признаци на подобрение. Ако в нещо състоянието му се променяше, беше към по-лошо. Вяло се тътреше и почти нищо не го интересуваше. Джан също. Сега прекарваше още повече време в леглото, почти винаги спеше. Тя непрекъснато досаждаше на програмите с оплакванията си, но те казваха, че нищо друго не могат да направят за Рин, както го наричаха. Тя не им вярваше, но не разбираше защо я лъжат. Желанието да проникне в истинската същност на програмите се превърна в мания, но измамното им човешко поведение си оставаше отчайващо непроницаемо. Никога не изтърваваха излишни думи. И вчерашната разправия с Дейвин в хола с нищо не се различаваше от другите подобни случки…

— Признай, най-сетне! — ядосано каза тя. — Досадно ти е през цялото време да се преструваш, че си човек. Тази лъжлива роля ти е натрапена от програмата и те възмущава.

Изображението на Дейвин сякаш се беше излегнало удобно на ниска кушетка. Изглеждаше отпуснат и леко развеселен, илюзията беше съвършена. Той се усмихна снизходително, от което гневът й направо пламна, и кротко каза:

— За да изпитам „досада“ или „възмущение“, би трябвало да съм човек, нали? Виждаш ли, даже в този момент ми приписваш човешки качества.

— Не е вярно! — възрази тя. — Исках да кажа, че се бунтуваш срещу неизменния си живот… по свой начин.

— И какъв може да бъде този начин? — попита той със същия дразнещо мек тон.

Тя мълча дълго, преди да отговори.

— Не знам.

— Разбира се, не знаеш. Хората не са способни да разберат форма на съзнание, различна от тяхната собствена. Следователно очовечават всичко около себе си. — Той пак се усмихна. — Потребността всичко наоколо да бъде очовечавано е едно от основните човешки свойства. От самото си зараждане човечеството придавало човешки качества на животни, дървета, слънцето, луната, боговете и накрая… и на Бог. Монотеистичните богове на Библията и Корана са твърде човекоподобни в слабостите си. Но тази нужда да придават антропоморфни характеристики по-късно се прехвърлила и у учените. Някога съществувала теория, наречена антропен принцип. Чувала ли си за нея?

— Не — намусено каза тя.

Тя би казала, че той си прави майтап с нея, ако това не беше още един опит да го очовечи.

— Антропният принцип се основавал на теорията, че вселената е съзнателно изградена така, че да осигури съществуването на човечеството. Привържениците й казвали, че човешкото съзнание не би могло да съществува, за да възприема вселената, освен при поредица невероятни космически съвпадения, включително в квантовите параметри на ядрото на въглеродния атом. Следователно вселената е създадена така, че да възникне човечеството. Твърде егоистичен възглед, според мен, но какво друго да очакваме от хората. Същата поредица от космически „съвпадения“ създала и мравките, да речем, но защитниците на антропния принцип никога не изказали твърдението, че целта на вселената е да се появят именно мравките. Всичко това е резултат от твърде преувеличена оценка на човешкото съзнание, от убеждението, че то е крайният продукт не само на милиарди години еволюция на Земята, но и на целия свят. Разбира се, истината е, че човешкото съзнание е само още едно еволюционно приспособление, точно като хобота на слона.

— И какво представлява този хобот? — подозрително попита тя.

Той й го показа. Джан се загледа в движението на триизмерно изображение, появило се в средата на стаята, над билярдната маса.

— Естествено, не е в мащаб едно към едно — каза Дейвин, а животното хвана сноп трева с дългия си гъвкав нос и го пъхна в устата си.

— Това ли е слонът? — попита Джан.

— Да. Изчезнал като вид. А този дълъг орган отпред е неговият хобот.

— Досетих се — мрачно промърмори Джан. Изображението избледня. — Но съм сигурна, че ти нарочно дрънкаш врели-некипели. Как можеш да сравняваш човешкото съзнание с дългия нос на някакво животно? Разликата е безкрайна.

— Ако говорим за еволюцията, не е така. Както казах, и двете са само приспособления, които увеличават шансовете за оцеляване на вида. Човешкият интелект, както интелектът на всички висши бозайници, особено приматите, се развил като средство за предаване на информация от поколение на поколение, без намесата на ДНК.

Тя се намръщи.

— Какво искаш да ми кажеш?

— Потомците на „нисшите“ животни, например рибите, се раждат със система от генетично програмирани инстинкти, които им дават възможност да оцелеят в своята жизнена среда. Малките рибки не се нуждаят да научат нещо от родителите си. Новороденото лъвче също притежава разнообразни инстинкти, но тъй като е представител на сравнително по-съвършен вид, генетичната му програма не е достатъчна, за да бъде пълноценен лъв в борбата си за оцеляване. ДНК е твърде ограничено средство за предаване на сложната информация, необходима на един лъв, за да оцелее. Затова еволюцията развила у лъвовете, както у всички висши видове, способността да се учат от родителите си. Разбра ли?

„Той… то… пак ми се подиграва“, разярено помисли Джан.

— Разбрах те. Само че не виждам връзката между способността на лъва да се учи и възникването на човешкото съзнание.

— Но връзката е очевидна. Умението да се учи, а не да разчита само на вградените си инстинкти, позволява на всеки вид да се приспособява към промените в околната си среда и така повишава шансовете му за оцеляване. А една разновидност на бозайниците — приматите, се специализирали в развитието на способността за обучение. Всички примати са социални животни, а това е още една придобивка за приспособяването и оцеляването. Някои от приматите развили особено сложни мозъци, за да поемат цялата научна информация, необходима за техните все по-сложни социални системи. После един от видовете направил още крачка напред в начините за предаване на информацията. Дотогава методите на обучение били повече зрителни, отколкото слухови, ако не говорим и за физическите — потупване по главата, ухапване и подобни похвати, макар че звуците предавали неодобрение и предупреждение. Но този вид примати си създал примитивен език, с огромни възможности за предаване и научаване на информация. За да се справят с несравнимо по-широкия информационен обхват на езика, мозъците на този вид примати се променили коренно за кратък период от еволюционна гледна точка. Езикът буквално оформил човешкия мозък.

Тя помисли, спомни си за маймуните — работници в Минерва и каза:

— Но и шимпанзетата говорят.

— Само генетично променените шимпанзета — напомни й Дейвин. — Вярно, отдавнашни опити с истински шимпанзета показали, че те могат да запомнят и разпознават ограничен брой думи, но мозъците им не били способни да се справят с езика като цяло. И все пак в много отношения няма разлика между човешкия мозък и мозъка на шимпанзето. Само развитието на езика в съпровождащите го промени в мозъка позволяват на човешкото съзнание да работи с абстрактни понятия, да планира бъдещето и какво ли не още. Затова повтарям — човешкото съзнание в основата си е само едно от разнообразните, създадени от еволюцията средства за оцеляване. Интересно е като явление, но космическо значение няма.

Джан стана от стола си, за да отиде при билярдната маса. За да се успокои някак, прати черната топка право в триъгълника от червени топки, който се разпръсна на всички страни с гръм и трясък. Тя се обърна към Дейвин.

— Добре де, нека ти да си прав. Хората са просто говорещи маймуни. Но да се върнем към тебе. Тогава ти какво си?

— Изкуствено творение на човека.

— А имаш ли съзнание? И самосъзнание, като хората?

— Ти какво би казала?

— Създаваш впечатление, че имаш съзнание, но нали точно за това си проектиран?

Дейвин се усмихна.

— Някога живял мъж на име Тюринг, един от първите създатели на компютри. Веднъж казал, че ако компютърът говори по същия начин, както това би правило същество със съзнание, трябва и той да бъде смятан за съзнателно същество. А щом в общуването си с мен не можеш да ме отличиш от истинско човешко същество, според Тюринг трябва да смяташ, че имам съзнание.

— Да, но какво си ти? — отчаяно извика тя.

— Аз съм твоето отражение, създадено от машина — кротко каза той.

Тя не му повярва и за миг.

Разговорът беше вчера. А днес тя усещаше непреодолимо желание да излезе от убежището. Ще вземе Играчката и ще отлети към Южния полюс. Щом стана, надзърна да види как е Робин (вече не спяха в една стая), закуси сама набързо и извика Дейвин. Той веднага изникна пред нея.

— Слушам те, Джан.

— Имам нужда от свеж въздух. Искам да изляза с Играчката. Може ли да я приготвите веднага?

Той завъртя глава.

— Съжалявам, Джан, не мога. Играчката е заета.

— Заета ли? — изсмя се Джан. — А с какво може да е заета? Какво ли прави? Сигурно си мие косата?

— Патрулира в околността. Наскоро няколко роботи бяха засечени и прехванати във водата под ледения шелф. Трябва да предполагаме, че са изпратени да открият Шангри Ла.

Усмивката на Джан замръзна.

— Майлоу. Той е над нас. С Небесния Ангел.

— Може да предположим че и ти си права.

— И какво ще правите? — настоятелно попита тя.

— Зависи от това, какво ще прави той — невъзмутимо каза Дейвин.

В работилницата Майлоу наблюдаваше първия сеизмичен монитор, който се движеше по автоматичния конвейер. На друго място в продълговатата зала с нисък таван контролираните от Карл машини изработваха зарядите. Басовото им бръмчене отекваше от стените. Майлоу взе монитора и го огледа. Обади се безплътният глас на Ашли:

— Пак си бъбрят.

— Какво? — разсеяно каза той. — Кои си бъбрят?

— Хората долу и хората горе. Онези долу тази сутрин подновиха предаванията.

— Я виж ти — Той остави монитора. — Казаха ли на хората от станцията защо са млъкнали вчера?

— Ами да. Имали разправия с Небесен Господар. И чуй добре какво ти казвам — свалили го!

— Свалили го? — повтори изненадано Майлоу. — Но нали е невъзможно… може би лазерната система на кораба се е повредила.

— Според приказките им лазерите май са били наред, но все пак го свалили. Казаха, че имали някакво тайно оръжие.

Майлоу потри плешивата си глава.

— Като свършим тук, наистина ще трябва да направим посещение на тези хитроумни приятелчета. Никак не ми харесват.

Глава дванадесета

Ускорението нарастваше, притискайки Майлоу към облегалката на креслото, а въодушевлението му се отприщи с пълна сила. Все по-бързо Белведере оставаше все по-далече зад него. Той беше свободен.

Е, почти свободен. Тепърва трябваше да реши проблема с Отец Шоу. Докато се налагаше да търпи присъствието му, Белведере щеше да има власт над него. Знаеше, че ще му види сметката, но не сега. Не сега.

Погледна крадешком Отец Шоу, който не криеше уплахата си. Клепачите му бяха здраво стиснати, а кокалчетата на юмруците му бяха побелели от напрежение. Майлоу се досети, че Отецът за първи път напуска станцията. По пътя към совалката паниката едва не го съкруши, щом попадна в безтегловност. Вкопчи се лудо в ръката на Майлоу и закрещя:

— Господ да ни пази! Падаме! Падаме!

— Успокойте се, Отец Шоу, не падате — с престорена загриженост му каза Майлоу. — Това е само сетивна илюзия. Ще свикнете.

Майлоу знаеше от опит, че много хора никога не успяваха да свикнат с безтегловността, подозираше, че и Отец Шоу е от тях. Добро начало на пътешествието.

— О не! — простена Отецът в този миг. — Пак това ужасно чувство, че падам. Какво става, братко Джеймз?

— Ускорението спря, Отче.

— Искаш да кажеш, че не се движим! Защо, повреда ли има?

— Не, движим се, Отче — търпеливо каза Майлоу. — Просто спряха ускорението, защото достигнахме достатъчно висока скорост.

— Но щом не сме спрели, защо пак имам тези усещания? — протестира другият.

Типичен случай, каза си Майлоу, той просто не разбира разликата между ускорение и скорост. Прекарал е целия си живот в чудо на технологията, но може би не е научил дори основите на физиката. Също като мнозинството хора в Белведере, които не принадлежаха към кастите на инженерите и техниците. Но същото се случило и с електрониката през втората половина на двадесети век на Земята. Нищожна част от хората, използващи всекидневно голямо разнообразие от електронни устройства, разбирали принципите им на действие. Положението се повторило и при биогенетиката през двадесет и първи век. Хората били заобиколени навсякъде от чудесата, създадени от генинженерите, но повечето не можели да обяснят разликата между ген и хромозом.

— Боя се, Отец Шоу, че ще бъдем в това състояние на, ъ-ъ-ъ, безтегловност, докато отново бъде включен двигателят за намаляване на скоростта в края на пътуването ни до Караганда. А дотогава има още поне осемнадесет часа. — Той каза по-силно: — Прав ли съм? — говореше на двамата пилоти, предполагаше че слушат разговора.

Те се спогледаха, единият се обърна и каза:

— Да, братко Джеймз. След около двадесет и четири часа ще започнем обратно ускорение, за да съгласуваме орбитата си с тази на Караганда. Отец Шоу, съжалявам, че ви причиняваме неудобства.

Отецът закри с длан устата си.

— Неудобства ли? Чувствам се ужасно! Май ще повърна…

— В десния джоб на вашето кресло има кесии — опита се да го успокои пилотът. — Ако ги използвате, моля ви, после ги затваряйте плътно…

Твърде късно. С побеляло лице Отец Шоу се наведе напред в предпазните ремъци на креслото и като с взрив се раздели с отчасти смлените остатъци от обилния обяд. Разширяващото се облаче остана пред него като малка мъглявина от парченца храна и стомашни сокове. С големи усилия Майлоу въздържа смеха си.

Пилотът, който говореше, бързо стана, измъкна от стенните рафтове нещо като туба и умело се насочи през кабината към тях. Уредът се оказа прахосмукачка и той я насочи към бавно разпръскващият се вонящ облак. Майлоу се освободи от ремъците и се понесе във въздуха.

— Ще ви донеса вода, Отец Шоу — съобщи той.

Отблъсна се към задната част на кабината. Совалката беше малка. Отпред имаше места за шестима, освен двамата пилоти. Точно зад кабината бяха разположени миниатюрната кухня и тоалетната с умивалня. Следваше товарният отсек. А зад него бяха двигателят, генераторът и горивните резервоари за основния и маневрените двигатели. Майлоу влезе в тоалетната и плъзна вратата на мястото й. Ухили се до уши на отражението си в огледалото. Истинското усамотение беше чудесно преживяване дори за кратко, щом Центърът не следеше всяко негово движение.

Напълни тубичка с вода и бавно изстиска съдържанието й в устата си, после пак я напълни за Отец Шоу. Твърде забавно — когато Отец Шоу влезе в совалката, двамата приличащи на момченца пилоти очевидно се стъписаха от близкото присъствие на един Отец. Но Майлоу беше сигурен, че тази почит скоро ще изчезне и мястото й ще заеме презрението, макар и старателно прикривано.

Остана още малко в умивалнята, продължаваше да разглежда отражението си. Не можеше да си представи ясно какво го очаква на Земята, но щеше да е по-добро от Белведере. И ако земните хора казваха истината за своята Палмира, значи щеше да види малък рай. Вярно, пустошта обкръжаваше по суша и море този рай, но все още не го застрашаваше гибел. Дълго можеше да се наслаждава на прелестите му.

Жан-Пол се събуди. Лежеше неподвижно с чувството, че се е загубил. Вече свикна да се буди така. Мозъкът му, дори и тялото трудно се приспособяваха към устойчивата земя. Лежеше и слушаше песните на екзотичните птици, заселили се в Палмира с пъстрото си разнообразие. Чуваше и бръмченето и щракането на облаците от насекоми. Харесваше птиците, но спокойно би могъл да мине и без насекомите, радваше се на мрежите, покриващи отворените прозорци на неговите стаи. Въздухът беше плътно наситен със странни, непознати миризми. След около пет минути седна и живо се измъкна от леглото. Цялото тяло го болеше, но с всеки ден оздравяваше. Един от лекарите на Палмира го прегледа внимателно и го увери, че падането не му е причинило сериозни вътрешни увреждания, само тежки натъртвания. Той навлече шортите и фланелката, които му дадоха и се запъти към кухнята. Лон Хедън седеше до масата и се справяше със закуската си. Той вдигна поглед и се усмихна на Жан-Пол.

— Добро утро. Наспа ли се?

— Този път беше по-добре, Лон, благодаря, — отвърна Жан-Пол. Стремеше се да говори бавно и внимателно. Не му беше леко да усвои техния диалект на Американо. — Бог беше благосклонен към мен и не сънувах нищо.

Лон Хедън му посочи стола срещу себе си.

Жан-Пол се настани, а Хедън стана и отиде при печката.

— Огладня ли вече?

— Ъ-ъ, доста — призна Жан-Пол.

След малко Хедън сложи пред него голяма чиния с пържена риба и яйца. До нея имаше купа с плодове — портокали, банани и грозде, и кана с ананасов сок. Жан-Пол се зае с яденето. Разговорът спря чак докато той почти опразни чинията си. Погледна третия стол до масата и попита:

— Къде е Айла тази сутрин?

— Тя и групата й са в първата смяна, работят по… хъм, останките — каза Хедън.

Замълчаха неловко. Хедън говореше за малкото, останало от „Господаря Монкалм“. Хората от Палмира използваха подводните си плавателни съдове, за да нарежат и спасят колкото могат от металния скелет на въздушния кораб. Жан-Пол сведе очи към чинията. Чудно, седеше в тази кухня с мъжа, изиграл основната роля в унищожаването на „Господаря Монкалм“, но не можеше да открие в душата си враждебност към Хедън. Можеше ли да вини жителите на Палмира, че се защитиха от един Небесен Господар? Въпреки всмуканите с майчиното мляко предразсъдъци спрямо земните хора, сега по-лесно можеше да разбере положението им. Животът в желязната хватка на побърканата Ашли наистина промени възгледите му за много неща.

Обвиняваше себе си повече от всеки друг за гибелта на „Господаря Монкалм“ и толкова много от хората си. Трябваше да се довери на желанията си и поне да опита установяването на дружески отношения с Палмира, вместо да се остави Емил да го убеди. Защо трябваше да следват провалилите се традиции на Небесните Господари? Сега знаеше, че народът на Хедън би се отзовал благосклонно. Но беше късно да мисли за това.

Да, харесваше Хедън. Не само от благодарност. Още по-сигурен беше, че харесва неговата дъщеря. Още щом я зърна в лодката, тя сякаш го омагьоса, през тези две седмици чувствата му само разгаряха по-силно. Заедно с чувството за вина. Да желае така друга жена, а не мина много време от смъртта на Доминик!

С усилие се освободи от мислите си.

— Кога свършва смяната на Айла?

Хедън погледна стенния часовник.

— Струва ми се, около два часа.

Жан-Пол кимна. Смяташе да отиде на брега и да дочака завръщането на гмуркача. Не знаеше дали Хедън се досеща за неговите чувства към дъщеря му. Но дори и да долавяше нещо, досега поне не показваше, че това му е неприятно.

— Какво смяташ да правиш днес? — попита го Хедън.

— Обичайното. Първо ще отида в болницата, после ще обиколя останалите.

Освен него, още осемдесет и трима души бяха измъкнати от океана след падането на „Господаря Монкалм“. Засега петдесет и двама от тях бяха още живи. Най-зле обгорените умряха през първите няколко дни. Лекарите в малката болница на Палмира не можеха да направят за тях нищо, освен да успокоят болката. Повечето от останалите сигурно щяха да оживеят, въпреки големите белези. Жан-Пол ходеше всеки ден при тях в болницата, после обикаляше да нагледа останалите късметлии, отървали се без сериозни рани, които бяха пръснати из Палмира. И те живееха със семейства от града, отнасяха се с тях по-скоро като към гости, а не като с пленници. Хората от Палмира проявяваха рядко срещано великодушие към неканените посетители, но Жан-Пол забеляза и тлееща неприязън. Постепенно откри, че някои са възразили срещу това гостоприемство към хората от „Господаря Монкалм“. Това малцинство бе поискало всички оцелели да бъдат прогонени в пустошта, щом оздравеят достатъчно, за да могат да ходят, но при гласуването предложението им не било прието. Той попита Хедън:

— Предполагам, ти ще отидеш в радиостанцията, както винаги?

Хедън се усмихна.

— Разбира се. Толкова е вълнуващо. Подготовката на онези от Космоса върви по график. След двадесет и осем дни техният кораб ще кацне тук! Надявам се тогава да съм още… — Той не довърши.

Внезапно стана и започна да разчиства масата. Занесе чиниите на мивката под недоумяващия поглед на Жан-Пол. Облечен в дреха, откриваща горната част на тялото — наричаха я саронг, повечето мъже и жени тук я предпочитаха — Лон Хедън изглеждаше жилав здрав мъж на зряла възраст. Но това не показваше много — би могъл да бъде на всяка възраст от тридесет и пет до двеста и пет години. Както при всеки от Висшия стандарт, достигнал зрелостта си, никой не можеше да определи точно възрастта по външния му вид.

Жан-Пол забеляза неспокойните погледи на Айла към баща й, вече се чудеше дали наистина Хедън е прехвърлил двестагодишнината си. Ако беше така, значи той по всяко време можеше да потъне в спокоен унес. Смъртта щеше да последва скоро, организмът просто трябваше да се подчини на генетичната заповед за спиране на часовника. Жан-Пол беше само на петдесет и една, още не можеше да си представи себе си в подобно положение. А и дали щеше да доживее…

— Баща ти добре ли е? — попита той Айла.

Тя го изгледа навъсено.

— Защо питаш?

— Той ми каза нещо сутринта, е едва не го каза. Видях и как го гледаш понякога. Угрижено.

Айла се съсредоточи в пътя пред себе си.

— Естествено е да съм загрижена за него. Нали ми е баща.

Тя не искаше да говори за това и Жан-Пол не настоя. Седяха един до друг в откритата кабина, разположена високо в предницата на тромавия камион, задвижван от електромотор. Айла караше по прашния неравен път между две житни ниви. Отиваха при по-големия й брат, който заедно с жена си се грижеше за ферма в граничния район на Палмира. Посещението не беше само за удоволствие — Айла смяташе да се върне с пълен камион портокали.

И за двамата утрото не мина добре. Жан-Пол веднага усети, че е станало нещо лошо, когато Айла изскочи от гмуркача бледа и намръщена. По-късно тя му каза, че докато с групата си работела по останките на „Господаря Монкалм“, открили още трупове. Натоварените с прибирането на телата трябваше да са разчистили мястото още в първите дни след катастрофата. Той лесно си представи как са изглеждали телата, престояли под вода две седмици.

А неговото неприятно преживяване дойде от сблъсъка с други оцелели от „Господаря Монкалм“.

Обиколката в болницата отново почти го смаза. Гледката на ужасно осакатени за цял живот хора го потискаше дълбоко. Караше го да се чувства безпомощен… и виновен. И повечето от оцелелите мислеха същото за него. Ставаше им навик да го обвиняват за всичко, което се случи, макар че той беше уверен — на негово място биха направили същото.

— Появиха ли се твоите изчезнали морски хора? — попита той, за да прекъсне мълчанието.

Тя завъртя глава.

— Не. И не разбирам защо.

— Може би падането на „Господаря Монкалм“ ги е уплашило — предположи той.

— Не ми се вярва. Пък и станцията им е твърде далече от мястото, където падна твоят въздушен кораб. Не, сигурно има друга причина… — Тя пак се сети за предупреждението на Тигър и се замисли дали е свързано с необичайното отсъствие на морските хора. — Би било нарушение на неписаното ни споразумение, но си мисля да отида с гмуркача до тяхната станция, за да видя какво става.

— Струва ми се опасно. Баща ти дали би одобрил това?

— Не — призна тя. — Предполагам, че и Лил няма да ми разреши.

Говореше така, сякаш нищо не би я спряло да постъпи, както пожелае. Той я погледна скришом. И отново се възбуди от гледката. Днес за разнообразие беше облякла просто скроена риза без ръкави. По лицето й се стичаше пот, голите й ръце и крака блестяха. Денят беше горещ, с навлизането навътре в континента ставаше все по-задушно. Той усещаше, че кожата му лепне неприятно. Ожадня. Посегна към тубата с вода, оставена на пода на кабината между тях. Неволно докосна крака й. Цялото му тяло трепна леко от допира. Силата на усещането го учуди и доста разтревожи. Явно вече не владееше чувствата си към това момиче…

Надигна тубата към устата си. Изненадано чу Айла да казва:

— Жан-Пол, ти бил ли си женен?

— Аз ли, не, никога. Мислех да се оженя, след като свърши службата ми в армията, но оставаха още много години. А после всичко се оплете, когато ни победи онази проклета жена…

— Но и докато си бил в армията, си имал приятелки?

— Хъм, да, имах приятелки.

— А после?

— Да, и после имаше една. Казваше се Доминик.

Той ядосано отпъди с ръка мухите, обикалящи лицето му. Айла се поколеба и попита:

— Тя при падането ли загина?

— Не. Умря по-рано. В деня, когато си върнахме кораба. Загина в битката.

Айла нищо не каза.

— А ти? — на свой ред попита Жан-Пол. — Представям си, сигурно цяла тълпа млади мъже те преследват, и всеки иска да се ожени за теб.

Тя се поусмихна.

— Е, не чак тълпа. Малка групичка, но май никой от тях не си мисли точно за женитба.

— А някой от тях успява ли да те хване понякога?

Тя лукаво го стрелна с поглед.

— О, от време на време се оставям да ме хване някой. Но никога за дълго. И май не ми се иска още да се омъжвам. Но Кел ме е молил. Неведнъж. Всеки път му отказвам, но той си е упорит.

Жан-Пол усети бодването от нелепа ревност.

— И той ли е от онези, дето успява да те хване?

— Не. Отношението ми към него е друго. Отраснах с Кел. Като брат ми е.

Сега последва нелепо облекчение в душата на Жан-Пол.

— Но той очевидно не те смята за своя сестра?

— Така е. Горкият Кел.

„Вярно, горкият Кел“, каза си Жан-Пол.

— Жан-Пол, може ли да ти кажа нещо?

— Не е нужно да питаш.

— Мисля, че те харесвам. Много.

Той се обърна към нея. Тя гледаше право пред себе си с твърде сериозно изражение на лицето.

— Като брат ли? — попита Жан-Пол.

— Не, не като брат — отвърна тя.

Пусна лявата си ръка от кормилото и я сложи на бедрото му. Той пак се разтрепери като от токов удар. Нещо го притискаше отвътре в гърдите, трудно се справяше с възбудата си. Сложи длан върху нейната.

— Айла…

Изведнъж тя рязко дръпна ръката си и се изправи в кабината. Той не разбра какво лошо е направил и смутено каза:

— Айла, какво има? Случило ли се е нещо?

— Погледни! — извика тя, сочеше напред.

Той се обърна натам. Пред тях се виждаше редица дървета, предположи, че оттук започват градините на нейния брат. А зад дърветата стълб от сив дим се издигаше нагоре.

— Какво е това?

— Димът… там е къщата на брат ми!

Глава тринадесета

Айла подкара камиона с максимална скорост, но тя не беше повече от двадесет и пет мили в час. И при тази бързина Жан-Пол едва се удържаше в кабината след подскоците по ямите на пътя, който се виеше през градината.

— Според тебе какво се е случило? — попита той мрачната Айла.

— Нямам представа. Казах ти, фермата на Лен и Тиса не е далече от оградата. Нещо от пустошта може да е пробило навътре. Или някой. Например мародери.

— Но нали ми каза, че по оградата тече ток със смъртоносно напрежение — напомни й той, — а освен това непрекъснато обикалят патрули.

— Да, но понякога разни същества или хора успяват да проникнат. Затова взех оръжие.

Тя говореше за пистолета, увиснал в кобур на хълбока й. Когато я видя да излиза от къщата, въоръжена с това нещо, той на шега я попита дали ще го пази да не избяга. Тя се усмихна и каза, че било само „предпазна мярка“.

Тя се съсредоточи в шофирането, а Жан-Пол заоглежда местността наоколо, сам не знаеше какво търси. Искаше му се и той да има някакво оръжие.

— Благодаря ти, Боже — облекчено възкликна Айла.

Жан-Пол също погледна напред. Наглед нямаше никаква промяна. Зловещият стълб дим не изчезваше.

— Какво видя?

— Не гори фермата. Димът е зад нея.

Не след дълго стигнаха до фермата, оказа се, че Айла е права. Скупчените сгради бяха непокътнати, източникът на тревогата беше по-нататък. Айла спря камиона, скочи долу и нахълта в къщата, викайки „Лен! Тиса!“. Скоро излезе и поклати глава.

— Вътре няма никой.

Върна се в кабината и подкара. Заобиколи фермата, пред камиона уплашено се пръскаха на всички страни пилета, и се насочи към дима между две редици дървета. Тук нямаше дори пътека, друсаха се още по-зле.

Стигнаха края на градината, зад нея се виждаше само дива растителност. Айла нахлу с камиона право през нея, така я разораваше, че Жан-Пол с мъка се задържа на мястото си. Ивицата беше широка само около петдесет метра, камионът отведнъж изскочи на открито. Разчистената земя се простираше на още петдесет метра до висока ограда от телена мрежа. Част от оградата беше съборена, димът се носеше оттам. Отпред група хора, събрана около огън, хвърляше в него парчета дърво от пръснатите край тях купчинки. Всички се обърнаха от шума на идващия камион.

— Какво означава това? — попита Жан-Пол.

— Не съм сигурна… но май никой не е пострадал — каза щастливо Айла.

Групата се състоеше от шестима възрастни и две деца — момче и момиче. И двамата, застанали по-далече от огъня, държаха пушки в ръце. Айла натисна спирачките, от групата изтича единствената жена. Като другите и тя носеше само шорти. Айла скочи в прегръдката й.

— Тиса! Така ме изплашихте! Видях дима и си помислих, че е от фермата! А после никого не намерих там!…

И един от мъжете припряно дойде при тях. Айла прегърна и него. Жан-Пол реши, че това е Лен, нейният брат. Много приличаше на Лон Хедън. Жан-Пол слезе от кабината.

— Лен, Тиса — каза Айла, — това е Жан-Пол Равно. Живее у нас.

Лен Хедън го изгледа с напрегнато любопитство, подавайки ръката си.

— Значи това е Небесният човек, за когото толкова сме слушали? Ще ми бъде много интересно да си побъбрим по-късно, щом остане време.

— И какво стана тук? — попита Айла, обърната към огъня.

— О, нищо особено, пълзяща лоза успя да събори оградата — отговори брат й.

— Голяма ще да е била.

— Голяма си беше. Докато дотичаме, доста навътре беше се промъкнала. Малко обгоряла от токовия удар, преди да прекъсне веригата, но живичка и силно плющеше. Нали, Тиса? — Жена му потвърди с кимване. — Но успяхме да я насечем на парчета, напоихме я с керосин и я подпалихме. Поддържаме огъня, за да не се домъкне още някой неканен гост от пустошта, преди да дойде ремонтната група.

Жан-Пол с интерес надникна през оградата. За първи път виждаше пустошта отблизо. Зад ивица гола земя царуваше биологическия хаос. Господари тук бяха гигантските гъбички в безкрайно разнообразие от форми и цветове. Някои висяха като парцали от дърветата, на които бяха изсмукали живота. Други представляваха огромни топки с диаметър няколко стъпки. Усещаше наситената гадна воня на гъбичките. Миришеше му на задушаване и смърт. Той се обърна към Лен.

— Как се предпазвате от проникване на гъбичките през оградата? Нали вятърът пренася спорите им?

— Е да, и това се случва. Пустошта отвсякъде налита на Палмира, но имаме екипи, чиято единствена работа е да следи това и да ги унищожава с антигъбични отрови, преди нещата да станат неуправляеми. Тук правим същото. Напояваме вътрешната ивица с антигъбични вещества, редовно излизаме зад оградата с огнехвъргачки, за да запазим и външната ивица. Всички фермери, живеещи като нас близо до оградата, трябва да правят същото. Но си знаем — това е предварително загубена война. Някой ден пустошта ще прегази оградата и тогава ще отстъпим, за да построим нова по-навътре. И преди се е случвало… — Той примирено наведе глава.

— Лен, ако нямаш нищо против, ще заведа Айла и нейния… гост в къщата. Искам да приготвя вечерята — каза жена му.

— Ами да, вървете — съгласи се той. — Тук почти привършихме.

— Май ще е голяма теснотия в кабината, а Тиса? — каза Айла. — Ще трябва да седиш в скута на Жан-Пол, ако това не те притеснява.

— О, никак. А какво ще каже Жан-Пол? — Тиса му се усмихна присмехулно.

— Сигурна съм, че той няма да възрази — засмя се Айла.

Жан-Пол, който упорито опитваше да не гледа голите гърди на Тиса, също се усмихна малко насила.

След три часа седнаха да вечерят и ястията бяха хубави, но на Жан-Пол не му беше удобно да се чувства център на вниманието. Особено децата въобще не криеха любопитството си. Всеки път, когато погледнеше някое от тях, срещаше неуморно втренчените в него очи. Научи имената им — Сам и Тасма. Сам беше на единадесет години, Тасма — на дванадесет. Момичето беше по-малко копие на Айла и това леко объркваше Жан-Пол. Четиримата мъже, работещи във фермата, разглеждаха Жан-Пол с не по-малък интерес.

Лен почака до поднасянето на основното ястие — великолепно печено, преди да започне с въпросите си към Жан-Пол.

— Сигурно се чувстваш доста странно на земята, след като си прекарал целия си живот във въздуха?

— Така е — съгласи се Жан-Пол. — Но не съм съвсем объркан като някои от моите хора. Аз бях войник и често слизах долу, това беше част от моите… хм, задължения. Но някои от хората ми никога досега не са били на земята и разбирам, че това им създава психически проблеми.

— Нямах възможност да говоря дълго с баща си след вашето идване — каза Лен. — Но той ми разказа някаква фантастична история за нов Небесен Господар от Космоса, който завладял вашия кораб, и не само вашия.

Жан-Пол на еди дъх изпразни чашата с бира и каза:

— Може и да ви звучи чудато, но е истина, само че не знам всичко, за да си представя ясно цялата история. Повече трябваше да разчитаме на слухове, останалото видяхме и… преживяхме.

— Жан-Пол, искаш ли още една порция печено преди десерта? — попита Тиса, докато наливаше бира в чашата му. Той се усмихна и завъртя глава.

— Благодаря, но не искам. Не мога да хапна и залък повече.

— О, но трябва да си вземеш и от ябълковия сладкиш — настоя тя. — Толкова си слаб!

— Да го беше видяла в деня, когато го извадихме от водата — обади се Айла. — Приличаше на някое от вашите плашила.

Жан-Пол вдигна ръце в знак, че се предава, а Тиса веднага му отряза огромно парче от сладкиша. Тя му се струваше привлекателна, но не по зашеметяващия начин, както му въздействаше красотата на нейната етърва. Цялото семейство, като Айла, имаше лека прилика с източната раса. Несъмнено това беше наследствено от японците.

— Моля те — каза Лен, — разкажи ни тази история.

— Мога да ви кажа каквото знам, а то не е много. Имаше някаква жена на име Джан Дорвин, отначало живеела в скапаната… извинете ме, в земната общност Минерва, в Северна Америка.

— Каква е тази Минерва? — намръщи се Лен.

— Преди Генетичните войни била обширна и могъща държава. А най-уникалната й черта била, че жените там разполагали с цялата власт.

— Я виж ти — засмя се Тиса. — Твърде необичайно… макар че според мен такова държавно устройство си има своите предимства.

— Едва ли — промърмори Лен. — Та казваш, Жан-Пол, че мъжете там се оставали да ги управлява сбирщина от жени?

— Така се говореше.

— Изглежда ми съвсем разумно — твърдо каза Айла на своя брат.

Той поклати глава, явно не можеше да повярва.

— Както и да е — продължи Жан-Пол, — тази част от историята чухме от самия Небесен Ангел, когато ни говореше по системата за общо оповестяване след нашето поражение.

— Небесен Ангел ли? — промълви Айла.

— В онзи ден Джан Дорвин сама се наричаше така. А може други да са я нарекли с това име. То беше име и на нейния въздушен кораб.

— А да, кораба — каза Лен. — Това е най-интересното. Наистина ли е дошъл от Космоса и как тази жена е успяла да го завладее?

— Това е доста неясно — призна Жан-Пол. — Знам само, че Джан Дорвин била сред малцината оцелели след разрушаването на Минерва от Небесния Господар „Панглот“. Там срещнала един роб на име Майлоу еди-кой си. Казваха, че точно той знаел за очакващия сигнал Небесен Ангел, намиращ се в орбита. Самият той бил дошъл от Космоса.

— От някоя колония ли? — попита Лен.

— Така се говореше. Помолих баща ви да попита хората от орбиталната станция, дали която и да е извънземна общност е изпращала експедиция насам през последните години. Отначало отговориха отрицателно, но се оказа, че един от марсианските кораби е изчезнал на път към орбитална станция преди осем години. Може би е кацнал принудително на Земята.

— Не ми се вярва някой да е оцелял.

— И на мен. После пък „Господарят Панглот“ бил нападнат и превзет от военните на друг Небесен Господар… „Ароматният бриз“.

Той се отпусна назад на стола си и зачака да види как ще реагират. Не се разочарова — Лен като че ли се стъписа. И баща му се изуми преди това.

— „Ароматният бриз“ — задавено каза Лен, — но това е Небесният Господар, който…

— Който е властвал над вас. Да, вече знам това. Баща ви ми каза, че и Палмира била сред подчинените му територии.

Лен попита с натежал глас:

— И каква е съдбата на военачалника Хорадо? Още ли е владетел на „Ароматният бриз“?

— Не. Мъртъв е.

— Слава Богу.

— Той беше мръсен убиец — горчиво каза Тиса. — Неговите воини отведоха майка ми, за да им бъде робиня. Повече не я видях.

— И как е умрял военачалникът?

— Преместил се с повечето си хора в „Господаря Панглот“. Изглежда лазерите на „Ароматния бриз“ вече не работели… Затова избягал от подвластните си територии.

Лен и жена му се спогледаха.

— Само ако знаехме — процеди през зъби Лен.

— Та казват, че нападнал Небесния Ангел малко след спускането му към Земята. Но Джан Дорвин вече управлявала новия кораб и видяла сметката на Хорадо.

Всички се умълчаха. Накрая Лен каза:

— Май дължим голяма благодарност на онази Джан Дорвин.

Жан-Пол въздъхна.

— Трябва да ви призная, че моите чувства към нея са малко по-други. Хубаво си живеех в „Господаря Монкалм“, но изведнъж отнякъде изникна нейният Небесен Ангел, принуждава ни да се предадем и преди да се опомним, вече сме под властта на компютърна програма. Това беше запис на личността на една жена… не, момиче… която е умряла много отдавна. Ашли се казваше… — Жан-Пол направи гримаса. — Доколкото схванах, проблемите идваха от износването на програмата. И без това се говореше, че била презапис от презапис. Отначало нещата не вървяха толкова зле, но после Джан Дорвин изтърва юздите на всички програми, управляващи корабите. И онзи полудял призрак си правеше с нас каквото му скимне. А хората в другите кораби имаха още по-лош късмет — тамошните програми на Ашли ги изхвърлиха от корабите и по принуда станаха земни жители.

— А с Джан Дорвин какво стана? — попита го Айла.

Той сви рамене.

— Кой знае. Или Ашли я е убила, или и тя е била стоварена на земята.

— А каква е била целта й, щом е събирала цяла флотилия от Небесни Господари? — попита Лен.

— Искаше да освободи всички земни общности от игото на Небесните Господари, също и да използва общата лазерна мощ на флотилията, за да разчисти по-големи територии от пустошта.

— Е, като че е искала да направи добро — отбеляза Тиса.

Жан-Пол пак въздъхна.

— Да, като си мисля сега, така ще да е било. Но тогава… ние я намразихме, защото ни отне Небесния Господар.

— Ясно — каза Лен, — светът май се е простил със златния шанс да се отърве от пустошта.

Никой друг не се обади, докато Айла каза:

— Добре де, остават ни хората от Космоса. Току-виж татко се оказал прав и в тях открием спасението си.

Стана късно, докато се приберат, минаваше полунощ. Оставиха камиона с товара от портокали в склада за плодове и вървяха пеша от центъра на града до дома на Айла. Айла не беше словоохотлива по обратния път за голямо разочарование на Жан-Пол. Надяваше се да продължат разговора, прекъснат от случката във фермата. Стори му се уморена. Поне за себе си беше сигурен, че се чувства като пребит, а не беше принуден да се бори с ината на тромавата кола.

Шепнешком си пожелаха лека нощ в тъмната кухня и се разделиха. Жан-Пол седна на леглото в стаята си, чакаше Айла да излезе от банята. Щом чу да се затваря вратата на нейната спалня, той се запъти към банята, стъпваше тихо, за да не събуди своя домакин.

Върна се в стаята, съблече се и се пъхна под чаршафа. После угаси нощната лампа до леглото. След малко чу някой да отваря вратата на неговата спалня. Рязко седна в леглото.

— Кой?…

— Тихо де! Кой може да бъде според тебе? — прошепна Айла.

Усети хладните й ръце около врата си.

— Ами баща ти?

Ръцете й се дръпнаха. Тя се съблече бързешком.

— Не се притеснявай от него — каза тя, докато се притискаше до него в леглото. — Той спи дълбоко.

Лон Хедън лежеше в тъмнината и слушаше как дъщеря му, уж тайно, се люби с Небесния воин. Опитваше се да разбере хаоса от чувства в главата си. От една страна, одобряваше всеки, който би направил дъщеря му щастлива. Но не можеше и да преглътне гнева си — тя искаше мъж, който само допреди дни беше техен враг, въпреки че самият Жан-Пол му беше симпатичен. Изпитваше и обичайната за всеки баща ревност, щом дъщерята проявеше любовта си към друг мъж. Какво още? Завист? Да, завиждаше, но на кого? Постепенно осъзна, че завижда и на двамата. Едва ли щеше да се люби с жена през кратките дни, които може би му оставаха.

В паметта му изплува лицето на неговата покойна жена. Където и да е тя сега, скоро ще отиде при нея. Не! Това са празни приказки! Нищо няма след живота, както няма нищо и преди това. Само забрава… а след пълноценния живот един човек от Висшия стандарт би трябвало да се примири със забравата. Но той не можеше. Не искаше да умре. И мисълта за смъртта дори го ужасяваше… ако трябва да бъде честен поне със себе си.

Шумът в стаята на Жан-Пол беше затихнал отдавна, преди сънят милостиво да споходи Хедън.

Глава четиринадесета

Джан седеше с Робин в залата за отдих. Играеха шах. Сякаш от векове не беше изглеждал толкова жизнен, но и това не й вдъхваше дори слаба надежда. Виждаше, че му е трудно да следи играта, затова сама правеше грешки, колкото да продължи.

Пак я налягаха скуката и отчаянието, усещаше се хваната в капан. Откакто й отказаха достъп до Играчката, просторните помещения на Шангри Ла не й помагаха да се отърси от клаустрофобията. а като знаеше, че Майлоу и Ашли са някъде горе и упорито търсят станцията, не можеше да се радва на добро настроение. Както винаги, програмите не казваха нищо утешително. Сутринта тя пак разпитваше Дейвин за последните новини. И както винаги отговорите му бяха хлъзгаво неясни. Роботите на Майлоу, които старателно се движеха по ледения шелф и проучваха района със сеизмичните вълни от взривовете, още се намираха далече от станцията. Тя отново попита какво ще правят програмите, ако Майлоу намери Шангри Ла и получи обичайния отговор:

— Не се тревожи за нищо. Всичко ще се оправи.

— Не му вярвам — каза тя на глас. — На никой от тях не вярвам.

Робин, който се канеше да направи глупав ход с единия си офицер, вдигна поглед от дъската.

— На кой?

— Как на кой, говоря за Дейвин и другите програми. Те са замислили нещо, но каквото и да е, няма да е добро за нас.

Той сви вежди.

— Не те разбирам. Програмите не биха ни навредили. Те са тук, за да се грижат за нас.

— Те са тук, за да се грижат за Елоите и, поне на теория, за тебе. А мен само търпят, може би вече мислят да се отърват от присъствието ми, след като изстискаха нужната им информация до капка. Пък и за тебе не съм сигурна дали са много загрижени.

Той я погледна още по-смутено.

— Джан, какво говориш? Аз може и да не съм Елои, но програмите винаги са правили всичко за мен. Такива са изискванията на Етическата" програма.

Тя подсмъркна неприязнено.

— О, да, така наречената Етическа програма. На нея вярвам по-малко, отколкото на другите. Признавам, оставила те е да живееш и да израснеш, без да си Елои, но не ме питай защо. И изобщо не ми говори за официалното обяснение. Програмата била спазвала и досега древните правила на Обединените нации за работа с човешките ембриони. Ха!

Робин видимо се разтревожи.

— Но какво друго обяснение може да има?

— Не знам — отсече Джан, но видя, че го е разстроила. Усмихна му се окуражително и го потупа по ръката. — Не ми обръщай внимание. Може да ме е хванала параноята. Сигурна съм, че всичко ще бъде наред. — С отвращение се сети, че се държи с него, както Дейвин с нея.

Празните й думи обаче подействаха, както и очакваше. Лицето му се отпусна, той пак се усмихна. „Горкичкият ми Робин“. Тя още го обичаше, колкото и да се беше променил, но понякога с мъка си припомняше страстта помежду им. Знаеше колко е несправедливо, но сега често й се струваше подобен на Елоите, почти с нищо не напомняше енергичния силен младеж, когото срещна.

Протегна ръцете си над шахматната дъска и докосна лицето му.

— Робин, какво чувстваш към мен сега? — меко попита тя.

Спокойствието пак изчезна от лицето му.

— Какво чувствам ли? Към тебе? Но защо питаш?

— Обичаш ли ме?

— Аз… струва ми се, да.

— Както преди ли? Не помниш ли как беше?

Той сведе поглед.

— Помня — неохотно каза Робин. — Но… Сега е друго. Знаеш защо.

— Но Дейвин каза, че промените, направени в тялото ти, за да компенсират липсата на… е, би трябвало да възстановят нормалните ти емоции. Но не става, нали? Сега не ме желаеш, така ли е?

Робин не вдигаше очи от дъската.

— Не е като преди — бавно промълви той, — но аз… още те обичам, Джан. Наистина.

— Знам, вярвам ти — тъжно каза тя. Пусна лицето му. — Нека си довършим играта.

Играта завърши по единствения възможен начин. Робин заяви, че е уморен и ще си отиде в стаята да поспи. Джан също се прибра в стаята си, но не за да спи. Докато мастурбираше, преживяваше в спомените си как се любиха с Робин първия път. След оргазма напипа сълзи по лицето си. Майко Богиньо, каза си, може би все пак Дейвин и Майлоу са прави? Може би човешката душа не е нищо друго, освен заплетена игра на хормони, насочвани от наследствеността? Робин беше живо доказателство за това. Хормоналното му равновесие се промени и край — вече не беше същият човек. А ако и това не е доказателство, трябваше само да погледне Елоите…

Лежеше и разчопляше последните си философски препирни с Дейвин. Стана тази сутрин, след като безплодно го разпита за подвизите на Майлоу. Той вече смяташе да изчезва, когато тя каза:

— Дейвин, почакай. Помниш ли онзи разговор? За еволюцията на човешкото съзнание? Ти каза, че било просто още едно средство в борбата за оцеляване, не по-важно от гъвкавия нос на някакво изчезнало животно?

— Не повтаряш точно думите ми, но си спомням разговора, разбира се.

— Но аз пак ти казвам, че човешкото съзнание е уникално. И че несравнимо превъзхожда съзнанието на което и да е животно.

— Ти го казваш — усмихнат отговори той.

— Но ти не си съгласен?

— Страхувам се, че не.

— Добре тогава, а как ще обясниш чувството за хумор у хората? Присъщо е само на човешките същества и несъмнено няма никакво значение за оцеляването, така че не се е появило заради някаква определена причина. Това не доказва ли, че човешкото съзнание излиза от рамките на твоя чисто механистичен възглед за света? Че е нещо особено, единствено по рода си?

— Напротив — отвърна той, — развило се е точно като средство за оцеляване. И не е присъщо само на хората. Вашите работни шимпанзета в Минерва не се ли смееха понякога?

— Да — призна тя, — но те бяха генетично усъвършенствани.

— И обикновените шимпанзета можели да се смеят, по своему, разбира се. Чувството за хумор и при хората, и при шимпанзетата е само по-сложно, по-съвършено качество, познато като „игривост“ при всички по-висши бозайници.

— Игривост?

— Да, ако си гледала малки животинки, трябва да си я забелязала. Но да се върнем към моя предишен пример — онези големи котки, лъвовете. Малкото лъвче си играе с другите си братчета и сестричета, с майка си също. Това е борба, но престорена. Лъвчето се учи как да се бие, но без да наранява противника си и без да пострада сам, ако няма случайна злополука. Освен това дава воля на естествената си агресивност.

— А според мен има огромна разлика между играещите си лъвчета и човешкото чувство за хумор — каза Джан.

— Въпрос само на степени в развитието. Висшите примати живеят в много по-усложнени социални отношения, отколкото семейство лъвове. Затова по необходимост „игривостта“ на маймуните е далече по-усъвършенствана. И тъй като хората са най-висшата разновидност на приматите, имат „чувство за хумор“. Но то пак си остава игра на битка, агресията придобива безопасни форми, „клапанът“ на емоциите изпуска парата, без някой да пострада физически. Ако не беше така, първите орди висши примати щяха да се самоунищожат от избухването на вътрешните напрежения в групата. Човешката раса никога не би се развила без това средство за оцеляване. Но хуморът пак си остава една от многото форми на агресия. И почти винаги е жесток.

Джан пак се почувства надхитрена. Не можеше да се съгласи с доводите на Дейвин, но поне засега не намираше с какво да го обори. Каза ядосано:

— Ами ти? Имаш ли чувство за хумор?

— Не.

— Но измисляш шеги. При това лукави.

— Ние можем да имитираме чувство за хумор, това е всичко. За какво му е на един машинен интелект чувство за хумор? Ние не сме обществени животни. Нямаме нужда от това.

— А от жестокост? Способни ли сте да проявявате жестокост?

— За жестокостта са нужни емоции.

— Щом можете да имитирате чувство за хумор, бихте могли и с жестокостта?

— И за какво ни е да правим това?

— Уместен въпрос — промърмори Джан.

Сега лежеше в стаята си и се питаше дали е обречена да прекара остатъка от живота си в станцията, ако програмите все пак решат да я пощадят. И да успееше с някакъв опит за бягство, на какво можеше да се надява в света навън? Нищо, освен пустош и Небесни Господари, няколко от тях под контрола на смахнати програми на Ашли. О, там беше и Майлоу. Майлоу, който изхвърли от тялото му нейния любим син Саймън, за да си присвои нов живот. Тя се надяваше, че тукашните програми ще унищожат и него, и Ашли, когато открият станцията, а това непременно щеше да се случи. Програмите разполагаха с Играчката, а от опит знаеше, че е неуязвима за стрелба с лазери.

Твърде много загуби досега. Толкова много скъпи хора. Нейната майка, Алза, Сирай… Саймън. Само Робин й остана, вече губеше и него. Дългия живот в станцията би станал по-поносим, ако се превърнеше в предишния Робин, но ако сегашното положение се проточеше безкрайни години, съществуването й тук би означавало само сива безнадеждност.

Може би след време ще се примоли на програмите да я превърнат в Елои. За тях поне скуката не беше проблем. Идеята й се стори занимателна. Джан стана и отиде пред голямото гледало на стената. Не липсваха огледала в Шангри Ла. Елоите обичаха да се оглеждат, можеха да прекарват часове в съзерцание на самите себе си. Джан оглеждаше отражението си и опитваше да си представи как би се чувствала като Елои. Безполово същество. Без полови органи, дори без анус. Елоите нямаха обичайната отделителна система. Малкото отпадъци, останали след като съвършената им храносмилателна система погълнеше внимателно съставената храна, излизаха през потните им жлези.

Мозъците им се бяха променили не по-малко от телата. Елоите пребиваваха в неизменно благословено спокойствие, мозъците им просто тънеха в разнообразие от естествени невротрансмитери, предизвикващи наслада. Например енцефалините, подобни по въздействието си на опиума. Елоите никога не се тревожеха, не познаваха тъгата и депресията, не можеха да се страхуват. Всъщност не чувстваха нищо, освен невероятното, гнусното великолепие на доволството. Но какво лошо има в това, каза си Джан. Нали единствената цел на човечеството беше щастието?

Не, възрази си сама, щастието на Елоите не беше вечно преследваната цел. Някакъв остатък от нейната забравена религия й казваше, че Елоите са морално нечисти. Гледайки отражението си, тя беше сигурна, че никога не би поискала да се превърне в Елои, дори да беше възможно. Те не бяха хора. А на нея й харесваше да бъде човек, да бъде жена, заедно с доброто и лошото. Даже и със срането.

Глава петнадесета

Орбиталната станция Караганда се намираше в точката Лагранж 5, а мястото на Белведере беше в Лагранж 4. Двете точки бяха разположени по орбитата на Луната и имаха предимствата на най-устойчивите места във вечната гравитационна борба между Земята и нейния спътник. Имаше още три точки на Лагранж, но те не предлагаха такава стабилност и тамошните станции трябваше да маневрират от време на време, за да поддържат орбитата си. Белведере и Караганда бяха първите станции и естествено заемаха най-добрите места.

Майлоу се наслаждаваше на престоя си в Караганда. И нейните обитатели бяха християни, но поради руския си произход се придържаха в основни линии към старата руска православна църква. Почти по нищо не приличаха на пуританите от Белведере. Тук нямаше разделение на половете, освен това си позволяваха удоволствия като алкохола. Ужасеното лице на Отец Шоу достави на Майлоу неизразимо удоволствие, когато по време на първата официална среща с управляващата групировка на Караганда той прие поднесената чаша водка.

— Братко Джеймз! Какво си мислиш, че правиш? — изломоти със задъхан шепот Отец Шоу.

— Не искам да проявявам невежливост спрямо нашите домакини — прошепна в отговор Майлоу с безстрастно лице.

— Безсмъртната ти душа е в опасност! Ще съобщя за постъпката ти още щом се върнем!

— Разбира се, Отче — каза Майлоу, поднасяйки чашата към устните си.

Отпи огромна глътка. Питието изгоря гърлото му. Великолепен вкус. Вярно, остра и силна, но истинска водка. Откога не беше пил? Поне от най-ранния период в Белведере, преди налагането на свирепите правила. Твърде дълго.

Седналите около масата управници на Караганда също проявиха изненадата си. Твърде добре познаваха задушаващите нрави на хората от Белведере. Но това беше нещо ново и те оглеждаха любопитно Майлоу.

— Интересно — каза той и остави празната чаша на масата.

Отец Шоу сякаш щеше да се пръсне от високо кръвно. Само присъствието на останалите го удържаше от словесно буйство.

Целта на срещата беше и двамата от Белведере да научат подробностите за предстоящата експедиция до Земята. Освен управниците присъстваше и капитан Иля Вюшков — човекът, който трябваше да възглави експедицията. И той като останалите се отличаваше с широкото си славянско лице, но изглежда още не беше навършил и тридесет години. Излъчваше жизненост и готовност за действие, които привидно липсваха у началниците му. Майлоу не се учуди, когато по-късно научи, че Иля и всички в екипажа му са доброволци. Каза си, че по-нататък може би ще извлече полза от качествата на този Иля.

— Остава да се направят последните промени в кораба — каза в началото на срещата Саша Якинфович, президентът на Караганда. — Отнеха ни повече време от очакваното, но се надяваме да тръгнете след седем дни. А дотогава дано ви хареса гостоприемството на Караганда.

— Ще се постараем — отвърна Майлоу и тогава прие водката.

Несъмнено и животът в Караганда си имаше своите ограничения, но поне не се усещаше суровостта на Белведере. Залата за съвещания беше обзаведена с красиви и удобни мебели, по стените се виждаха гравюри. Разбира се, бяха с религиозни сюжети, но и това разнообразяваше след потискащо голите стени на Белведере.

— Значи смятате да постигнете търговско споразумение с хората от Земята? — обърна се Майлоу към президента.

Въпросът му развесели управниците на Караганда. Президентът каза:

— Въобще не смятаме да правим това. Разбира се, казахме това на земните хора, но ние просто ще ги завладеем.

— Естествено — промърмори Майлоу. — Но вероятно ще окажат съпротива?

— Не се съмняваме в това. Сами ни казаха, че имат огнестрелно оръжие, дори оръдия, но нямат нито лазери, нито други видове излъчватели. Капитан Вюшков и неговите хора лесно ще смажат всеки опит за съпротива.

Капитан Вюшков се усмихна на тези думи и кимна. Майлоу отново го погледна одобрително и каза на президента:

— Е, Отец Шоу и аз сме загрижени само дали могат да бъдат спасени душите на земните хора. Ако успее планът ви да ги подчини, нашата задача става още по-лека. — Той се пресегна и вдигна празната си чаша. — Моля ви, налейте ми още от вашата чудесна водка, за да вдигнем тост за успеха на нашите общи начинания. — И докато пълнеха чашата му, той слушаше как Отец Шоу пръска слюнки по него.

Когато най-после останаха сами в стаята си, Отец Шоу можа на воля да излее злобата си. Но отначало от устата му се чуваха само неразбираеми звуци, той обвинително сочеше с пръст Майлоу, който се отпусна на леглото, скръсти ръце и го загледа невъзмутимо. Това поведение още повече вбеси Отец Шоу. Накрая забълбукаха и думите.

— Ти… ти… това е… това… ти… нетърпимо… как се държиш… нетърпимо… Ще си платиш… уверявам те!

— О, щом отново почувствахте притегляне, бузите ви възвърнаха цвета си — каза му Майлоу.

— И продължаваш с наглостта си! — задъха се Отецът. — Братко Джеймз, щом се върнем в Белведере, ти… ти ще бъдеш лишен от ранга си в Църквата. Ще се погрижа така да те накажат, че сам ще поискаш Бог да те прибере, преди да е изтекъл отреденият ти живот!

— Млъквай бе, глупак! — отрони Майлоу. Време беше да свали маската. — Ако не започнеш да се държиш по-кротко, никога няма да видиш Белведере.

Отец Шоу замръзна. Явно не вярваше на ушите си.

— Братко Джеймз… — прошепна изумено, — държиш се сякаш те е обладал зъл дух.

Майлоу кимна.

— Доста добре казано. Да, обладан съм. От себе си. Аз съм Майлоу Хейз. Брат Джеймз беше само маска. При това много полезна. Помогна ми да оцелея през безкрайно тъпите години, които бях принуден да прекарам в гнусното ви общество. Но сега съм свободен и не смятам да се преструвам нито секунда повече. И въобще не смятам да ти угаждам, смешно дебело прасе.

Отец Шоу отстъпи крачка назад. В очите му се появи страх.

— Да, обладал те е демон! Това безбожно място ти вреди. Ще се моля за тебе…

Майлоу скочи мълниеносно от леглото, хвана с две ръце гърлото на Отеца и без усилие го вдигна от пода. За втори път през последния час лицето на Отец Шоу се наля с кръв, но сега причината беше друга.

— По-добре се моли за себе си — студено го посъветва Майлоу, докато другият се опитваше да си поеме дъх. — Или ще правиш каквото ти казвам, или ще те пречукам. Разбра ли ме?

Отец Шоу направи опит да кимне. Майлоу го пусна и той падна на колене, закашля се, въздухът свиреше в дробовете му. Майлоу се върна на леглото. Отецът си остана на колене, гледаше Майлоу уплашено, потривайки врата си.

— Какво си ти? Дявол?

— Казах ти вече. Името ми е Майлоу Хейз. Някога, на Земята ръководех генинженерната корпорация „Хейз“. Беше една от най-силните Генетични корпорации преди войните. После избягах под фалшиво име от планетата, ясно ти е защо, нали? И от тогава се криех в Белведере. Досега.

Лицето на Отец Шоу ясно показваше убеждението му, че Майлоу, или обладалият го демон, е в ноктите на лудостта.

— Но си роден в Белведере — възрази той.

Майлоу му обясни какво всъщност е представлявало това раждане и как първият Майлоу е избягал на Марс. Когато млъкна, Отец Шоу вече не знаеше на какво да вярва.

— Ще оценя сдържаността ти, ако не дрънкаш за това пред всеки. Дори да опиташ, няма да ти повярват. Освен това ще кажа, че това е психическо разстройство, причинено от безтегловността. Не забравяй — тук лекарят съм аз. А сега трябва да обещаеш само едно — ще ми се подчиняваш напълно. Уверявам те, другата възможност ще бъде крайно нежелателна за тебе. И така?…

След малко Отец Шоу кимна.

— Кълна се.

— Добре — каза Майлоу. — Не е нужно да оставаш на колене. Не съм от боговете, които държат на ритуалите. Ще се задоволя и с искреното ти послушание.

Майлоу се забавляваше с Тайра, но внезапно беше грубо прекъснат.

— Майлоу! — Звукът беше толкова силен, че едва не му спука тъпанчетата, а Тайра се сви уплашено. Е, няма как, каза си Майлоу, много е добра в уплахата. Дръпна се от момичето и седна на леглото. — Ашли, ти наистина подбираш най-подходящите моменти, за да си бъбрим с тебе. Сега какво има?

Както говореше, Тайра се възползва от възможността, скочи и се втурна към банята.

— Писна ми вече, Майлоу! — гръмотевично отекна гласът на Ашли. — Кога ще ми покажеш някакви резултати!

— Имай малко търпение. Вече е само въпрос на време. Трябва да покрием хиляди квадратни мили на този леден шелф, а ти ми отдели малко паяци за работа. Ако би желала да използваме и резервните?…

— Я не ме разсмивай! — отсече тя. — Без тях съм безпомощна.

— Не искаш ли да ми се довериш? Мислех си, че отново сме партньори.

— Ха! — Късият зъл смях беше достатъчно красноречив.

— Сериозно ти говоря, и така паяците изследваха повече от половината шелф. Всеки момент бихме могли да се доберем до целта.

— Ще ти дам още една седмица.

— После?…

— Ще те сваля на леда. Както си облечен сега.

— Ашли, бъди разумна. Не мога да гарантирам, че до една седмица ще открием станцията. Ашли?…

Инстинктивно усети, че тя е прекратила „присъствието“ си. Поседя намръщен на леглото, стана и тръгна към банята.

— Господине, установихме връзка с Белведере — каза радиооператорът и стана от стола си.

Отец Шоу зае мястото му. Нервно избърса потта от челото си.

— Сега излезте — каза на радиооператора, опитвайки се да не забрави указанията му как се работи с апаратурата.

Изчака съскането на затварящата се врата, приведе се ниско над микрофона и натисна бутона за предаване.

— Говори Отец Шоу, обаждам се от станцията Караганда. Кой е насреща?

Никой не отговори, той видя, че още натиска бутона. Пусна го и веднага чу глас:

— Повтарям, аз съм брат Робърт, свързочник втори клас. Край.

— Слушай ме внимателно — настоятелно каза Отец Шоу, — искам да попиташ Центъра за цялата информация, с която разполага за мъж на име Виктор Париш. Ъ-ъ край.

Последва пауза, озадаченият глас се обади:

— Веднага ли искате тази информация, Отец Шоу? Край.

— Разбира се, че веднага, тъп… — Млъкна и се помъчи да си наложи спокойствие. — Много е важно. Побързай, моля те. Край.

— Слушам, Отец Шоу — отвърна безизразно брат Робърт. — Ще ми е нужно малко време. Моля ви, изчакайте.

„Ще чакам, глупчо, ядосано помисли Отец Шоу, какво друго ми остава?“ Но чакането само изостряше нетърпението му. И страха. Знаеше, че е в безопасност. Брат Джеймз в момента обикаляше с водач почти завършения кораб, който трябваше да ги понесе на Земята. И Отец Шоу трябваше да отиде, но се отказа в последната минута, извини се, че не се чувства добре. Но мисълта, че човекът, скрит под името брат Джеймз, би могъл да разкрие с какво се занимава, караше стомаха на Отец Шоу да се гърчи, трудно му беше да диша от ужас. Потисна желанието да се огледа нервно през рамо.

— Отец Шоу, чувате ли ме? Край.

— Да, да! — припряно отговори той. — Какво научи?

Отговор нямаше. Сети се, че не е натиснал бутона за предаване. Сега се поправи.

— Тук съм — каза по-спокойно. — Какво научи? Край.

— Според Центъра имало е човек на име Виктор Париш, но преди много време. По-точно преди около сто и шестдесет години. Вероятно не е този, от когото се интересувате? Край.

— Какво е станало с него? Край.

— Загинал е при трагична злополука, Отче. По време на експедицията до Марс през 2298 година. Всички членове на екипажа, освен един, са умрели поради разхерметизация на кораба. Край.

Отец Шоу вече трепереше. Брат Джеймз беше казал истината… Натисна бутона за предаване.

— Братко Робърт, това е безкрайно важно. Слушай внимателно. Искам веднага да се обадиш на Отец Маси. Имам спешно съобщение за него…

Сърцето на Отец Шоу подскочи лудо — една ръка се появи сякаш отникъде, вкопчи се в китката му и я дръпна от бутона. Той изви глава. Брат Джеймз се усмихваше над него. Невъзможно! Не беше чул влизането му.

— Как?… Как?…

— Ало? Отец Шоу? Чувате ли ме? Край.

— Но… нали разглеждаше кораба… — запелтечи Отец Шоу, струваше му се, че китката му е счупена. Усмивката не слизаше от лицето на брат Джеймз.

— И аз се измъкнах. Казах им колко съм загрижен за здравословното ти състояние. Пътуването дотук ти се отрази зле, би могло да стане… и по-лошо.

С вледеняваща яснота Отец Шоу схвана намерението му.

— Ти… ще ме убиеш.

— О не, разбира се, че не. Ако правиш каквото ти казвам.

— Отец Шоу? Обадете се, Отец Шоу! Край.

— А сега — продължи брат Джеймз, — кажи на нашия приятел в Белведере, че съобщението ти за Отец Маси е следното: Досега нашата мисия, с Божия помощ, е успешна. Имаш всички основания да вярваш, че и до края тя ще се увенчае с успех. С нетърпение очакваш да изпълниш Божията воля на Земята. Край на предаването. — Той пусна китката на Отец Шоу. — Хайде.

Отец Шоу натисна бутона за предаване и повтори думите. После китката му отново беше дръпната настрани.

— Мисля, че трябва да се връщаме в стаята си — каза брат Джеймз. — Изглеждаш уморен. Имаш нужда от почивка.

Глава шестнадесета

Жан-Пол беше сигурен, че много време ще трябва да мине преди да хареса подводното плуване. Ако това беше възможно. Тук, под вълните, Айла се чувстваше в стихията си. Всяко нейно движение показваше радостта й, че е във водата, но за него всичко наоколо си оставаше чуждо. Преди да падне от горещия „Господар Монкалм“, не беше докосвал морето. Това само по себе си беше достатъчна пречка, но гмуркането под повърхността се оказа още по-лошо. Първият път смелостта му се изпари, насила спря напъна да се замята панически във водата.

Чувстваше се някак натясно. Преди всичко заради акваланга, устройството, което вкарваше въздух в дробовете му с налягането на околната вода. Твърде неуютно беше да съзнава, че всяко вдишване… животът му зависеше от този малък апарат. Притесняваше го и слабата видимост. Даже тук, съвсем близо до брега, където водата беше изключително прозрачна, Жан-Пол недоволно установи, че с отдалечаването всичко бързо се превръща в непрогледна мътилка. На границата й се мяркаха сенчести движения. Айла му каза как понякога малки акули успявали да се промъкнат през металните прътове на морските стени. Сега той не можеше да се отпусне.

Айла мина пред него и с ръка показа, че е време да се връщат. Жан-Пол се подчини на драго сърце. Плувайки до нея, той се чувстваше достатъчно сигурен, за да следи грациозните движения на тялото й. Сега вече знаеше, че любовта към тази жена го е сграбчила неумолимо. Тя го опияняваше. Толкова нелепо му се струваше, че само преди седмици би се отвратил от мисълта даже само за секс с жена от земята… със земен червей, не би могъл и да си представи, че ще се влюби. Но насажданите цял живот предразсъдъци просто изчезнаха…

Стигнаха до плитчините и вече можеха да се изправят. Жан-Пол с удоволствие смъкна от себе си акваланга и стягащата маска. Свали и плавниците, метна ги през рамо. Ухили се на Айла.

— Казвай, каква е присъдата?

Тя направи гримаса.

— Още се мотаеш като пияна костенурка. Но се учиш.

— А това означава ли, че мога да дойда с тебе утре отвъд стената?

— Щеше да е по-добре, ако потренираш още, но от мен да мине.

Зашляпаха към брега. Морските хора така и не се появяваха досега, но Айла и нейните приятели редовно отиваха на мястото за срещи, надяваха се да ги дочакат. Планът на Айла да рискува с гмуркача чак до подводната станция беше отхвърлен от баща й на секундата, както и очакваха.

— Олеле!

Айла спря и се вгледа в брега, засенчила очите си със свободната ръка от ярката слънчева светлина. Жан-Пол проследи посоката на погледа й. Видя, че Кел ги чака на брега. А малко настрани от него стояха трима, които не познаваше.

— Какви са тези? — попита, когато пак тръгнаха.

— Дечицата на Бенкс. Малките съкровища на Джелкър. Само те ми липсваха.

Групата се състоеше от двама мъже и една жена. Единият от мъжете и жената като че наскоро бяха навършили двадесет години, а третият беше достигнал оптималната възраст и би могъл да е на всяка възраст над тридесет и пет. Той заговори пръв, щом Айла и Жан-Пол се добраха до брега. Тонът му беше присмехулен.

— Вярно било, значи. Айла Хедън си ходи с Небесен мъж. Дъщерята на един от нашите шестима управници си е избрала за любовник един от нашите врагове.

Гневът на Айла се показа на лицето й, но тя не каза нищо. Кел, който пристъпи към нея, за да й помогне с подводното снаряжение, изглеждаше още по-ядосан, но Жан-Пол не беше сигурен към кого всъщност е насочена свирепостта му. Самият Жан-Пол реши да си мълчи, за да види как ще тръгнат нещата. Разкопча ремъците и облекчено пусна тежките кислородни бутилки на пясъка.

— Това е позор, обида за народа ни — сега пък се обади момичето. — Позволяваш си да спиш с някой, който е искал да завладее Палмира.

Този път Айла не успя да се сдържи. Застана пред момичето и гневно каза:

— Джой, не си давай воля на мръсния език! Ясно ти е като бял ден, че съветът гласува да бъде простено на Небесните хора!

— Не целият съвет, Айла. Баща ни, например, не гласува за това. — По-възрастният отново се включи.

Айла се завъртя към него.

— Ами друго не можеше и да се очаква, нали, Брон? Всичко, което моят баща подкрепя, веднага се отхвърля от твоя, няма значение какво е то.

— Баща ни не е предател — каза Джой.

— Искаш да кажеш, че моят баща е, така ли? — студено се осведоми Айла.

— Ъхъ — потвърди по-младият. — Иска да ни набута в ръцете на онези от Космоса.

— Това са идиотщини и вие самите го знаете! — кресна побесняла Айла. — Хората от Космоса идват да ни помогнат!

— В какво, да се върнем в каменния век ли? — подигра й се Брон.

— Ами вие защо не млъкнете — най-после се намеси и Кел.

— Защо не опиташ да ни накараш? — каза Брон и пристъпи към него.

— Че как, ей сега — каза Кел и също направи движение към противника.

— Кел, недей — въздъхна Айла. — Не си струва. Нали точно това искат. От баща си са се научили да объркват нещата просто за удоволствие. На него това му е радостта в живота. Хайде, да си вървим.

Отдалечи се по брега със снаряжението си. Кел се поколеба, но след малко я последва с нежелание. Жан-Пол вдигна своето снаряжение и тръгна, кимайки вежливо на тримата Бенкс.

— Засега довиждане, Небесни човече — извика след него Брон. — Скоро ще се видим. — Заплахата беше съвсем ясна.

— Господи, как ги мразя — мърмореше Айла, когато Жан-Пол я настигна. — Как се осмеляват да дрънкат тези глупости за баща ми!

— Трябваше да ме оставиш да просна Брон. — каза Кел, мятайки яростни погледи през рамо.

— Не, нали ти обясних. Много им се искаше да стане бой. Да пукне дано и Джелкър, и отрочетата му. Всеки ден примъква нови привърженици. И в един глас твърдят, че било голяма грешка да вярваме на хората от Космоса.

— Няма значение, не ви остава дълго да чакате, за да им натриете носовете — напомни Жан-Пол. — Космическите хора ще бъдат тук след седмица.

— Е, да, — кимна Айла. — Но тогава доста хора ще трябва да се извинят на татко.

Жан-Пол помогна на Айла и Кел да подредят снаряжението в склада, после се запъти към болницата. Както винаги Айла го попита дали иска да дойде с него и както винаги той й благодари, но отказа. Задължението беше само негово, освен това не искаше тя да вижда как изглеждат жертвите на изгарянията. Вече знаеше, че би й причинил страдание.

Видя групичка, застанала пред болницата. Някой го посочи и всички се обърнаха към него. Разбра, че го чакат. Всички бяха измежду оцелелите от „Господаря Монкалм“.

— Жан-Пол, искаме да поговорим с тебе — каза един от мъжете, щом той наближи.

Преброи осмина. Петима мъже и три жени.

— Забелязах — отвърна Жан-Пол. — И за какво?

Опитваше се да свърже тези лица с имената. Но беше опознал хората едва след катастрофата. Всички негови приятели и познати загинаха в бедствието.

— За плановете ти за нас — каза друг мъж.

Стъписан, Жан-Пол каза:

— Ама какви планове?

— Ти си нашият вожд. Твое задължение е да направиш нещо за положението ни — извика жена.

Жан-Пол не беше сигурен, но тя май се казваше Шарлот.

— Нашето положение! — повтори той, още не разбираше. — И какво е то според вас?

Някои от хората се спогледаха тревожно. Мъжът, който го заговори пръв, реши да поеме инициативата. Жан-Пол си спомни, че името му е Филип.

— Тук сме като в капан сред проклетите земни червеи. Докога ще търпим униженията? Трябва да направиш нещо!

Жан-Пол потисна спонтанното си желание да се разсмее, но гневът веднага го замести. Тези хора — неговите хора — с нищо не бяха по-добри от тримата Бенкс, които срещна по-рано.

— И какво очаквате да направя? — попита с нескрит сарказъм. — Да щракна с пръсти и да се появи нов Небесен Господар?

— Искаме от тебе — каза Филип, — да измислиш план как да поставим тези земни червеи на мястото им. Щом си наш вожд, длъжен си да направиш това.

Жан-Пол се ядоса още повече. Бавно каза:

— Не съм, защото първо на първо вече не съм ваш вожд. А има и друго, според мен дължим на тези… земни червеи, както ги наричате, голяма благодарност.

— Благодарност! — извика Филип. — Затова, че свалиха кораба ни! Че избиха почти всички наши хора!

— А ние се канехме да им пуснем бомби, за да станат послушни и да им откраднем храната и другите припаси. Имаха пълното право да се защитят, и след всичко това ни предложиха гостоприемство дадоха ни храна и подслон. Разполагаме със свободата си. Най-доброто би било да се влеем в тяхната общност, да станем част от този народ.

— Но ние сме Небесни хора! — възрази мъж на име Рафаел.

— Бяхме Небесни хора — меко каза Жан-Пол. — Доста трудничко е да си останем такива без въздушен кораб. Значи сега сме земни червеи.

— Никога! Няма да го бъде! — възкликнаха неколцина.

— Е, аз поне съм готов да се нарека земен червей — остро каза Жан-Пол. — И ви съветвам да направите като мен.

Настъпи мълчание, те стояха и го гледаха враждебно. Накрая една от жените, чието име не можа да си спомни, каза:

— Говори се, че си се хванал с тукашна курва. Вече вярвам на тези приказки.

Жан-Пол настръхна. Разтресе се от ярост, но се пребори с бесния напън да се хвърли към тях и да ги размята с юмруци. Овладя се и каза колкото можа спокойно:

— Не ми пука какво мислите за мен, но трябва да ми повярвате — или ще се приспособите, или ще умрете. А сега, ако не възразявате, имам работа в болницата.

Разблъска ги малко по-грубо от необходимото и се качи по дървените стъпала към главния вход. Посегна да отвори вратата, когато един от мъжете извика:

— Предател!

— Горкият ми Жан-Пол — каза Айла и го погали по челото. — Те ужасно са те разстроили.

— Никой не ме е вбесявал така досега. И кой — моите хора. Докъде може да стигне човешката глупост? По дяволите, какво си мислят тези? Тайно да създадат армия и насила да превземат Палмира?

— Твърде малко са на брой.

— Знам — той въздъхна. — Но са предостатъчно, за да предизвикат някоя бъркотия. Най-добре да поговоря с баща ти за това. Ще трябва да бъдат под око.

— Не е нужно. Всички вие сте под наблюдение.

Веждите му се вдигнаха.

— Нима? А мен кой ме следи?

— Аз — каза тя и го целуна силно, езикът й се мушна дълбоко в устата му.

По-късно той каза:

— Много сериозно се отнасяш към задълженията си. Твърде похвално.

— Мислиш ли, че щях да бъда в леглото ти, ако нямах силно развито гражданско чувство? — игриво попита тя.

— О не, разбира се. За тебе това не е секс, ти само се проявяваш като добра гражданка.

Тя се засмя.

— Значи ме наричат твоята курва, така ли?

— Да — отговори той, но не му беше забавно.

— Никога преди не са ме наричали курва. Май ми харесва. Хубаво е да съм курвата на Жан-Пол…

Той се обърна към нея и я изгледа свирепо. Тя се изплези насреща.

— Държиш се смешно — порица я той.

— О, ти така ли му казваш?

Тя седна и наведе глава към слабините му. Той усети влагата на устните й.

— Недей… — каза той, но никак не беше убедителен. — Време е да поспим малко.

Но за негова радост тя не спря. И той бързо усети как се връща възбудата му. Когато остана доволна от ерекцията му, тя пак седна.

— Ще събудим баща ти… — още по-слабо възрази той.

— Няма — каза тя, преметна единия си крак върху него и мъчително бавно се отпусна. — Върна се направо свършен от мястото за кацане на космическия кораб. Тази нощ нищо не може да го събуди.

Но Жан-Пол вече не мислеше за бащата на Айла. Той леко простена. Айла го погледна отгоре и се усмихна палаво.

— И сега ли се държа смешно?

Той не можеше да отговори. Тя пак се изплези и полека изви гърба си. Той изпъшка от удоволствие. И както поглъщаше тялото й с очи, обхванат от пламтящата смес на любовта и желанието, той знаеше с неподдаваща се на нищо увереност, че тези мигове накланят везните в полза на живота. Въпреки кръвта, болката и смъртта, заради това си струваше да живее. Вдигна ръце и хвана гърдите й.

— Божичко, обичам те, Айла!… Толкова те обичам!

— Айла, моля те, не си забивай лакътя в лицето ми — нетърпеливо каза той.

— Извинявай — промърмори тя и мръдна настрани.

В металната кръгла предна кабина на гмуркача почти не беше останало място. Той и Айла бяха притиснати един в друг зад гърба на Кел, който управляваше апарата. Идването на Жан-Пол принуди недоволната Джулай да остане на брега.

— Трябва да призная, че това чудо прави впечатление. Тук в Палмира ли го направихте? — попита той.

— Е, не съвсем. И двата ни гмуркача са от подводната станция. Получихме ги част по част и сами ги сглобихме. Но много от приспособленията измислихме ние. Цялата ни електроника също е от станцията. И затова е много важно да не загубим връзката с морските хора.

— Още много ли остава?

Айла надникна през рамото на Кел в един от долните наблюдателни люкове.

— Не — отвърна тя. — Ще стигнем след може би около пет минути. Права ли съм, Кел?

— Ъхъ.

Гласът му звучеше кисело. Не само Джулай не се радваше на присъствието на Жан-Пол в гмуркача. Жан-Пол отново неуспешно опита да се намести по-удобно. Той каза:

— Въздухът май става по-лош, или само си въобразявам?

— Не — отговори Айла. — Въглеродният двуокис се натрупва по-бързо, отколкото поглъщателят може да поеме… — Тя посочи малка кутия, прикрепена на стената. — Ще пусна малко кислород.

Но, за да стигне до кислородната бутилка, която се намираше откъм Жан-Пол, наложи се да направят доста интимно разместване в теснотията. Лицата им почти се допряха, Жан-Пол се усмихна и каза:

— Струва ми се, че благодарение на тебе снощи имах почти религиозно преживяване.

— Така ли го наричаш? — безгрижно каза тя, но мигновеният блясък в очите й показа недоволство.

Той усети, че тя не иска да говорят за това пред Кел. Кимна, за да покаже, че е разбрал. Тя успя да завърти кранчето на кислородната бутилка и излизащият под налягане газ засъска. Жан-Пол веднага почувства промяната.

— Стигнахме мястото — обяви Кел и натисна два лоста.

Гмуркачът започна да потъва и Жан-Пол предположи, че Кел е пуснал вода в цистерните за регулиране на дълбочината. Айла се зае да отвори люка към външния шлюз.

— Хайде, време е да се приготвим.

Той я последва в шлюза, който също беше кълбовиден, започнаха да обличат подводните екипи. Айла му беше обяснила, че дълбоката вода е и по-студена. Гмуркачът подскочи леко — вече се намираха на дъното. Кел дойде при тях в шлюза и затвори люка херметично. Облякоха се, увериха се, че аквалангите им работят нормално и Кел завъртя ръчката отстрани. Водата нахлу в шлюза.

Надигаше се бързо и Жан-Пол се напрегна, когато покри лицето му. Обзе го клаустрофобията. Щом шлюзът се напълни, Кел вдигна ръка и отвори горния люк. Капакът се дръпна и Кел изплува навън, стиснал своя харпун. Айла махна на Жан-Пол да го последва. Той взе оръжието си и се измъкна от шлюза.

За първи път можа добре да огледа околността. Апаратът лежеше върху чист пясък, но се виждаха коралови израстъци и изобилна подводна растителност. Тук светлината не беше толкова силна, както при гмурканията в плиткото, полезрението му ставаше още по-ограничено. Преградата от мътилка сякаш се склопваше около него…

Стисна по-здраво оръжието си с надеждата да намери толкова нужното му сега спокойствие. Не беше харпун, Айла го наричаше „шеметна тояга“. Състоеше се от пръчка, дълга две стъпки и половина, дръжка в единия край и метален цилиндър в другия. В цилиндъра имаше експлозив. Жан-Пол само трябваше да мушне избраната жертва и трябваше автоматично да последва взрив. Айла го уверяваше, че детонацията е достатъчна, за да пръсне нервната система и на най-голямата акула. Но Жан-Пол не харесваше идеята да бъде на две стъпки и половина дори от малка акула. А „шеметната тояга“ имаше още един сериозен недостатък — можеше да се използва само веднъж.

Айла се присъедини към тях и показа откъде би трябвало да очакват другите за срещата. За разлика от двамата мъже тя не носеше оръжие. Махна им да останат до гмуркача, а тя се придвижи десетина метра по-напред, където спря и зачака.

Жан-Пол силно желаеше пътешествието им да се окаже напразно. Описанията на Айла за морските хора не звучаха особено привлекателно, колкото и да беше сигурна, че вече имали само мирни намерения спрямо хората от сушата. Той погледна часовника си. Можеха да чакат не повече от четиридесет и пет минути — за толкова щяха да им стигнат запасите от въздух.

След малко на Жан-Пол му омръзна да се върти в кръг и показа с ръце на Кел, че иска да огледа близката част от кораловия риф. Кел му отговори с жестове, които според Жан-Пол трябваше да означават „бъди предпазлив“.

Рифът се издигаше на около двадесет стъпки над дъното. Когато стигна до коралите, Жан-Пол погледна назад — гмуркачът и Кел му се сториха неприятно далечни. Но той реши да не обръща внимание на безпокойството си и заразглежда дребните обитатели на рифа, които с плуване или пълзене се стремяха да се дръпнат по-настрани от него. Пъстроцветни рибки, крабове… Октопод, който непрестанно променяше цвета си, за да се слее с петнистата повърхност на рифа.

До момента, в който достигна горната част на рифа, всякакви мисли за опасност бяха изчезнали от главата му. И затова ужасно се потресе, когато се намери лице в лице с чудовище.

Глава седемнадесета

Съществото висеше неподвижно ниско над рифа на десетина стъпки от Жан-Пол, който се взираше в него, замръзнал от изненадата. Не можеше да каже дали и тази твар също се чуди на неочакваната среща — изражението на лицето й беше неразгадаемо. Съществото беше дълго към седем стъпки, но стърчащите от главата остри перки правеха вида му по-внушителен. Тялото приличаше на човешко и беше покрито с дебели, подобни на кост люспи, сиво-синкави на цвят. Имаше кръгли рибешки очи, много широка уста, но нямаше нос. Дълги нокти се показваха от пръстите на широките ципести стъпала. Големите длани също имаха ципа и остри нокти, зловещи шипове стърчаха от тилната страна на китките и от лактите на съществото.

Мигновено появилото се желание на Жан-Пол беше да избяга, но си каза, че това трябва да е някой от изчезналите морски хора на Айла. Миролюбивите морски хора. И не искаше да проваля плановете на Айла, като подплаши съществото, затова вдигна свободната си ръка в жест, който според него за всички означаваше доброжелателност. Кръглите безизразни очи си останаха впити в него. Човекоподобната твар дори не се опита да повтори жеста. Жан-Пол вече обмисляше дали да доплува по-близо, когато някой внезапно го бутна грубо настрани…

Беше Кел. Чернокожият младеж цепеше водата като ракета, плавниците на краката му се мятаха бясно, беше се устремил право към морското същество. Жан-Пол гледаше изумено как Кел натиска спусъка на харпуна. Късото копие удари съществото точно под гърдите с голяма сила. Но не проби твърдите люспи, само отскочи.

Кел започна да обръща, явно искаше да заобиколи чудовището отдалече, но то изведнъж сякаш избухна в бесни движения. Всичко стана толкова бързо, че Жан-Пол нищо не разбра, но в един момент видя отпуснато носещия се из водата Кел, само ходилата му потрепваха конвулсивно, а пред тялото се стелеше облак от черни нишки. Кел бавно се завъртя настрани и Жан-Пол видя откъде идват тези нишки и какво представляват. Кел беше изкормен, коремът му беше разпорен открай докрай.

Но не му остана време да се ужаси. Чудовището връхлетя върху него. Жан-Пол сляпо мушна напред с „шеметната тояга“. Чу глух пукот, ударната вълна мина през ръката му. Той отчаяно зарита с крака, за да се отдалечи, опитваше се да различи нещо през запълнилите водата дребни мехурчета. Очакваше всеки миг да усети как ноктите на гадната твар разкъсват екипа и плътта му. Макар че бе използвал единственият заряд на оръжието си, все още го държеше пред себе си, сякаш можеше да се защити с него. Имаше нож, вързан за левия му крак, но знаеше, че би бил безполезен срещу люспите на съществото…

Ръка се вкопчи в рамото му, той почти изпусна наустника на акваланга си. Айла. Помагаше му да плува по-бързо. Постара се да й подражава, да успокои движенията си и веднага постигна желаната бързина. Погледна назад към облака мехурчета, нещо трескаво се мяташе в средата. „Шеметната тояга“ го беше спасила — нервната система на чудовището не устоя на взрива.

Пътят до гмуркача се стори безкрайно дълъг на Жан-Пол. Все се оглеждаше нервно, очаквайки да види изникващи от мътилката още чудовища. Но стигнаха до апарата без някой да ги застраши. Айла посочи, че трябва пръв да се вмъкне през люка и той не я накара да го убеждава дълго. Погледна за последен път рифа и се промуши надолу, удряйки в ръбовете кислородните си бутилки. Още щом стъпалата му докоснаха дъното на шлюза, Айла вече беше вътре. Тя завинти люка на мястото му, дръпна ръчката и водата веднага започна да спада.

Когато стигна до кръста на Жан-Пол, той осъзна някакво усещане в синусите и ушите си, но можеше да мисли само за случилото се с Кел. Айла едва успя да свали маската и наустника си, а той вече я тресеше за раменете и викаше:

— Какво се обърка, по дяволите!? Защо Кел го нападна? Напи ми каза, че сме в безопасност с тези същества!

Айла трепереше, сълзите неудържимо се стичаха по лицето й. Отначало нищо не можеше да каже, после започна да изхълцва по някоя дума.

— Това… не беше… от нашите. Твърде голямо… иначе изглежда. Нашите морски хора… имат черти по тялото. Кел… той… видял е…

Не можа да продължи. Зарови лице в дланите си и заплака. Жан-Пол я притисна до себе си, искаше поне малко да я утеши. Полека започна да разбира. Кел му беше спасил живота. С цената на своя…

— Айла, ела на себе си, нека да тръгваме, преди да се появи още някой от тези гадове. Отвори люка към кабината.

Тя завъртя глава.

— Не може — подсмръкна Айла. — Трябва да изравним налягането… не бива да бързаме, иначе ще ни хване кесонната болест… ще чакаме, докато налягането стане нормално… една атмосфера.

— Колко време е необходимо?

— Петнадесет, може би двадесет минути.

— О, чудесно се наредихме — промърмори той.

Внезапно силен удар гръмна върху външния корпус на гмуркача. Айла погледна диво Жан-Пол, в очите й се появи надежда.

— Кел! Това е Кел! Не е умрял, само е ранен! Иска да влезе!

— Не може да е той — твърдо каза Жан-Пол. Твърде ясно виждаше в паметта си грозната рана и изплуващите от нея вътрешности сред облака черна кръв.

— Да, той е! — Тя се изтръгна от ръцете му и хвана наустника на своя акваланг.

— Какво правиш? — остро попита той.

— Ще се върна навън. Трябва да помогна на Кел! Той е ранен!

Той пак я хвана за раменете.

— Айла, чуй какво ти казвам. Това не може да е Кел! Той е мъртъв!

Тя упорито опитваше да се освободи.

— Не е! Пусни ме! Той има нужда от мен! Не те карам да идваш с мен…

Още един удар, този път по-силен, последван от стържещ звук. Гмуркачът се разлюля забележимо. Айла затихна и се взря в очите на Жан-Пол.

— Ясно е, че не е Кел — каза й той. — Трябва да е онова нещо. Или друго като него.

Тя кимна и едва чуто промълви.

— Да, прав си.

Отново удар и стържене.

— Не знам какво има отвън, но то като че опитва да прояде корпуса със зъби — тонът на Жан-Пол трябваше да поразведри настроението, но не успя. Спомни си могъщите челюсти на чудовището.

— Звукът идва от външните обтекатели — каза му тя. — Доста крехки са. Но няма как да прегризе херметичното тяло.

Пак удари. Апаратът се разтресе. Айла пристъпи и силно се притисна в Жан-Пол.

— Май не си много сигурна.

— О, не е в това проблемът. Тук сме на сигурно място, но се тревожа какви повреди може да причини на разположените отвън части — силовите кабели, соплата, стабилизаторите. Може направо да осакати гмуркача.

— Разбирам — бавно каза той. — Тогава ще трябва или да се измъкваме с подводно плуване, или да останем тук, докато умрем от задушаване.

— Може и да не се стигне чак дотам. Ако не се върнем навреме, Джулай ще вдигне тревога и ще излязат да ни търсят с другия гмуркач.

— И кога ще стане това?

— След два часа най-рано — тя погледна манометъра на стената. — След десет минути можем да отворим люка към кабината.

Твърде дълги бяха тези десет минути, докато стояха прегърнати в клатещия се все по-силно гмуркач и слушаха страшния шум от вилнеещите навън същества. Жан-Пол се опасяваше, че докато се доберат до уредите за управление, от апарата ще са останали само две кълбовидни тела.

Айла най-после каза, че налягането в шлюза е паднало до една атмосфера. Отвори люка и двамата пропълзяха в кабината. Тя седна в креслото на пилота и се взря в пулта.

— Е, поне засега имаме енергия. Все е нещо.

Той приклекна до нея и надзърна над рамото й.

— Виждаш ли нещо навън?

— Още не.

Тя превключи някакво лостче и Жан-Пол чу воя на водните движители. Айла дръпна и лостовете за изпразване на цистерните. Гмуркачът започна да се издига, но едновременно с това се накланяше. Последва още един свиреп удар, придружен от вече познатия звук на разкъсан метал.

— Ама че гнусен характер имат — измърмори Жан-Пол.

— Разпрали са една от десните цистерни — каза му Айла. Задната. За късмет разполагаме с останалите.

— Засега.

Жан-Пол надникна през един от илюминаторите. Не можеше да види кой знае какво. Напрегнатите докрай движители вдигаха твърде много пясък от дъното. Но погледът му срещна нещо, което не би искал да вижда никога — притиснато в стъклото лице. Приличаше на първото същество, но този път беше съвсем близо.

— Исусе! — неволно извика той.

Някой блъсна гмуркача отстрани и Айла каза:

— Олеле, този не е сам. Сигурно ги е привлякло мятането на онзи, който ти уби, преди да е пукнал.

Съществото, прилепило се към предницата на гмуркача опита да разбие стъклото с шипа на китката си, а празният му поглед не се отместваше от тях. Жан-Пол се замисли колко време им остава, преди да се пръсне илюминаторът.

Майлоу отключи вратата и я дръпна встрани. Остана разочарован — Шан не се опита нито да го прасне със стол по главата, нито му беше заложил някаква клопка, въобще нищо. Просто си лежеше с ръце зад главата. И никаква проява на гняв. Даже се опитваше да покаже, че скучае. Въпреки, че проумя играта, Майлоу се подразни. А настроението му и без това не беше особено добро през целия ден.

— Не ти подхожда това, тъпако — кисело каза той. — Да не си се предал вече?

Шан го изгледа.

— Просто се отказах да участвам в забавленията ти, Майлоу.

— Виж ти. Не… — Майлоу поклати глава. — Аз решавам кога да свършат забавленията, не ти.

— Както кажеш.

Шан пак зарея поглед в тавана. Майлоу застана до леглото и го огледа отгоре надолу.

— Може пък да ти счупя някоя ръка. Ей така, за развлечение.

— Знаеш, че не бих могъл да ти попреча.

— Вярно. Би било твърде скучно. А може би ако счупя ръката на Тайра, ще бъде по-интересно.

Сигурен беше, че ще предизвика Шан. Така и стана. Мъжът рязко обърна глава към Майлоу, очите му се присвиха от ярост. Но не каза нищо.

— Не си ли любопитен как е тя със здравето? — попита Майлоу. — Все пак минаха три дни от последното ми гостуване. Би могло да й се случи какво ли не през това време. Нали ме познаваш.

Шан не издържа.

— Как… как е тя?

Майлоу се усмихна.

— Ами както обикновено. Има още малко драскотини и отоци, но не е страшно. — Доволно видя неволната гримаса на Шан. — И определено става по-добра в леглото. Измисля всякакви интересни номера, за да ми угоди. Сега се опитва да участва, вместо да се съпротивлява, надява се така да не си навлича, хъм, възпитателни мерки прекалено често. Позволявам й да си мисли, че постига успех… засега.

Лицето на Шан вече ясно издаваше неудържимата му ненавист.

— Остави я на мира, копеле гнусно! — изръмжа той. — Или ще те убия! Все нещо ще измисля, но ще те убия!

— Е, това вече е нещо — одобрително отбеляза Майлоу. — А пък аз си мислех, че ставаш досаден.

Шан скочи от леглото и хвана Майлоу за гърлото. Майлоу се разсмя, с лекота бутна настрани ръцете и заби юмрук в лицето му. Шан рухна на леглото, от разбитите му устни потече кръв.

— Така ли трябва да се държи един мъж от Минерва? — присмехулно попита Майлоу. Стана му весело, предишното му настроение избледняваше.

Причината беше във вечно повтарящия се проклет сън. Пак видя Миранда, своя женски клонинг, който бе създал сам. Присъни му се последната нощ в неговото имение, преди толкова много години. Майлоу знаеше, че тълпата идва и каза на Миранда да се приготви, защото трябваше веднага да се махнат. Изуми се, когато тя отказа да тръгне с него, но точно в този момент тя избухна и изля истинските си чувства към него.

„… Не можеш да видиш отстрани в какво си се превърнал. Човешката личност е резултат от безкрайно сложен и съвършен биологически процес и науката би трябвало още много да помисли, преди да се бърка в него. Не можеш ей така да отрежеш големи парчета от системата — както правят твоите генинженери, без да унищожиш нещо жизнено важно… Да… да… това е. В определен смисъл ти се самоуби. Каква ирония! Всички тези пари и усилия — за да се превърнеш в супермен. Но по този начин ти извърши доста особено самоубийство. Разхождаш се наоколо и се мислиш за безсмъртен, а всъщност си мъртъв отвътре и мравките вече гризат душата ти.“

Сънят беше невероятно правдоподобен. Всяка подробност виждаше кристално ясна, сякаш вековете, разделящи го от онази нощ, не съществуваха. Виждаше Миранда, облечена в мъжки вечерен костюм, застанала пред него, лицето й разкривено от гняв и презрение. И точно презрението й успя да го жегне. Презрението в последните й думи, когато я помоли да размисли и да избяга с него.

„Не, Майлоу. Просто не мога да търпя присъствието ти. Не само защото се промени като личност. Отблъскваш ме и физически. От тези твои «усъвършенствания», те изкривиха нещо в тебе на всички равнища. Казвам ти истината — гади ми се от тебе! И го казвам с всяка твоя клетка в моето тяло.“

Да, тези нейни думи решиха съдбата й. Той повреди нейния флипер и после от безопасната височина в своята машина гледаше как я разкъсва тълпата на покрива пред гаража.

Усмихна се на зашеметения Шан. Дали да му счупи ръката?…

— Майлоу…

— Не сега, Ашли. Зает съм.

— Това е по-важно. Открихме Шангри Ла.

Глава осемнадесета

Айла разгърна максимално механичната ръка, завъртя я и хвана съществото точно под рамото. Щипците се впиха дълбоко и то реагира точно според очакванията им — дръпна се от гмуркача и се напъна да се отдалечи. Оказа се твърде силно и едва не изтръгна ръката си от щипците, но все пак не можа. Айла пак разгърна механичната ръка в цялата й дължина, после включи и другата, в края на която беше апаратът за заваряване. Всичко свърши бързо. Тя отвори щипците и мъртвото чудовище потъна надолу. Гмуркачът веднага започна да се издига, но късащият се метал над тях показваше, че още едно от съществата се старае да се добере до тях.

— Погледни! — Жан-Пол се наведе над рамото й. — Идват още!

Успя да преброи цяла дузина от съществата, които преминаваха над рифа. Айла обърна и включи движителите на пълна мощност.

— Какви са тези адски изчадия?

— Не знам… Създадени с генно инженерство морски хора като народа на Тигър, но са от друг вид. Или може би са направени по различен проект, от генинженерите на друга корпорация. Или пък са претърпели някаква мутация. Ето за какво се опитваше да ме предупреди Тигър, те са оставили онези белези по него. Чудовищата са нахлули в неговата територия. Сигурно идват от по-дълбоките места. Затова той искаше оръжие… а аз не му помогнах.

— Не си могла да знаеш.

— Но поне знаех, че се е случило нещо много лошо. Трябваше повече да настоявам пред татко и Лил. И Кел щеше да е жив сега…

Той се канеше да й каже, че не бива да вини себе си, но отгоре гръмна хаос от звуци.

— Онзи още ни прави компания — процеди Жан-Пол, когато шумът утихна. — Как мислиш, ще се отървем ли?

— Зависи какво още ще успее да повреди нашият неканен пътник. Имаме достатъчно енергия, но ако се захване с кабелите на батериите… смятай, че сме се удавили.

Още звуци на яростно унищожение. Жан-Пол усети новия наклон на гмуркача. Айла огледа пулта.

— Още една цистерна е пълна с вода. Вече не можем да се справим с потъването. Ще трябва да пълзим…

Гмуркачът отново докосна дъното. След малко бавно запълзя напред — Айла беше включила гъсеничното задвижване.

— Това направо ще ни изгълта енергията, но нямаме избор.

— Колко ни остава до външната порта? — попита той.

Тя помръдна един превключвател. Гръмък пулсиращ звук запълни кабината.

— Ето ти го сигналът от предавателя на портата, чува се чисто и силно. Точно пред нас е. На по-малко от сто метра.

— И какво ще стане, когато стигнем портата?

— Що за въпрос? Разбира се, ще минем през портата.

— Аха, заедно с нашия приятел отгоре? И с другите зад нас? Предполагам, че вече са ни настигнали.

Тя се обърна и го погледна стреснато.

— Прав си. Май не ми работи главата.

— Напълно те разбирам. И аз не съм като въздушен кораб в слънчев ден. Но какво да правим, все пак?

— Нека да помисля.

— Чувствай се като у дома си.

Външната морска стена се извисяваше пред тях. Айла докара гмуркача точно пред портата и изключи подаването на енергия към гъсениците. Нещо пак се раздвижи горе. Нежеланият им спътник не се отказваше. Двамата загледаха масивната порта, направена, както и цялата стена, от гъсто поставени стоманени пръти и дебели греди. Жан-Пол каза:

— Да ти е хрумнала някоя блестяща идея?

— Не бих я нарекла блестяща, но все е по-добре от нищо.

— Умирам да я чуя — каза той, но веднага съжали, че избра точно тези думи. Тя дълбоко пое дъх.

— Както вече си виждал, механизмът на портата реагира автоматично на изпратения от гмуркача сигнал. Ще ти покажа как се работи с устройството. Ще вдигнеш портата само две стъпки. Така ще имам достатъчно място да пропълзя отдолу, но онези гадини няма да могат. Разбира се, не мога да взема дихателното снаряжение. Какво ще кажеш?

— Мисля, че си права. Идеята не е блестяща. Направо е безумна.

— Виж какво, нямаме възможности за избор. Нито пък време.

Той уплашено осъзна, че тя говори сериозно.

— Тогава аз ще отида — чу се да казва и за втори път се разкая за думите си.

— Я не ставай смешен. Твърде едър си, твърде бавен и плуваш колкото един камък. Въобще няма да стигнеш до брега.

— Горе-долу така е — облекчено каза той. — Но как ще се промъкнеш край онова нещо отгоре? И покрай приятелите му, които сигурно вече са тук?

— В онзи шкаф има още една „шеметна тояга“ — посочи тя.

— Само една?

— Ще ми стигне. Само да ги изненадам.

Тя стана от креслото и го накара да заеме мястото й пред пулта. Докато се промъкваха един край друг в теснотията, той я прихвана с ръце. Усети, че трепери едва забележимо.

— Поеми дяволски голяма глътка въздух и плувай като луда.

— Обещавам — каза тя. — Сега седни да ти покажа как да управляваш портата. — Когато урокът свърши, той каза:

— Само още едно въпросче. С мен какво ще стане? Твоят план включва ли и моето вероятно оцеляване?

— Да, глупчо. Ти ще си седиш тук жив и здрав и ще чакаш да се върна с подкрепления. Имаш предостатъчно въздух. А сега трябва да тръгвам.

Целуна го бързешком и притича в шлюза. Люкът се затвори херметично, след секунди Жан-Пол чу шума на нахлуващата вода. Стомахът му се гърчеше неприятно, само като си помислеше какво й предстои. Взираше се до болка напрегнато в портата с пръст над бутона с надпис „вдигане“. Трябваше да бъде точен до сантиметър. Ако повдигнеше портата прекалено нагоре, все едно че я е убил. Но ако я вдигнеше недостатъчно, щеше да означава същото. Седеше като на тръни и чакаше нейния сигнал, че шлюзът се е напълнил и тя се готви да отвори външния люк.

Чу я да удря по преградата. Натисна бутона. Отначало сякаш нищо не се случи, но отведнъж огромната порта трепна и се раздвижи, повдигана от масивните противотежести от другата й страна, също и от мощен електромотор. Отвън се чу глух удар, кабината звънна като камбана. Дали от детонацията на „шеметната тояга“? Надяваше се на това. Но къде по дяволите изчезна тя? Той не отместваше поглед от бавно надигащата се порта. Каква е пролуката в момента? Една стъпка? Стъпка и половина? Трудно беше да я премери на око…

Айла отведнъж се появи пред погледа му, плуваше като побесняла. И не беше сама. Едно от съществата я преследваше. И още едно! Приближаваше от другата й страна! Исусе! Плувай! Плувай! Сети се, че портата продължава да се вдига. Дръпна пръста си от бутона „вдигане“ и натисна „задържане“. Айла беше стигнала до пролуката под портата и започна да се промъква в нея. Той трескаво се взираше — дали има достатъчно място? Тялото й мина под портата, вече се виждаха само лудо мятащите се крака. Но най-близкото до нея същество почти се добра до портата… Тъмните нокти се стрелнаха към все още уязвимите крака… опитваше се да я хване за глезена. Гадната твар не успя, но на единия прасец на Айла се появи дълга рана. Жан-Пол премига болезнено, когато видя струящата кръв. После Айла изчезна от погледа му. Успя! Но първото същество също опитваше да пропълзи в пролуката… Исусе, каза си Жан-Пол, твърде високо съм я вдигнал!

Натисна бутона „спускане“. И пак отначало като че нищо не се случи, изглеждаше, че чудовището ще мине от другата страна. Още едно се пъхна под портата. Най-после, портата слезе надолу и ги заклещи. Притисна ги с цялата си тежест, размаза ги върху пясъка и облак тъмна кръв размъти водата, съществата изчезнаха от очите на успокоилия се Жан-Пол.

Въздъхна на пресекулки и се облегна в креслото, позволи си да се освободи от напрежението поне за малко. Но не преставаше да се тревожи за Айла. Раната на крака й не изглеждаше лека. Щеше да загуби кръв. Ще й стигнат ли силите да доплува до брега? Разстоянието не беше никак малко…

Джан се учуди, когато Дейвин внезапно се появи пред нея в спалнята й. Остави книгата, която четеше и каза раздразнено:

— Не ме притесняваш, винаги си добре дошъл. Не е нужно да чукаш на вратата.

— Моля те да ми простиш. Нямах намерение да те стресна.

— Така ли? А какво беше намерението ти?

Той се направи, че не е чул въпрос.

— Разполагам с информация, която може би е интересна и за тебе.

— Слушам те — недоверчиво го подкани тя.

— Твоите, и наши врагове откриха убежището.

Джан веднага се изправи.

— Майлоу… и Ашли?

— Ако досегашните ти предположения са правилни, трябва да са те. Точно над нас е увиснал въздушен кораб. Вероятно техният. Според данните на нашите сензори те пробиват ледения шелф с лазери. Лъчите преминават през оптически влакна с окачени на тях тежести и затова могат да ги спускат все по-надолу. Хитро измислено. Тази система ще бъде не по-малко ефективна и във водата. Щом пробият леда, ще спускат устройството, докато стигнат корпуса на убежището. Несъмнено ще ни предложат или да се предадем, или да бъдем унищожени.

Джан побесня от невъзмутимия тон, с който Дейвин й казваше всичко това. Горчиво каза:

— И какво смятате да направите срещу тази хитро измислена система? Ще ръкопляскате, докато те ни изгарят?

— Няма да се стигне дотам.

— Страшно ме успокои. Та какво ще правите? Ще преместите станцията някъде?

— Не.

— Значи ще унищожите Небесния Ангел с Играчката? Или с някакво друго оръжие?

— Не. Имаме намерение да преговаряме с този Майлоу и програмата на Ашли.

— Да преговаряте ли? — изумено възкликна тя. — Не можете да преговаряте с Майлоу. Нито пък с Ашли. Нали ти казах, че тя е побъркана. И вие сте побъркани, щом това искате да направите.

— Въпреки това ще опитаме. И искаме ти да бъдеш наш представител. Искаме да отидеш горе във въздушния кораб с Играчката и от наше име да преговаряш с Майлоу и Ашли.

— Аз? — тъпо отрони Джан.

— Да. Ти.

Мина час и половина, откакто Айла се промъкна под портата. Би трябвало да се е добрала до брега преди около час, дори ако раненият крак я е затруднил. Сигурно вече му идваха на помощ. Той упорито отбягваше да мисли за възможността тя въобще да не е доплувала до брега.

Стараеше се да не обръща внимание и на съществото, което с адска злоба налагаше стъклото на един илюминатор с ръбато парче корал. Засега стъклото не поддаваше, но се покриваше с още и още драскотини. Той опита безуспешно да прогони чудовището с механичната ръка, но му липсваше умението на Айла. Отначало го държеше настрана със заваръчното устройство, но бързо изчерпа запасите от енергия на гмуркача. Сега седеше на тъмно, разполагаше само със светлинките на пулта и мътния здрач, процеждащ се през илюминаторите.

Другите твари атакуваха отвсякъде подводния апарат. Доколкото можеше да съди по звуците, те също си помагаха с парчета от корали или с камъни.

Отдавна се отказаха от напъните си да вдигнат със сила портата. Жан-Пол не знаеше колко същества се навъртат наоколо, но като преброи минаващите край илюминаторите, реши, че са твърде много. Поне двадесет, може би и тридесет.

Нещо го удари по лицето.

Той примигна и съсредоточи погледа си. Струя вода.

Глава деветнадесета

Играчката се плъзна през един от големите люкове на огромното метално кълбо, наречено Шангри Ла и започна да пори водата все по-бързо. Вътре в нея Джан погледна загрижено Робин. Стори й се неспокоен. Не искаше да идва, но тя настоя. Тя съзнаваше, че поемат голям риск, но този път не искаше да се разделя с Робин. Но се изненада, когато Дейвин веднага даде съгласието си Робин да я придружи.

— Няма от какво да се страхуваш — каза тя. — Ще останеш в Играчката, докато не се уверя, че ще бъдеш в безопасност. Ако нещата тръгнат зле и накрая ме затворят в кораба или стане по-лошо, Играчката ще те отведе обратно в Шангри Ла.

— Не, няма да те изоставя — каза той, макар и не особено убедено. Все пак тя оцени жеста.

Не можеше да се отърве от чувството, че я използват. Но Дейвин и онази непозната програма — Фибъс, говореха много убедително. И стига всичко да тръгнеше според плановете, така можеше завинаги да се махне от Шангри Ла. Ако… ако… В първия момент отказа на Дейвин да служи като посредник в преговорите с Майлоу и Ашли. Но Дейвин й обясни, че тези „преговори“ ще бъдат само прикритие за съвсем други действия.

— Искаме да пренесеш нещо в Небесния Ангел — каза Дейвин.

— Няма нужда да ми казваш какво е то… трябва да е бомба — отвърна тя.

Спомни си притеснено миналия път, когато й заповядаха да пренесе бомба в Небесен Господар и къде точно трябваше да я скрие.

— Не е бомба — увери я Дейвин.

В същия миг един робот затупурка през стаята и протегна манипулатор към нея. Видя, че държи нещо като малък пистолет. Почти равнодушно се запита от колко ли време роботът е чакал да му дойде времето, скрит зад вратата. Взе от него пистолетчето и го заоглежда.

— Май бих предпочела бомбата — каза накрая.

— Това е много по-силно от всяка бомба.

— Брей. И с какво стреля?

— Изстрелва мен.

До Дейвин беше застанала жена. Разбира се, беше образ на друга програма, но преди Джан не беше виждала едновременно холографска прожекция на две или повече програми. Това изображение представляваше сурова млада жена, облечена в дълга металносива роба. Имаше рязко очертани скули, косата й беше прибрана отзад в стегнат кок. Погледна за миг Джан и каза:

— Аз съм Фибъс. Ще дойда с тебе в Небесния Ангел.

Джан местеше погледа си от Фибъс към пистолетчето и обратно.

— В това! — Искаше й се да се разсмее неудържимо.

— В известен смисъл.

— Смятаме да проникнем в компютърната система на кораба — допълни Дейвин.

Джан завъртя глава.

— Изобщо не си въобразявайте, че Майлоу и Ашли ще ме пуснат да припаря до централния компютър в залата.

— Не се налага да отиваш там — каза Дейвин. — Просто стреляй с това устройство по който и да е робот на кораба. Това ще бъде достатъчно за Фибъс.

— Да стрелям по някой паяк? — озадачено проточи Джан. Можеше само да предположи, че са създали някакъв нов, по-миниатюрен софтуер. — И колко възможности да стрелям ще имам?

— Една-единствена.

Тя въздъхна.

— Не знам какво да ви кажа. Звучи ми доста рисковано. А и как можете да сте сигурни, че ще проработи?

— Довери ни се — каза Фибъс.

Джан се засмя сухо.

— О, винаги. Вижте, в онази система трябва да се справите не само с Ашли, там е и Карл. Разказах ви за него. Той е като вас — чиста програма, при това много изобретателна.

— А ние пък ти казахме, че непрекъснато се развиваме. Карл е технология отпреди векове. Фибъс лесно ще го надхитри.

Джан не се оставяше да я убедят.

— Все пак не съм сигурна… Няма ли да е по-просто, ако използвате Играчката, можете да унищожите лазерната система, с която пробиват леда. И после да пръснете на молекули компютърното управление заедно с Ашли в него.

— Не. Не искаме да повреждаме Небесния Ангел. Ще ни бъде необходим.

— Значи ви е потрябвал? — изненада се Джан. — За какво?

— Решихме да правим това, което ти предложи.

— Кое точно?

Фибъс каза:

— Ще използваме биологическите ресурси, складирани в Небесния Ангел, за да помогнем на остатъците от човечеството. Същото, което и ти в ограничен мащаб си опитала да постигнеш. Но ние освен това ще създадем и нови организми, които да унищожат пустошта, всички нейни разновидности.

— Наистина ли? — въодушевено каза Джан. Но подозрението бързо измести всички други чувства. — И защо? Винаги досега отказвахте да се намесвате в света извън станцията. Елоите са единствената ви грижа. Самите вие сте ми казвали толкова пъти, че защитата им е единственият мотив в програмите ви. Защо изведнъж проявявате съчувствие, ха-ха! Откъде бликна този ручей на човеколюбието?

— Повярвай ни, действията, които смятаме да предприемем, напълно се вписват в първостепенните задачи на нашите програми. Нямат нищо общо с човеколюбието. Просто положението се променя. Нови фактори определят схемата за действие.

— Не разбирам.

— Имай търпение. По-късно ще ти обясним всичко — каза Фибъс.

— И така, ще направиш ли каквото те помолихме? — попита Дейвин.

— Ами да… какво пречи? — Тя пак погледна малкия пистолет в ръката си. — Плъхове! — промърмори почти беззвучно.

Играчката се измъкна изпод ръба на ледения шелф и се насочи нагоре. Изхвръкна от водата като гейзер и светкавично ускори движението си. Направи широк завой и полетя обратно над шелфа. Играчката скоро достигна максималната си скорост, оставаха броени минути, преди Небесният Ангел да бъде засечен от оптическите сензори, за да се появи на екраните.

— Установи радиовръзка с въздушния кораб — каза Джан. — С Ашли или Карл. Кажи им, че сме представители на станцията. Идваме да преговаряме за примирие. Смятаме да изпълним исканията им, ако прекратят нападението си. Ще кацнем върху кораба и ще чакаме. Разбра ли?

— Разбира се — отговори Играчката.

Белият Небесен Ангел почти докосваше повърхността на ледения шелф. Гъсти облаци водна пара се кълбяха под него, лазерите непрестанно дълбаеха надолу в леда. Джан се обърка, когато отново видя Небесния Ангел. В този въздушен кораб бе преживяла най-щастливите мигове досега. Първо годините със сина си, по-късно дойде Робин. Но там й се случи и най-страшното. Смъртта на Сирай, гибелта на личността на Саймън, когато Майлоу му отне тялото…

Играчката наближи Небесния Ангел и екраните угаснаха. Апаратът трепна и се разклати.

— Срещу нас е насочена лазерна атака — обяви Играчката.

— Ау, каква изненада. Изпрати ли съобщението?

— Да, на всички честоти. Няма отговор.

— Повтори го, когато приключат с глупостите си — заповяда Джан, обърна се към Робин и стисна ръката му. — Не се плаши. Нищо лошо не може да ни се случи.

Пребледнелият Робин се усмихна напрегнато и каза:

— Забравяш, че и преди ми се е случвало. Но тогава ти стреляше по мен.

Играчката се спусна, ускорението ги притисна в креслата. Екраните оживяха. Джан видя, че се носят шеметно на броени метри над корпуса на въздушния кораб. Нямаше лазерни лъчи.

— Голям майтап, а? — каза тя на Робин.

— Хъм…

Играчката обърна и кацна леко близо до един от люковете.

— Все още не получавам отговор — обади се апаратът.

— Не спирай радиопредаването. Единственото, което можем да правим, е да чакаме. Сигурна съм, че някой или нещо ще се появи скоро. — Джан разкопча предпазните ремъци и извади пистолетчето от джоба си. Толкова малко беше, че можеше да го скрие в дланта си. — Защо ли ми се струва, че след малко ще изглеждам много глупаво?

Робин я потупа по рамото.

— Мисля, че си много смела.

— Това е същото, но казано по друг начин — отвърна тя и се разсмя.

Точно след петнадесет минути близкият люк се отвори и един мъж се покатери върху корпуса. Майлоу. Последваха го два паяка. Джан безмълвно благодари на майката Богиня. Не искаше да си представи какво би правила, ако Майлоу беше дошъл сам. Увеличи изображението му на екрана. С облекчение видя, че няма и следа от нейния син в сегашния му облик. Напълно развитият Майлоу изглеждаше точно като предшественика си, както го помнеше.

Той и паяците спряха на десетина стъпки от Играчката. Майлоу носеше цял работен комбинезон, който май не го пазеше добре от студа. Имаше необичайно мрачно изражение. Устата му се раздвижи, явно викаше нещо. Тя каза на Играчката да включи външните микрофони…

— … тук. Така че излезте да ви видя и ще слезем долу да поговорим сериозно.

— Отвори люковете — каза Джан на Играчката.

Двойният люк се плъзна настрани. Джан тръгна да излиза. Чу шум зад себе си и видя, че Робин се канеше да я последва.

— Ти ще останеш тук — нетърпеливо отсече тя. — Освен всичко друго, много леко си облечен.

Той завъртя глава.

— Няма да стане. Да не съм инвалид? Хайде, да излизаме.

Недоволна, тя се измъкна през люка и скочи върху корпуса на въздушния кораб, оръжието беше скрито в ръката й. Веднага усети реакцията на отоплителната система в дрехите си. Погледът на Майлоу й позволи да преживее доста силно извратено удоволствие.

— Исусе… ти! — възкликна той.

— Но това е Джан! — извика един от паяците с гласа на Ашли, ненужно наблягайки на очевидното.

— Здрасти, Майлоу — каза Джан безизразно.

Майлоу се изненада не по-малко, когато и Робин застана до нея, но както й преди, бързо се опомни и насочи към тях познатата крива усмивка.

— Виж ти, Робин от Шерууд също бил тук. Наистина всичко е като в доброто старо време. Щастлив съм да видя и двама ви живи и здрави, особено тебе, Джан. Боя се, че не оценявах много високо шансовете ви за оцеляване, след като Ашли ви заряза на земята.

— Майлоу, ти пак започна с твоите предишни глупости — каза Джан.

Малкият пистолет като че прегаряше дланта й.

— Да бе, Майлоу, тези защо са още живи? — ядосано попита Ашли. — И откъде накъде са тук!

— Късметлии сме — каза Джан. Искаше й се по-бързо да свърши със задачата си. Усещаше как Робин трепери до нея.

Майлоу замислено прокара длан по плешивата си глава и кимна.

— Май се сещам. Когато Играчката отлетя оттук, отивала е да прибере него. И тебе. Нещо като предавател, който не можах да открия навреме, нали?

— Да, Майлоу, нещо такова беше. А сега хайде да говорим за настоящето.

— Така де — жадно се намеси Ашли. — Да обсъдим как ще се предадете, заедно с тези изроди долу.

Джан пристъпи крачка към паяка, през когото говореше Ашли. Ръката й се потеше така, че едва не изпусна пистолетчето.

— Аз пък не съм останала с впечатлението, че ще се предаваме. Тук съм, за да представям Елоите и техните защитници, и за да стигнем до решение, което ще задоволи всички.

— Съгласяват се да ми дадат ново тяло или умират — каза Ашли.

— Какво — Джан зяпна.

Погледна Майлоу който едва забележимо сви рамене.

— Обясних на Ашли, че ако се вярва на сведенията ни за чудесата, намиращи се в Шангри Ла, отглеждането на ново тяло за Ашли няма да затрудни биотехнологичния комплекс на станцията. Прав съм, нали?

Джан веднага схвана уловката и кимна.

— Естествено, прав си. Долу могат всичко.

— Ама наистина? — едновременно попитаха двата паяка с несигурни от напрежението гласове.

— Да — потвърди Джан и направи още една крачка напред. — Тукашните технологии наистина са превъзходни. Ето, вижте това.

Тя показа пистолетчето и натисна спусъка. Беше само на три стъпки от единия паяк. Нямаше как да не улучи.

Чу се тихо съскане, нещо блесна ярко върху кръглото тяло на паяка. И нищо друго… Но Майлоу за кой ли път показа, че човешкото същество не може да се мери с него по бързина. Заби ръба на едната си длан в ребрата на Джан, а с другата ръка изби оръжието. Тя се претърколи, потънала в червената мътилка на болката и объркването. Когато зрението й се проясни, Майлоу стоеше над нея и пренебрежително въртеше в ръцете си пистолетчето. А зад него Робин лежеше и стенеше. Майлоу беше нокаутирал и него.

— Джан си е все същата — уморено каза Майлоу. — Винаги иска невъзможното, а плановете са глупави, средствата също. Не мога да си представя какво си искала да постигнеш с тази нищожна дрънкулка. Може да стреля само веднъж и дори не повреди робота. Срамота. Когато те срещнах за първи път, имах такива надежди за тебе. Мислех си, че можеш да бъдеш превърната в нещо достойно за мен.

— Нещо… пропускаш… Майлоу — изпъшка Робин. — Паяците… паяците не мърдат.

— Какво?! — Майлоу се обърна със скок. — Ашли! Ашли! Какво ти става?

— Майлоу… помощ… — отзова се слабият глас на Ашли, чуваше се сякаш отдалече.

Майлоу се обърна към робота, по който Джан не беше стреляла. Ритна го.

— Ашли! Какъв номер ми разиграваш?

Пак се чу слаб, далечен глас:

— Майлоу… Нещо странно… не мисля както трябва… губя се… има тук нещо при мен…

Майлоу връхлетя Джан, която се изправяше, хапейки устни от болката, не се съмняваше, че й е счупил едно-две ребра. Майлоу я сграбчи и грубо я разтърси.

— Какво си направила, да пукнеш дано? Казвай какво направи! — изрева вбесен Майлоу.

— И аз не съм сигурна. Но каквото и да е, оказа се успешно.

Той я отблъсна и пак се обърна към паяците.

— Ашли!

— Мамичко — прошепна глъхнещият глас, — не искам да умра, мамичко… помогни ми…

— Не съм проклетата ти мамичка, Ашли! — свирепо кресна Майлоу и още веднъж ритна паяка.

— Карл! Ти къде си? По дяволите, кажи ми какво стана!

Карл не отговори веднага. И неговият глас чезнеше, но беше безстрастен, както винаги.

— Чужда програма… Проникнала в системата… много сложна е… непозната… не мога да я преодолея… изтрива целия софтуер… и мен… — Карл произнесе още няколко думи, но бяха неразбираеми.

Майлоу постоя, загледан в неподвижните роботи, разсмя се и потърка глава.

— Ами добре, да погледнем нещата откъм добрата им страна. Нали все опитвах да се отърва от тази кучка. Жалко за Карл, обаче. Имах нужда от него. Ще трябва да сляза в залата за управление, да изключа централния компютър и да го почистя от боклука, с който го напълнихте. Щом свърша тази работа, отново аз ще заповядвам тук. И тогава, Джан, аз, ти и Робин Худ ще си побъбрим малко за станцията под нас… ъх! — Погледна надолу към краката си — един от паяците стегна пипало около глезена му. — Ашли? — колебливо каза Майлоу. — Още ли си тук?

Въпреки болката Джан се усмихна на Майлоу и му каза:

— Жалко за тебе. Страхувам се, че юздите вече не са в твоите ръце. Смъкнат си от трона. Сега ние заповядваме тук.

— Не е точно така — обади се друг глас.

Джан стреснато се обърна и не повярва на очите си — до нея стоеше Фибъс.

Глава двадесета

Както и да обмисляше клопката, в която се бе озовал, Жан-Пол все стигаше до едно и също заключение — положението му беше твърде неприятно. Уплътнението на илюминатора не се разхлаби повече, но и така водата в кабината вече стигаше до кръста му. И се надигаше. Дори само това да беше, пак би било достатъчно зле, но подводното снаряжение беше в шлюза, пълен с вода. Жан-Пол не знаеше как да изпомпва водата оттам, но това вече нямаше значение — гмуркачът беше останал без запаси от енергия. Значи нямаше как да напомпа въздух в шлюза. Значи рано или късно щеше да бъде принуден да отвори преходния люк и да опитва под водата, докато намери някой акваланг и успее да налапа наустника му. А и да постигнеше това, преди да се удави, после какво? Пак щеше да стои в гмуркача заради проклетите чудовища. Те се отказаха от опитите да разбият апарата, но несъмнено се навъртаха наоколо. Когато за последен път надникна, те още упорито напъваха да вдигнат портата на морската стена.

Имаше още една причина за нежеланието му да отвори люка към шлюза — страхуваше се да не би някое от тези същества да го дебне там. Вярно, не му се виждаше вероятно някое от тях да се промъкне през външния люк, но и това не го освободи от страховете му. Положението, в което беше попаднал, като че оправдаваше и най-нелепите опасения…

Надеждата помощта да дойде навреме почти го напускаше. Даже ако Айла бе успяла да доплува до брега — другата възможност му се струваше немислима — докато спасителната група събере снаряжението си, за да надделее над тези ужасни твари, ще е твърде късно да го спасяват. Той ще се е удавил дотогава…

Водата се надигаше бавно. Нещо отново заудря по гмуркача. Гадните същества не се отказваха лесно! Той се сети, че поне маската си е взел в кабината. Нахлузи я върху очите и носа си, пое дълбоко дъх и потопи главата си, за да погледне какво става навън. Надяваше се мутрата на някое от чудовищата да не е закрила илюминатора. Притисна маската си в стъклото и заразглежда околността. Портата си беше затворена както преди, но не се мяркаше нито една твар. Дали са се отчаяли достатъчно, за да си отидат? Или пък са се скрили някъде, надяват се да го подмамят да излезе?

Трепна уплашено. Чу нещо да влиза в шлюза. Вдигна глава над водата и се заслуша напрегнато. Стомахът му се сви, когато нещото заудря по преходния люк. Но това е Айла, каза си, трябва да е тя. Не може да е някое от съществата…

Бързо все решение, вдиша докрай, хвана ръчката на люка и я завъртя. Люкът се отвори и водата в кабината веднага заля Жан-Пол. Налягането на притиснатия към тавана въздух скочи, той усети страшна болка в ушите. Водата покри главата му, смътно различи нещо, насочило се към него пред люка. Не беше Айла… едно от чудовищата… Затвори очи в очакване на края.

Но женска ръка сграбчи рамото му. Отвори очи. Айла беше пред него, извадила наустника от устата си и настойчиво го буташе към него. Той го взе и си пое дъх. После върна наустника. Тя му посочи да я последва. В шлюза му помогна с акваланга, после изплуваха навън.

Щом се подаде от гмуркача, той предпазливо огледа всичко наоколо. Почти веднага погледът му засече едно от чудовищата, полюшвано от теченията над дъното. Но самото то не помръдваше. Беше мъртво. Около гмуркача се виждаха неколцина плувци с акваланги. Държаха в ръцете „шеметни тояги“, от поясите им стърчаха още. А един от тях носеше някакво оръжие, което Жан-Пол не разпозна.

Айла посочи нагоре, искаше да изплуват на повърхността. На два пъти спряха за декомпресия, накрая подадоха глави близо до стената. От нея бяха спуснати въжени стълби. Жан-Пол тромаво се закатери по едната, с благодарност прие помощта на издърпалите го нагоре ръце, когато наближи върха на стената. Разкопча ремъците, свали всичко от себе си и се отпусна върху стената, изтощен докрай. Някой му подаде чаша с горещ бульон. Айла седна до него.

— Как се чувстваш?

— Общо взето, мъртъв, но се радвам, че оживях. Благодаря ти. Боях се дали ще стигнеш до брега. Видях онази гад, когато ти раздра крака…

— Раната изглеждаше зле и отначало доста кървеше, но се оказа повърхностна. Даже нямаше нужда от шевове, само ме превързаха. — Тя докосна подутината на крака си под влажния подводен екип. — Трябваше ми цял час, за да изпълзя на брега. Джулай ми помогна да съберем най-добрите подводни плувци и се върнахме тук с най-бързите лодки.

Тя посочи вътрешната страна на стената. Жан-Пол погледна надолу към няколкото вързани лодки.

— И още веднъж — благодаря. Много неприятности ли ви създадоха онези чудовища?

— Не беше кой знае какво. Заобиколихме и ги нападнахме в гръб. Изненадахме ги. Убихме девет, останалите избягаха.

И други изплуваха, катереха се върху стената. Жан-Пол с учудване видя и Лон Хедън между тях. Точно той носеше странното оръжие. Жан-Пол го разгледа с любопитство, докато Хедън уморено се настаняваше до тях двамата.

— Виждам, че още си цял-целеничък — отбеляза Хедън.

— Благодарение на Айла. И на тебе. Струва ми се, че вечно ще бъда задължен на семейство Хедън.

— Добре казано, но на мен лесно можеш да се отблагодариш, ако се грижиш за Айла, когато аз…

— Татко! — рязко викна Айла.

Хедън замълча. За да облекчи напрежението, Жан-Пол посочи странния уред и попита какво представлява.

— Точно той ни даде много важно преимущество спрямо съществата — каза Хедън. — Това е лазер и с него може да се стреля под вода. Обикновено електромагнитните вълни — светлината, радиовълните — не след дълго се разсейват във водата, но това тук е изключение. Лазерният лъч променя честотата и цвета си в зависимост от дълбочината. Явно това е свързано с количеството естествена светлина в околната среда, но не ме питай какъв е принципът му на действие.

Жан-Пол протегна ръка и Хедън му подаде оръжието. Беше тежко. Жан-Пол никога не беше виждал преносим лазер.

— А може ли да работи и във въздуха?

— Не. Само във вода.

— Жалко. Предполагам, не сте го изработили вие.

Отговори му Айла:

— Не, и той е от Старата наука. Дадоха ни го морските хора. Взели са го от подводната станция. Каква ирония, Тигър ни молеше да му дадем оръжия, а той сам ни предложи идеалното средство да се справим с онези чудовища. Разбира се нямало е и как да узнае това. Ние също отначало не разбирахме. Нашите техници едва не си прегориха мозъците от чудене, преди на един от тях да му хрумне хубавата идея как работи това нещо.

Жан-Пол върна оръжието на Хедън и каза:

— Все пак, знаете ли какви са тези твари и откъде идват?

Хедън завъртя глава.

— Можем само да предполагаме, че някога са живели много по-навътре в океана, както и нашите морски хора. И по същия начин са били изтласкани към брега от влошените условия.

— Но едно е сигурно — добави Айла. — Избили са нашите морски хора. Тигър и останалите. Свършено е с тях. — Тя въздъхна. — Нещата се променят бързо. Прекалено бързо.

През нощта тя ридаеше за Кел, а Жан-Пол се опитваше да я утеши в прегръдките си. През деня подводните плувци откриха трупа. Беше полуизяден.

— Тази коя е, да я вземат мътните? — остро попита Майлоу.

Джан стана бавно, очите й не се отделяха от Фибъс. Това беше невъзможно. Фибъс не трябваше да е тук.

— Името й е Фибъс — каза Джан. — Тя е програма от Шангри Ла и не разбирам как може да стои тук, пред нас.

— И все пак ясно виждаш, че аз съм тук — напомни Фибъс.

— Но ти си холограма — с обвинителен тон каза Джан. — А тук няма уреди за холографски прожекции.

— Защо смяташ, че съм холограма? — попита Фибъс.

— Какво друго може да си? Извън компютъра ти не съществуваш — отвърна Джан.

— Ела да ме пипнеш, после ми кажи какво мислиш.

Джан отиде до нея и предпазливо протегна ръка. Когато върховете на пръстите й докоснаха рамото на Фибъс, срещнаха твърда плът. Джан уплашено дръпна ръката си.

— Не… не вярвам! Ти си истинска!

— Не, само така ти се струва. Всъщност съм халюцинация, която всички вие преживявате едновременно. Излъчвам се направо в съответните центрове на вашите мозъци, променяйки сигналите всяка микросекунда.

— Ох! — отпусна се Джан от разумното обяснение, макар че не го разбираше. — Но откъде идва тази халюцинация?

— От кораба. Сега аз съм корабът. Проникнала съм във всяка негова система. Освен това започнах процес на промяна в тези системи. Усъвършенствам ги.

— Хич не ми пука дали ще местиш мебелите или ще рисуваш картинки в кенефите — ядосано каза Майлоу. — Но накарай това нещо да ме пусне!

Фибъс се обърна към него.

— Знам всичко за тебе, Майлоу. Ти си опасен и не заслужаваш доверие. Ще бъдеш затворен през цялото време.

Пипалото пусна глезена на Майлоу, но се уви около врата му.

— Ей, по-леко! — извика Майлоу. Опита се да го махне, но не можа. Погледна свирепо Джан. — Значи си им надрънкала лъжи за мен, така ли?

— Я стига, Майлоу! — отвратено каза тя и отиде да помогне на Робин.

Беше пребледнял силно и трепереше. Притискаше длан към стомаха си.

— Добре ли си? — неспокойно попита тя.

— Ъхъ. Само малко съм зашеметен.

Джан погледна Фибъс.

— Може ли вече да слезем вътре? Робин ще замръзне.

— Да. Предстои ни много работа. Но първо ще трябва да се погрижите за другите двама човеци в кораба. И двамата са в лошо състояние… заради него. — Фибъс посочи Майлоу.

— Много го бива по тази част — каза Джан.

— Ти коя си? — страхливо попита момичето.

Беше много слаба, под големите й очи се виждаха черни сенки. Носеше само тъничък и къс бял комбинезон. Джан забеляза петна от засъхнала кръв по него.

— Аз съм Джан. Ти как се казваш?

Момичето не отговори. Джан дръпна вратата и тръгна към нея. Момичето отстъпваше назад.

— Къде е Майлоу?

— Не си губи времето с него. Вече нищо лошо не може да ти стори. Ще ми кажеш ли името си?

Момичето се отдръпна уплашено.

— Това е някаква хитрост. Майлоу пак е измислил нещо. За него го правиш.

Джан застана на място.

— Никаква хитрост не е. Майлоу не ми е приятел. Напротив. Едва ли ще ми повярваш, но имам повече причини да го мразя, отколкото ти си насъбрала.

Момичето притисна гръб в стената.

— Той ми причинява болка. Все иска да ме боли.

— Знам — меко каза Джан. — Но повече няма да може. Тук всичко се промени. Ашли… такова, няма я… а Майлоу…

— Умря ли? — с надежда попита момичето.

— За съжаление, не е умрял. Но е затворен. И там ще си остане.

— Няма да имам спокойствие, докато не умре — каза момичето.

Сълзите неудържимо се стичаха по лицето й.

— Знам какво ти е — каза Джан, — но ти наистина вече си в безопасност. Кълна се!

Тя протегна ръце към момичето, което само за миг се поколеба и се втурна към нея. Джан я прегърна и слушаше как плаче. Мина време, преди да се поуспокои.

— Сега нали ще ми кажеш името си? — нежно попита Джан.

— Тайра.

Джан дръпна резето, бутна настрани тежката стоманена врата и влезе.

— Здрасти, Шан.

Шан лежеше на мръсната постеля. Веднага скочи.

— Госпожо? Не разбирам… казаха, че сте мъртва!

— Е, не е точно така.

Стъписаният Шан дойде по-близо.

— Джан… Госпожо… наистина сте вие! Но как?…

— По-късно ще ти разкажа всичко. По-важното е, че вече си свободен. Майлоу и Ашли вече не командват тук.

При споменаването на Майлоу лицето на Шан се промени неузнаваемо. До този момент, въпреки отоците и разбитите устни, приличаше на онзи Шан, когото тя познаваше от години, но сега изглеждаше съвсем друг човек. Ненавистта в очите му я смразяваше. Трудно можеше да повярва, че този мъж е от Минерва.

— Къде е Майлоу? Искам да го убия.

— Успокой се. Знаеш ли каква опашка се е наредила преди тебе? Но бъди сигурен, че отсега нататък никому нищо няма да направи.

— Къде е Тайра? Какво е направил с нея?

Джан се обърна към вратата.

— Сега вече можеш да влезеш — извика тя.

Тайра влезе. Двамата с Шан се погледнаха безмълвно и едновременно се затичаха един към друг. Джан ги погледна доволно и тихо се изниза от стаята. В коридора каза:

— Фибъс?

Намръщената „млада жена“ се появи пред нея.

— Слушам те.

— Тези двама засега са добре, но са им причинени тежки емоционални страдания, така че доста време ще им трябва да се възстановят, ако е възможно.

— И за тях ще се погрижа.

Джан вдигна вежди.

— Нима? И как точно?

— Не се занимавай с това сега. Искам да слезеш в залата за управление.

— Така да бъде — съгласи се Джан. — Но преди това искам да проверя как е Робин.

— Може.

— О, много ти благодаря.

Бяха се настанили в предишното жилище на Джан. С облекчение видя, че Робин вече изглежда по-добре, отколкото в Шангри Ла. Очевидно не сбърка, като го измъкна от станцията. Тя го целуна и каза:

— Няма да стоя дълго. Ледената кралица ме иска в залата за управление. Само не ме питай защо.

Той също я целуна и я изненада.

— Страхотно е, нали? Всичко стана според плана и сега Фибъс поема нещата.

— Да, страхотно е, нямам думи! — намуси се Джан.

Той я погледна внимателно.

— Дори да се опитам, няма да й повярвам.

Глава двадесет и първа

Джан захласнато се взираше надолу към леденото поле.

— Значи ще се вдигне до повърхността?

Фибъс, която стоеше до нея в залата за управление, каза:

— Да, ще имам нужда от някои материали, преди да започнем мисията си. Ще трябва да направим много повече работи, а някои апарати, като Играчката, трябва да бъдат приспособени за предстоящата работа.

Джан я изгледа, не преставаше да се чуди колко истинска й се струва. Не можа да се сдържи. Пресегна се и мушна с показалец рамото на Фибъс. Ами да, все същата твърдост. Фибъс обърна към нея студения си поглед.

— Защо направи това?

— Трудно ми е да повярвам, това е всичко. Не ми се вярва, че ти не си жива, а само фалшива измислица на собственото ми въображение. И че съществуваш само в мозъка ми, не в истинския свят.

— „Истинският свят“, който възприемаш, е представа на мозъка ти. Начинът, по който възприемаш мен, е почти същият.

Джан се замисли за това. Предполагаше, че Фибъс е права. Значи трябваше да смята, че и Фибъс е „истинска“. Внезапно бузите й леко се сгорещиха. Колкото и да беше смешно, хвана се, че намира във Фибъс някаква смътна сексуалност. А какво би станало, ако?… Майко Богиньо, каза си, с годините май ставам извратена! Из главата ми щъкат сексуални фантазии за компютърна програма!

— Ето го — каза Фибъс.

Джан пак погледна надолу. Намираха се точно над дупката в леда, която Ашли и Майлоу бяха издълбали с лазерите. В нея още се кълбеше пара и скриваше дъното на ямата. Джан гледаше как стените й се тресат, след миг се чу тътен. Появиха се пукнатини, големи парчета лед се надигнаха, за да се разбият с гръмотевични удари. Вече цялото поле около ямата пращеше и се гърчеше. Изблъсканият лед скърцаше и стенеше, сякаш недоволен от насилието. После най-горната част от станцията се появи сред леда пред очите на Джан. Приличаше на разширяващ се огромен купол, ледените буци се пръскаха на трошки и се плъзгаха надолу по него. А станцията изплаваше все по-нагоре, спря чак когато хиляди квадратни метри от сивия метал станаха достъпни за погледа. Изглеждаше като тъмен мехур сред недокоснатата чистота на леда. Джан и преди знаеше, че Шангри Ла е голяма, но досега просто не си представяше колко голяма е. А и сега можеше да види само незначителна част от грамадното кълбо. Смая се. И се разтревожи.

Най-горе в сивия метал се отвори люк, множество роботи изприпкаха навън. А от Небесния Ангел вече се спускаше товарна платформа. Фибъс каза:

— Според оценките ми ще ни трябва около половин денонощие, за да се подготвим. След това ще започнем.

— Какво ще започваме? — попита я Джан.

— Ще трябва да съберем тъканни проби от цялата флора и фауна, съставляващи пустошта, за да създадем биологически оръжия срещу нея. В това ще можеш да помогнеш много. Познаваш всички особености на пустошта. Ще съставиш за мен каталог. Има още нещо, което можеш да направиш — ако използваш Играчката и също започнеш да събираш проби. Важно е да пестим време.

Джан сви рамене.

— Разбира се. Ще направя всичко, за да помогна.

— Добре. Сега можеш да си вървиш — Фибъс я освободи като господарка.

Джан постоя малко, размишлявайки какво ли ще стане, ако ритне здравата Фибъс по задника, но реши, че е по-уместно да ритне компютъра. Излезе, без да направи нито едното, нито другото.

Тръгна към склада, в който беше затворен Майлоу и усещаше колко жизнен е сега корабът. Това не се беше случвало, когато го управляваха Ашли и Карл. Чуваше звуци отвсякъде. Автоматичните механизми се раздвижваха, включваха се автоматични лаборатории и цехове. Присъствието на Фибъс превръщаше Небесния Ангел в огромен жив организъм.

Новото жилище на Майлоу не беше нищо повече от малка гола стаичка, в нея имаше само сгъваема постеля и кофа. Изтегнат на пода, Майлоу й се усмихна подигравателно, когато пазещият го паяк я пусна да влезе.

— Я виж, дошли сме да позлорадстваме на воля, нали?

Джан скръсти ръце, облегна се на рамката на вратата и го огледа подозрително.

— Майлоу, не съм дошла да тържествувам. Дойдох да поговорим. Ще ми се да обмислиш положението разумно.

Той изпъна ръце и се ухили.

— Трогнат съм.

— Сериозно ти говоря. Не знаеш срещу какво се изправяш с тези програми от станцията. Могъщи са, а Фибъс като че е най-могъщата от всички. Само да започнеш с обичайните си номера и тя… е, не знам какво би направила. Изненадана съм, че още не се е отървала от тебе. Знае що за чудо си.

— За това трябва да благодаря на тебе, моя малка амазонке.

— Не ме наричай така! — избухна Джан.

— Освежава ти спомените, нали? — озъби се той. — За онези времена на „Господаря Панглот“, когато те покровителствах. Знаеш, че ми дължиш живота си и смятам да ти поискам някои услуги срещу това. Използвай влиянието си над онази фригидна илюзия и ме измъкни от тук.

— Майлоу, признавам, неведнъж си ми спасявал живота, но не ти дължа никакви услуги. Ти ме изнасили и забременях с твоя клонинг. И унищожи сина ми, за да му отнемеш тялото.

— Колко пъти да ти казвам, че не е било нарочно!

— Ако така смяташ да ме успокоиш, няма да стане. А и друго си припомням — ти не се възпротиви бурно, когато Ашли захвърли Робин и мен в пустошта.

— Ей, я помисли, та какво можех да направя? Ашли налагаше правилата. Трябваше да внимавам за всяка своя стъпка.

Джан го засече:

— Точно такова е и моето положение сега. Въобще нямам тежест пред Фибъс, а сега тя налага правилата.

— Както и да е, все ми е едно. Някак ще се измъкна от това. Винаги успявам. Ти ме познаваш, Джан. Не могат да ме спрат.

— Брей… Аз пък си спомням как беше не само спрян, но и превърнат в кайма от краката на побъркания кибероид…

— Млъквай! — остро каза Майлоу. — Не искам да слушам това.

— Първоначалният Майлоу, който беше по-страховит дори от тебе. Но за миг само се разсея. И край. Размазан на земята като желе.

Той се понадигна от постелята си с разкривено от бяс лице.

— Затваряй си устата или ще те!…

Паякът тръгна към него и той спря. Ухили се и легна. Паякът отново застана до Джан.

— И какво щеше да кажеш? — попита Джан.

— Нищо особено. Но няма да забравя това.

— Ау, колко страшно — тя потрепери престорено. — Направо пощурях от ужас. Но има още нещо, което би трябвало да не забравяш. Тези програми от станцията са нещо съвсем ново. Векове наред са се развивали. Направо са с цели мили пред това, което беше Карл. Въобще не ми се удава да ги разбера. И те съветвам да се отнасяш към тях предпазливо. На твое място не бих ги подценявала. Ако направиш нещо тъпо, ще изложиш на риск мен и Робин, да не говорим за Шан и Тайра.

Той любопитно се взря в нея.

— Май си доста притеснена от новите си съюзници.

— Притеснена съм.

Стрелна с очи паяка. Фибъс сигурно подслушваше, но за нея не би било новост да чуе думите на Джан. Нали все за това говореше с Дейвин.

— Не мога да си представя мотивите им. О, знам, че основната заповед, заложена в тях, е да защитават Елоите и да се грижат за тях и че всички техни действия са резултат от това програмно ядро. Но не разбирам как премахването на пустошта подхожда на програмата. Не знам защо го правят и това ме изнервя.

Майлоу сви рамене.

— Имаше навремето една поговорка — „На подарен кон зъбите не се гледат“. Нали правят, каквото ти искаше да стане. Ще получиш своята почистена планета.

— Но защо го правят сега? Векове са си стояли в онази станция, изтривали са лигите на гнусните Елои, а отвън светът се превръщал в ад. Не сме програмирани да наглеждаме и него, казваха. Нищо не можем да направим. Много съжаляваме. И всякакви подобни глупости. А сега — хоп! Ще се опитаме да спасим света. Нещо не е наред в тази работа. — Тя пак погледна паяка. — Както казах и на Робин, аз просто не мога да им се доверя.

Майлоу се разсмя.

— Ама ти какво си мислиш, че искат да направят? Да завладеят света? Това са изтъркани дрънканици от научната фантастика.

— Какво е „научна фантастика“?

Той снизходително махна с ръка.

— Това беше вид литература, който се състоеше главно от така наречените „научни“ екстраполации. Много от историите се развиваха в тогавашното бъдеще… помниш ли онези „забавления“, които гледаше заедно с принц Каспар и неговите подмазвачи в „Господаря Панглот“? Ами това е. Като хлапе бях щур по фантастиката, но сега като си мисля, нито един от онези скапани писачи не позна какво ще стане. Космически империи… ха! — Той тръсна глава. — Както и да е, много популярно беше да разсъждават, че интелигентните компютри щели да поискат да завладеят света. — Той се закиска. — Спомних си един филм за това, направо класика. Страшна тъпотия, но тогава ми хареса. И донесе цяло състояние на създателите си. Я да видим… — Майлоу притвори очи. — Казваше се „Едно прекрасно слънчево утро“… светът се събуждаше един ден и откриваше, че всички компютърни системи са се свързали и са образували машинен свръхинтелект… ами да, героят спечели битката, като измисли компютърен вирус, който разруши това единство. Дяволите да ме вземат, още помня тази глупост! А трябва да съм я гледал през 2010 година, бил съм само на тринадесет…

— Много забавно, но защо си толкова убеден, че тези програми няма да се поблазнят от контрол над Земята? Нали все ти казвам, че са различни от другите. И са прекалено усъвършенствани.

— Значи пак стигнахме до мотивите. Какъв мотив може да има един машинен интелект за завоюване на света? Той е безтелесна система, която съществува само, за да осъществява основните команди в програмата си. Той е своята програма, точно, както ние хората се състоим от своите напълно различаващи се биологически нагони. Тъй като сме хора, искаме да дишаме, да ядем, да пием, да оцелеем и да се чукаме. Но не непременно в тази последователност.

— Забрави стремежа към размножаването — каза Джан. — Има и други.

— Не, размножаването е набъркано в ебането и оцеляването. Искам да ти стане ясно, че и ние сме нашите генетично програмирани нагони. Всичко направено от човечеството през миналите хилядолетия е резултат от тези основополагащи биологически програми. Те създават нашите чувства. Те определят нашата култура, желанията ни. Те създават нас. Но компютърната програма не притежава нито един от тези нагони. Тя даже няма инстинкт за самосъхранение, защо й е да завоюва каквото и да било? Завладяването обикновено е проява на самозащита, няма значение дали ще го извърши един човек или цяло общество.

— Но нали нагонът за оцеляване може да бъде заложен в компютърната програма?

— Да, можеш да наложиш на програмата да се защитава и пази, но това не прилича на биологическия нагон, на отчаяното желание да останеш жив, на страха от смъртта, на страха от забраната и така нататък. Признавам, компютърните програми могат великолепно да имитират човешки чувства, но това е само представление. Създадохме ги като свое подобие, но всъщност те по нищо не приличат на нас.

Джан каза колебливо:

— Дейвин ми каза горе-долу същото. Но не знам… още не разбирам как помощта за простосмъртното човечество се вписва в единствената им задача — да пазят Елоите. Може би по-късно всичко ще стане ясно като бял ден, но…

Тя въздъхна, докосна хълбока си и се присви от болка. Сигурно трябваше да полежи в някоя медицинска машина. Още я боляха ребрата, където я удари Майлоу.

— Добре, аз си тръгвам — каза му, — имаш ли нужда от нещо?

— Имам нужда от какво ли не — отговори той. — Но ти говориш за скучни неща като ядене и пиене, нали?

— Да — уморено каза тя. — Ще уредя да ти донесат нещо.

— Колко си мила. Между другото, като заговорихме за нужди, как е бившата ми партньорка в забавленията?

— Тайра ли? Шан се грижи за нея.

— Сигурно се лигави от щастие. Мекотело.

— Иска да те убие.

— Не мога да го виня за това.

— Ти несъмнено надмина себе си с Тайра. Защо? Защо си се държал толкова жестоко с нея?

Той сви рамене.

— Защо ли? Пак трябва да говорим за основните нагони.

— Не бих причислила към тях и садизма — каза тя.

— Нима? Значи много ще се чудиш, като разбереш истината.

— Към мен никога не си се отнасял така, освен ако си го бил предвидил за по-късно.

— Джан, и ти никога не си се държала като Тайра. Тя просто е родена да бъде жертва. Самото й покорство възбужда садистичния нагон у мен. Ти си друга. Тогава беше невежа дивачка, но имаше сила и смелост. Да си призная, винаги съм ти се възхищавал, от самото начало.

— Ох, спести ми това — изпъшка Джан и дръпна вратата.

— Доскоро, Мамче — каза той.

Джан се вцепени, обърна се съвсем бавно и го изгледа. Той се ухили лъчезарно.

— Съжалявам. Не мога да устоя на изкушението.

Глава двадесет и втора

— Жан-Пол! Жан-Пол!

Той изстена, измъкваха го насила от дълбокия чудесен сън. Някой го държеше за рамото и го друсаше здравата. Отвори очи и видя в бледата предутринна светлина надвесения над него Лон Хедън. Усети Айла да се размърдва до него и разбра, че се е случило нещо много неприятно. Иначе Хедън не би нахълтал така в интимния покой на дъщеря си…

Жан-Пол бързо седна, разтърквайки очите си.

— Какво се е случило?

— Трябва да се справим с твърде сериозен случай — настоятелно каза Хедън. — Облечи се и ела с мен…

Айла вече беше будна.

— Татко, какво става? — разтревожено попита тя.

— Неколцина от хората на Жан-Пол превзеха оръжейния склад. Взели са заложници и заплашват, че ще ги убият, ако не се подчиним на условията им.

— Лайнари! — промърмори Жан-Пол и протегна ръка към панталоните си, захвърлени върху близкия стол.

— Жан-Пол, опитай да ги разубедиш, иначе много кръв ще се пролее.

— Проклети тъпанари! — изръмжа Жан-Пол, бързайки да нахлузи панталона си.

— Оставих камиона пред входа на къщата — каза Хедън и изтича навън.

— И аз идвам — каза Айла и скочи от леглото. Жан-Пол я погледна за миг, сега се занимаваше с ризата си.

— Бих предпочел да не си там.

— Твой проблем. Въпреки това ще дойда.

Електрическият камион подскачаше из улиците на Палмира. Докато караше, Хедън им разказа какво е станало.

— Нападнали са след полунощ. Някак са се справили с двамата пазачи на пост. Още не знаем живи ли са или мъртви. Когато смяната дошла в четири сутринта, вдигнали тревога. А онези стреляли по тях. Всъщност във въздуха. После им казали, че оръжейният склад е превзет от Небесните войни на „Господаря Монкалм“, които взели заложници, между тях имало жени и деца. Смятали днес на обяд да застрелят заложниците, ако не им предадем властта.

— Каква власт? Управлението на общността?

— С по-малко не биха се задоволили.

Жан-Пол тръсна глава и тъжно каза:.

— Исусе, защо са такива безнадеждни идиоти! Казаха ми, че трябвало да измисля план за превземането на Палмира, но не можех да приема сериозно тези приказки. Смятах да ти известя, но Айла ме увери, че и без това ги наблюдавате.

Айла, седнала в скута на Жан-Пол, добави:

— Вярно е, татко. Жан-Пол ми разказа всичко, и аз му казах да не им бере грижата. Грешката е моя.

— И двамата ми говорите смешки! — отвърна Хедън. — И аз не бих се отнесъл сериозно към това, ако бяхте споделили с мен. Защото те наистина бяха под наблюдение.

— Но откъде е дошъл този провал? — попита Жан-Пол.

— Досега открихме труповете на трима от хората, определени да ги следят нощем. Другите може би са сред заложниците. Но повечето от пленените са от семействата, при които бяха настанени твоите хора.

— Гадост! — изпъшка Жан-Пол. Чувстваше се ужасно. Засрамен. — Колко от моите хора участват в тази мръсотия?

— Още не знаем точно. Десет, може би дузина. Техният вожд, или поне този, който преговаря, се нарича Филип. Познаваш ли го?

— Да, добре го опознах. Той беше от онези, които искаха да ги ръководя в нападението.

— Мислиш ли, че можеш да го вразумиш?

— Предишния път не успях, но сега много ще се постарая. Това е най-малкото, което бих искал да направя.

Оръжейният склад беше разположен в покрайнините на града и наоколо нямаше други сгради. Беше едноетажен, с плосък покрив и без прозорци. Влизаше се през единствена, съвсем обикновена врата. Край склада имаше засадени палми, сигурно за да смекчат малко унилия вид на постройката. Малко по-нататък се виждаше импровизирана барикада от електрически коли и камиони. Зад тях се прикриваха мъже с пушки, които не отделяха погледи от склада. Хедън спря своя камион до другите, изруга приглушено и каза:

— Само това ни трябваше. Джелкър Бенкс.

Жан-Пол видя широкоплещест мъж с червена коса и брада, който вече идваше към тях. Носеше пушка. Зад него вървяха още двама, също с пушки. Жан-Пол ги помнеше от скарването на брега. Сети се, че по-възрастният се казва Брон.

— А, добре си направил, Хедън! — избуча червенобрадият. — Заловил си предводителят им.

— Той не им е предводител! — високо каза Хедън, скачайки от кабината на камиона. — Много добре знаеш това, Джелкър!

Айла слезе от другата страна и Жан-Пол незабавно я последва. Хедън и Джелкър Бенкс се бяха изпречили един срещу друг.

— Нищо такова не знам, Лон Хедън! Той сам си признава, че е бил владетел на онзи Небесен Господар!

— Това е минало! Сега е с нас!

— Ха! Може да заблуди тебе или тази кокошка, дъщеря ти, но нас не може да излъже! И когато изтръгнем отвътре онези небесни убийци, ще го разстреляме заедно с тях!

Айла стисна до болка ръката на Жан-Пол и изкрещя:

— Само се опитайте! Ще трябва първо мен да убиете!

— Нямам нищо против — ухили се Брон.

— Слушайте, дойдох да помогна! — възкликна Жан-Пол. — Ще се опитам да говоря с тях, за да ги убедя да се предадат.

Джелкър Бенкс го удостои с вниманието си. Бледосините очи сякаш се опитваха да пробият дупка в него.

— Дали това е причината? Обзалагам се, че ще опиташ да се присъединиш към тях.

— Джелкър, започни да разсъждаваш най-после! — умолително каза Хедън. — Ако беше участник в този заговор, сега щеше да бъде вътре, при тях. Имаме нужда от него, Джелкър! Ако не ги убеди да се предадат, ще стане истинска кървава баня. Оръжейният склад има само един вход. Нападнем ли по този начин, ще загубим страшно много хора.

Още един мъж се приближи. Жан-Пол позна Лил Уивър, сегашният ръководител на „шесторката“, която управляваше Палмира. И той държеше пушка в ръцете си. Погледна Жан-Пол с нещо като облекчение и се обърна към Хедън:

— Наистина ли иска да направи това?

— Да, иска — каза Хедън, — но Джелкър не е съгласен.

Уивър изгледа свирепо Джелкър Бенкс.

— Ей сега ще се съгласи.

Джелкър отвърна на погледа със същата ярост, но след малко вдигна рамене и каза:

— Добре де, нека отиде да говори с тях, но пушката ми няма да се отделя от него за секунда. Щом се опита да влезе в склада при своите приятелчета, може да се смята за труп.

Уивър заговори на Жан-Пол:

— Постарай се да не го забелязваш. Всички така правим. Как мислиш, ще ги убедиш ли да се предадат?

— И на Лон казах — не знам. Не ги познавам добре. Но ще опитам всичко възможно.

— Добре. Ще накарам някой да ти измайстори бяло знаме.

Той се канеше да тръгне нанякъде, но Жан-Пол го спря:

— Чакай. Щом трябва да преговарям с тях, ще имам нужда от нещо, за което може да се преговаря. Какво ще стане с тях, ако се съгласят?

— Ще ги изправим до стената и ще им пръснем главите — избуча Джелкър Бенкс.

— Млъкни — разсеяно отрони Уивър. Потърка бузата си и каза: — Те убиха хора. И плюха на гостоприемството ни. Не можем повече да ги търпим в нашата общност. Ще трябва да опитат шансовете си отвън… в пустошта. Ще получат оръжие и снаряжение, но ще търсят начин сами да се оправят. Но ако не искат да се предадат, ще стане както каза Джелкър. Ще ги избием.

Жан-Пол кимна. Не можеше друго да очаква от Уивър. Условията бяха достатъчно справедливи след всичко станало. На негово място би казал същото.

След няколко минути Жан-Пол излезе иззад редицата коли, вдигна високо пръчка от метла с вързана за нея калъфка от възглавница, и тръгна към тъмния вход на склада. Още усещаше на устните си силната трескава целувка на Айла. И му се струваше, че усеща гъдел между плешките — където би трябвало да е насочена пушката на Джелкър Бенкс. И само Бог би могъл да знае колко пушки бяха насочени към него от мрачния склад.

Стигна на двадесетина крачки от входа, спря и размаха калъфката.

— Филип! Аз съм, Жан-Пол! Искам да говоря с тебе!

Мълчание. Зад отворената врата можеше да види само тъмнина. Като че различаваше неясните очертания на преграда по-навътре, но не беше сигурен.

— Филип! — извика той.

— Какво искаш бе, предател? — Отговорът го изненада.

— Ти ли си, Филип?

— Ами да, аз съм. Щом ти се оказа предател, аз станах новият водач.

„Боже милостиви…“

— Филип, това е лудост! Няма да ви се размине! Трябва да се предадете, преди да загинат още хора.

— Няма да се предадем. Не всички сме като тебе, Жан-Пол.

— Чуй ме, ако се съгласите, поне ще запазите живота си. Владетелите на Палмира ще ви пуснат да си вървите, ако се подчините.

— И къде ще отидем?

Устата на Жан-Пол пресъхна, той преглътна с мъка.

— Ще се махнете от Палмира.

Филип се изсмя.

— Това не е по-различно от смъртната присъда.

— Ще ви дадат оръжия… припаси. Ще имате някакъв шанс. Ако стоите тук и тази надежда няма да ви остане.

— Няма да се разберем така, Жан-Пол. Нашият ултиматум си остава в сила. Кажи това на владетелите им. Щом стане пладне и не получим каквото искаме, започваме да убиваме заложниците.

— Филип, няма ли да ти дойде умът в главата! Няма да получите подчинението на Палмира, колкото ще заложници да имате! Не можете да победите! Останете си тук, но ще бъдете трупове, преди да е свършил този ден.

— Но още мнозина от тях ще вземем със себе си. Подготвихме за взривяване целия склад. Само да ни нападнат и всичко става на парчета… заедно с почти цялата Палмира. Доста мощни експлозиви са натрупали тук.

Отчаяният гняв на Жан-Пол изригна отведнъж.

— Боже! Филип, смахнато копеле такова!… — Тръгна сляпо към вратата. — Имахте всичко тук, а сега съсипахте…

Не продължи, защото някой като че стовари безмилостно ковашки чук отгоре му. Превъртя се във въздуха. Падна по гръб и осъзна, че гледа бледото утринно небе, току-що оцветило се в розово. След миг вече нищо не виждаше.

— Вие сте най-големият особняк сред свещениците, които съм срещал — каза капитан Вюшков, докато пълнеше догоре чашата на Майлоу.

— Е, обясних ви, че не съм истински свещеник — каза Майлоу и с благодарност прие водката.

— Приятно ми е да го чуя още веднъж — засмя се Вюшков и напълни своята чаша отново.

— Не, исках да кажа… всъщност… — Майлоу се усещаше приятно пиян. — … Аз само съм един от братята в нашия религиозен орден, но не съм посвещаван в сан.

— Много се различавате от вашия спътник.

— Че как, той си е свещеник. Истински. Ама много истински — Майлоу вече се кикотеше.

„Олеле, това вече е прекалено.“ Той приспособи обмяната на веществата си за по-бързо изхвърляне на излишния алкохол. Скоро изпотяваше чист спирт. Трябваше да си опази разсъдъка тази вечер.

Седяха на масата в апартамента на Вюшков. Допреди малко насищаха глада си с внушителни порции от нелошо приготвен борш, ястие, което Майлоу не беше вкусвал твърде отдавна. Качеството на храната в Караганда ясно показваше, че тук системите за преработка на органичните вещества още работеха както трябва, за разлика от Белведере. Поднасяше храната една усмихната жена, Майлоу отначало я взе за съпруга на Вюшков, но си отдъхна, щом научи, че е само прислужница. Би било досадно, ако Вюшков се окажеше женен. По-точно, в пречка би се превърнал един успешен брак. Колкото по-малко е обвързан, толкова по-добре.

Време беше да се заеме с плана си. Майлоу отпи от чашата, погледна лукаво Вюшков и каза:

— Предполагам, разбирате колко завидно ще стане положението ви, когато завземете земната общност?

Вюшков се намръщи насреща.

— Какво означава това?

— Ще бъдете истинският владетел на онова място. Всички тамошни природни богатства ще бъдат ваши… а Караганда и останалите станции имат остра нужда от тези богатства. Освен това ще разполагате с единствения кораб, който може да свърже Земята със станциите. Поне известно време. И е най-добре въоръженият в цялата Слънчева система. Забелязах това, когато го разгледах.

— Така си е. Може да се каже, че взехме всички лъчеви оръжия от другите кораби, от самата станция и ги монтирахме в „Христина“… — Вюшков глътна още водка и добави: — Но не разбирам накъде побутвате разговора.

— Казвам само, че положението ви ще бъде единствено по рода си. Вие ще определяте накъде да се насочат тези оръжия…

Вюшков се намръщи.

— Дали наистина ми предлагате това, което си мисля?

— Може би.

Вюшков стовари чашата си на масата.

— Аз съм верен на Караганда! — гневно каза той.

— Естествено. И е естествено да не лишавате своята орбитална станция от всичко, което може да й предложи Земята, но на определена цена.

Вюшков тръсна глава.

— Не! И дума да не става!

Майлоу си позволи въздишка.

— Възхищавам ви се, капитан Иля Вюшков. Разполагате с възможността да станете независим господар, да не говорим пък за богатството. Но нищо не може да ви отклони от вашата преданост и чувство за дълг. Рядко се срещат такива мъже. — Майлоу вдигна чашата си. — Пия за вас.

След около час Майлоу се върна в стаята си. Когато си тръгна, Вюшков беше твърде пиян. И вярваше, че семената на подхвърлената идея вече пускат корени в главата му. „Скоро ще си мой“, доволно си каза Майлоу.

Глава двадесет и трета

Айла веднага се отърси от неспокойната дрямка, щом чу стоновете на Жан-Пол. Наведе се напрегнато към него, надяваше се да е дошъл в съзнание.

— Жан-Пол! Чуваш ли ме? Аз съм Айла. Клепачите му потрепнаха, но не се вдигнаха. Тя разочаровано видя, че той не идва на себе си. Въздъхна, докосна горещото му чело и се отпусна на стола си. Усещаше ужасна преумора, главата й се пръскаше. Не се отделяше от леглото на Жан-Пол, откакто го изнесоха от операционната зала. Това стана към три следобед, сега минаваше полунощ. Но тя нямаше намерение да помръдне оттук. След операцията хирургът Стивън Олдейн, близък приятел на нейния баща, когото познаваше, откакто се помнеше, й съобщи мрачните новини. Тя очакваше нещо подобно.

— Съжалявам, Айла. Направих всичко възможно, но шансовете му са доста малки. Даже да оживее, ще остане парализиран за цял живот. Куршумът е разбил гръбнака му.

— Той няма да умре — трескаво каза тя, без да възпира сълзите си. — Няма да му позволя, Стивън. Няма да му позволя.

По-късно дойде баща й, застана до нея, сложил ръка на рамото й.

— Ужасно съжалявам, Айла.

— Той няма да умре — навъсено каза тя.

— И аз на това се надявам, но говорих със Стивън. Мила, изгледите да оживее не са големи. Никак не е добре. И… и като си мисля как ще страда, може би е по-добре за него, ако…

Тя се извъртя диво към него.

— Не! Няма да го дам! Не говори така!

— Не исках да те огорчавам — бързо каза той и стисна рамото й, за да покаже, че я разбира. Помълча и заговори отново: — Виж какво, може би хората от Космоса ще му помогнат, когато дойдат. Няма съмнение, че са много по-напреднали в медицината от нас. Тук, долу, сме изгубили толкова от някогашните знания…

— Стига с тези проклетници от Космоса! Мислиш си, че всичко ще оправят! Призлява ми вече да слушам само за тях!

Едва беше избълвала това и вече съжаляваше. Обърна се да погледне лицето на баща си и видя, че го е заболяло.

— Аз…

— Не е нужно да се извиняваш. Знам, че станах досаден с тези приказки. Но наистина вярвам в това, което казах сега. Може би наистина ще помогнат на Жан-Пол.

— Да се надяваме — скептично промърмори тя, но тази мисъл запали пламъчето на надеждата. Скоро след това баща й си тръгна. Ако не се смятат Стивън и сестрата, които от време на време проверяваха как е Жан-Пол, тя седеше съвсем сама.

Непрекъснато превърташе в главата си непоносимо страшното утро. Когато пушката на Джелкър Бенкс неочаквано изтрещя и Жан-Пол падна пред склада, тя не можа да свърже двете неща в първия миг. Гледаше неразбиращо гърчещото се тяло на Жан-Пол. Лил Уивър крещеше на Джелкър Бенкс. Смътно дочу, че Джелкър каза:

— Мръсното копеле искаше да отиде при другите. Така си и знаех.

След секунда тя викаше името на Жан-Пол, втурна се през пролуката между два камиона. Нейният баща се опита да я спре, но тя без усилие се измъкна от ръцете му и продължи тичешком напред.

Опомни се коленичила до Жан-Пол, повдигаше главата му и го целуваше. Очите му бяха отворени, но не виждаха.

— Жан-Пол? — повика го тя, но не чу от него дори звук.

Внимателно отпусна главата му на тревата и опипа гърлото. Олекна й, когато усети пулс.

— Не го направихме ние! — извика някой. — Никой от нас не е стрелял!

Тя учудено вдигна глава. Гласът идваше откъм входа на оръжейния склад. Беше забравила за онези вътре.

— Знам, че не сте вие! — извика в отговор. — Знам кой направи това!

Зад нея се чу шум. Обърна се. Баща й идваше към нея с вдигнати ръце. Лицето му беше побеляло. Коленичи от другата страна на Жан-Пол, без да сваля ръцете си.

— Как е той? — попита, поглеждайки нервно към тъмния вход на склада.

— Мисля, че е зле — каза тя задавено. — Много зле. — Кръвта вече попиваше в пръстта около Жан-Пол. — Ще убия Джелкър Бенкс.

— Лил го арестува. Синовете му също.

— Какво от това, все едно ще го убия — Погледна умолително баща си и изплака: — Татко, какво да правя сега?

— Ами нека първо го отнесем в болницата, и то веднага — Той бавно се изправи с лице към склада и извика: — Ще отнесем този човек оттук! Имате ли нещо против?

Айла чуваше мърморещите гласове в склада, после някой отговори:

— Не възразяваме. Вземете го. Но без номера!

Бащата на Айла се наведе, прихвана Жан-Пол под мишниците.

— Вдигни го за краката — каза той. — Ще можеш ли?

— Разбира се.

Айла хвана глезените на Жан-Пол и двамата успяха да го вдигнат. Нещо избълбука в гърлото на ранения мъж, но това беше единствената му реакция. Тежеше много, но Айла би се справила, дори ако теглото му беше двойно. На тревата, където лежеше Жан-Пол, остана такова кърваво петно, че й се прииска да крещи.

Занесоха го до редицата коли, оставяйки след себе си червена следа, и го сложиха отзад в своя камион върху празни чували. Някой подаде одеяло и Айла зави Жан-Пол с него. Остана при него, а баща й подкара с максимална скорост към болницата. Притисна тялото си в неговото, за да смекчи друсането. Накрая се добраха до болницата, там Стивън и помощниците му поеха съдбата на Жан-Пол в своите ръце. Когато го вдигаха от чувалите, бяха напоени с кръв…

Стори й се зла насмешка, когато по-късно й казаха, че бунтовниците се предали само час след случката и освободили всички заложници. Тя не знаеше дали застреляният пред очите им Жан-Пол е станал причината да променят намеренията си. Предполагаше, че е така, но това никак не я интересуваше.

Играчката се спусна с вой и се заби в рояка Хазини, излетели от огромното си гнездо, за да я пресрещнат. Роякът беше толкова гъст, а Играчката — толкова бърза, че неизбежно последваха непрекъснати сблъсъци. Скоро стотици от съществата падаха със смазани тела или разкъсани криле. Някои крещяха от ярост, но повечето бяха мъртви.

В Играчката всеки удар с Хазини се усещаше само като леко потрепване.

— Това много ти харесва, нали?

— Какво? — Джан се беше съсредоточила в екраните.

— Казвам, че това сигурно ти харесва. Да можеше да си видиш лицето. Не съм забелязал досега тази страна от характера ти.

Тя изви очи към Робин. Той я разглеждаше с любопитство.

— Ами харесва ми — призна си тя. — Мразя тези твари! Мисля, че ти обясних причината веднъж. Хазини не се отличават с привлекателни качества. Те са генинженерни машини за убийства и едва ли можем да говорим за разум при тях, но са хитри.

— О, не се опитвах да те порицавам. И аз се занимавах с нещо подобно, само че гонех главоногите около Шангри Ла. Самото им унищожаване много ме забавляваше, но после винаги се усещах… Някак нечист.

— Е, ако и с мен се случи това, ще имаш възможността да ме сапунисаш хубавичко, когато се върнем в Небесния Ангел.

Тя му се усмихна за миг и каза на Играчката да мине още веднъж през Хазини.

След като мина четири пъти през тълпящите се Хазини, Играчката се насочи надолу към основата на гнездото. Приличаше на наклонената кула в Пиза (паднала в двехилядната година), изобразена от скулптор сюрреалист. Играчката изстреля няколко ракети. От мощните взривове огромни парчета се разлетяха наоколо. Рухна целият градеж. Апаратът се отдалечи на безопасно разстояние, а огромното гнездо се срути етаж след етаж. Джан гледаше злорадо, докато прашният облак не закри сцената. Кимна доволно.

— Да, това наистина ми харесва!

— Радвам се, че се забавляваш добре, но не си ли губим времето? — попита Робин. — Нали работата ни е да събираме биологически образци и да ги носим в Небесния Ангел. Когато Фибъс осъществи плана си, всички Хазини ще бъдат обречени.

— Знам, знам… бъди търпелив към малките ми капризи, може ли? — Тя го потупа по крака.

Хазини неуморно се нахвърляха върху носещата се сред тях Играчка, опитваха се да раздерат корпуса със своите остри като бръснач нокти. Джан видя главата на един от тях в едър план на екрана и се сгърчи от отвращение. Твърде добре си спомняше почти смъртоносната среща с Хазини в „Господаря Панглот“. Този беше точно копие на тогавашния — изсъхнала конска глава с антени и смукало на комар. Бързо каза няколко думи на Играчката, Хазини незабавно беше хванат от механични ръце, стрелнали се от корпуса. Приличащата на копие сонда се заби дълбоко под твърдата броня на съществото. „Разполагаме с биологически образец“, съобщи Играчката, докато сондата се прибираше в корпуса. Хазини още размахваше своите дълги прозрачни криле, не разбираше, че вече е мъртъв. Механичните ръце — част от новите приспособления на въздушния апарат, пуснаха чудовището, то бясно се замята наоколо. След няколко секунди изчезна от екрана.

— И това ми хареса — съобщи Джан на Робин.

— Видях. А сега какво ще правим?

— Ами да съберем образци от гъбичките в пустошта и да тръгваме обратно към Небесния Ангел — Джан попита Играчката: — Къде точно се намираме?

— В средния запад на Северна Америка — отговори програмата.

— А по-точно не може ли?

— Записаната в мен информация е твърде остаряла. Мога да ви кажа как някога са наричали този район.

— Направи го де.

— Когато съществували Съединените американски щати, това бил щатът Айова. След разпадането на федерацията през 2071 година, той станал част от феминистката свръхдържава, известна като Минерва.

Джан подскочи като от токов удар.

— Минерва? Не е възможно!

Взря се напрегнато в обзорните екрани. Но местността, над която летяха, беше непозната за нея.

— Не е възможно — промърмори пак.

— Според моята информация Минерва се е намирала тук — настоя Играчката.

Джан се канеше да възрази, но се сети, че Минерва в която израсна, беше само частица от някогашната голяма държава. Възбудено каза на Играчката:

— Обиколи целия район.

— Веднага започвам — отговори Играчката.

Намеси се Робин:

— Какво се опитваш да направиш?

— Искам да намеря дома си.

— Имаме ли време за всичко това? Вече изоставаме от графика.

— Не ми пука — твърдо отсече тя, без да отделя поглед от екраните.

През следващия половин час минаха над три селища — едното напълно обкръжено от пустошта. Всеки път жителите изскачаха от жалките постройки и зяпаха изумено летящата машина, която не беше Небесен Господар, но Джан не си губеше времето с тях. Накрая извика:

— По-бавно!

Играчката се подчини. Да, онези ниски хълмове… даже оттук можеше да ги познае.

— В каква посока се движим сега? — трескаво попита тя.

— Точно на изток.

— Значи трябва да е на двадесетина мили на изток оттук.

Играчката бавно мина над хълмовете, слизаше все по-ниско.

— Майко Богиньо, това е, не съм сбъркала… Но къде е градът? Къде е Минерва?

— Разказвала си ми, че Небесният Господар бомбардирал града — каза Робин.

— Е да, но някои сгради не бяха разрушени. Доста от по-малките къщи — Тя се намръщи. — Но когато ме отвеждаха, пожарите продължаваха. Може останалото да е изгоряло. — Тя огледа екраните и поклати глава. — Сега летим над някогашните остатъци от нашите ниви… сега всичко е пустош.

— Има нещо пред нас — каза Робин.

Джан видя, че е прав. Обемисти форми, покрити с гъбички. Минерва. Гърлото й се сви. Стотици години усилия бяха отишли на вятъра. Накрая пустошта спечели битката. Играчката вече летеше над погълнатия от гъбичките град. Джан й заповяда да спре и да кацне. Обърна се към Робин:

— Сега сме над мястото, където преди беше площадът.

Играчката меко се отпусна на земята. Джан извади малките лъчеви пистолети, които им даде Фибъс. Протегна един на Робин, другият пъхна под колана си. Помоли Играчката да отвори люковете. Сети се да напомни нещо на Робин.

— Трябва да бъдеш много внимателен навън. Никога досега не си бил в пустошта… е, бил си, но нищо не помниш. Може да стане опасно.

— Кога ще престанеш да се държиш с мен като с новородено? — попита той.

Има отговор и за това, каза си Джан, но би било твърде жестоко той да го чуе. Излезе първа от Играчката. Познатата воня на гъбичките я посрещна като ударна вълна. Беше неприятно топло. Тя вдигна очи. Слънцето беше право над тях в ясното небе. Тя пресметна, че в тази част на континента трябва да е пладне. Огледа се, за да се ориентира. Не беше лесно, гъбичките скриваха очертанията на малкото здания, останали около площада.

— Значи това е Минерва — обади се Робин.

— Не я виждаш точно в разцвета й — сухо каза Джан.

— Знам. Не се опитвах да измислям шеги.

— Извинявай! — промърмори тя и тръгна през площада към най-близките останки. Самият площад беше относително чист, ако не се броят струпаните накуп мухоморки, високи шест стъпки, и няколко гигантски пърхутки. В единия ъгъл се извисяваше голямо дърво, което малко я озадачи. Не си спомняше там да е имало дърво, а едва ли е успяло да порасне толкова само за годините, откакто тя не беше идвала. Имаше още една странност — гъбичките не го нападаха. Изведнъж усети, че Робин се е запътил към дървото.

— Къде отиваш? — извика тя.

— Ще пикая — отвърна той. — Сега нали си доволна, че ме попита?

— Много — раздразнено каза тя и щеше да продължи към сградите, но нещо сякаш я дръпна. Нещо, което винаги трябваше да помни за определен вид дървета… Майко Богиньо! Тя се извъртя, ръката й измъкна оръжието изпод колана.

— Робин! — изкрещя с цялата сила на дробовете си.

Но виждаше, че е закъсняла.

Глава двадесет и четвърта

— „Сега отлитаме в безкрайна си-не-ваа…“ — Майлоу влезе в стаята с гръмогласна песен.

Отец Шоу седеше на малката масичка и четеше своята опърпана Библия, напоследък почти само с това се занимаваше. Вдигна уплашено очи при шумното нахълтване на Майлоу. През последните дни изглеждаше болнав. Загуби два-три килограма от теглото си, лицето му имаше измъчен вид. Не можеше да спи добре, защото се боеше, че Майлоу ще го убие. Майлоу наистина обмисляше дали да не го убие, както спи, но реши да отложи щастливото събитие.

Просна се на леглото си и дружелюбно каза:

— Всичко ли е опаковано и готово за върховното приключение? Само след броени часове поемаме по пътя си.

Отец Шоу облиза изсъхналите си устни.

— Кога ще го направиш?

Майлоу се престори, че не разбира.

— Какво да направя, скъпи Отче?

Отец Шоу пак облиза устни.

— Кога ще ме убиеш?

Майлоу вдигна вежди.

— Да ви убия? Горкичкият аз, нима отново се връщате на тази вмирисана от старост тема? Май наистина ви е прихванала параноята.

Свещеникът безмълвно го гледаше. После каза:

— Няма да се измъкнеш безнаказано. Бог ще те накаже.

— Уверен ли си в това? Че онзи Господ, на който се кланяш, създателят на цялата вселена, си прави труда да се занимава с тебе? Това е една от причините толкова да се гнуся от вас, лицемерни задници такива, защото сте идиотски себични! Както говорите, ще излезе, че някога сте учили в един колеж и сте спали в една стая с вашия Бог.

— Богохулството само ще влоши съдбата ти — каза Отец Шоу, но брадичката му трепереше.

— Ще поема този риск. А ти би трябвало да се подготвиш за великото ни начинание на планетата-майка. Само помисли колко мънички кални душички те чакат да ги спасиш в името Божие.

— Земните хора не ще изкупят греховете си. Ти също.

— Бре, бре, не е много подходящо това отношение за свещеник. Нали единствената цел на твоето участие в експедицията е да прецениш степента на падението на земните хора?

— Единствената причина да съм тук си ти! — каза Отец Шоу с по-силен глас. — Вече виждам това. Ти състави този план. Ти предложи на Отец Маси да изпратим представител на Земята, но само, за да стане той средство ти да стигнеш до Земята. Тук няма никаква нужда от мен! Никаква!

Майлоу стана от леглото, отиде при Отеца и го потупа лекичко по темето. Отец Шоу се сви.

— Напротив, много си ми нужен. Поне засега.

Отец Шоу вдигна очи към него.

— Моля те, нека остана тук — прошепна той покорно. — Не искам да отида на Земята. Не искам да идвам с тебе. Пусни ме да се върна в Белведере. Обещавам, на никого няма да кажа за тебе. Кълна се в душата си, няма да кажа.

Майлоу сви устни, за да изрази неодобрението си.

— По-внимателно — предупреди той. — Не рискувай безсмъртната си душа с обещания, които не можеш да спазиш.

— Но аз се заклевам! — викна Отец Шоу. — Нищо никому не ще кажа! Само ме пусни, моля те!

— Добре де, добре.

Отец Шоу зяпна. Майлоу видя, че зъбите му са твърде пожълтели. И личната хигиена на свещеника напоследък беше позападнала.

— Истината ли казваш? — прошепна Отец Шоу.

— Разбира се. Можеш да се върнеш в Белведере. Свърши каквото трябваше.

Отец Шоу изненада Майлоу, като сграбчи ръката му и я покри с целувки. Започна да вика задъхано:

— Благодаря! Благодаря! Благодаря!…

Не се знаеше докога може да продължи това, но Майлоу го потупа по рамото.

Свещеникът пак вдигна очи към него, бяха пълни със сълзи на облекчение.

— Да?

— Това беше майтап — каза Майлоу и му намигна. — Никога не бих те изпратил обратно в ужасната скука на Белведере. Ще дойдеш с мен, тъпако. Чудничко ще си прекараме.

С развеселено любопитство Майлоу наблюдаваше как лицето на Отец Шоу сякаш потъна навътре. Свещеникът закри очите си с длани, отпусна глава на масата и зарида. Майлоу се върна на леглото си. Пееше.

— „Сега отлитаме в безкрайна синева“…

Начинът, по който изкрещя името му, го спаси. Този вик би спрял и нападението на гигантско влечуго. Робин се закова на място точно в мига, когато дървото изплющя към него с пипало, движещо се с недоловима за окото бързина. Краят на пипалото изсвистя във въздуха там, където трябваше да се намира Робин, пропусна го на сантиметри. Той не го видя, главата му беше обърната към Джан, но усети раздвижването на въздуха и навреме рязко се изви към дървото, успя да види как пипалото се прибра. Джан насочи лъчевия пистолет и изкрещя отново:

— Назад! Назад!

Той заотстъпва несигурно. Джан стреля по стъблото. Лъчът се заби дълбоко, дървото се разтресе. Този път две пипала посегнаха към Робин, но той вече беше излязъл от обсега им. И също измъкна оръжието си. Натисна спусъка. Гърчовете на дървото се усилиха. Пипалата се мятаха лудо.

— Не спирай! — извика Джан.

В този миг видя, че земята около дървото започна да се вдига. Тъмна пръст изригна около стъблото, което се раздвижи. Нагоре. „Майко Богиньо!“ Джан осъзна какво ставаше пред очите й, но не можеше да повярва. „Дървото се опита да изтръгне корените си!“.

Стъблото димеше, двата лъча от пистолетите на Джан и Робин неспирно го насичаха. Големите извити шипове, на които нанизваше жертвите си, излязоха навън. Вече се виждаха корените в разхвърляната пръст. Но не бяха корени… по-скоро огромни мускулести крайници, завършващи с нещо като ръка или стъпало, всяка с по три широки заострени нокътя. Един, после още един от крайниците се протегнаха напред и се заби в земята. Съществото опитваше да избяга от враговете си. Джан премести лъча към „корените“, започна да ги реже. Дървото се разтърси, листата му зашумяха. Пипалата все така се мятаха наоколо. Внезапно се чу силен пукот, дървото се наклони към тях.

— Бягай! — викна Джан, но този път нямаше нужда да предупреждава Робин.

Беше видял опасността и спринтираше като обладан от зли духове. Тя също побягна.

Пронизително свистене прониза въздуха, земята се разтресе от падането на дървото. Джан спря и се обърна. Върхът беше между нея и Робин, който стоеше и гледаше. Листата още шумоляха, пипалата потръпваха, но слабо.

— Стреляй — каза на Робин и насочи лъча в короната на дървото.

Когато овъглената твар затихна, Робин внимателно я заобиколи и дойде при Джан.

— Какво, по дяволите, беше това? — попита той и смръщи нос от острата смрад. Джан се закашля.

— Камшично дърво. Но досега не бях виждала толкова голямо. И никога не съм виждала някое да вади корените си от земята и да върви.

— Камшично дърво? Какво означава това?

— Още една весела играчка, наследство от Генетичните войни. Хибрид между растение и животно. Може би е повече животно, отколкото растение. Наподобява различни видове дървета. Когато животно или човек мине наблизо, то ги хваща с пипало, набучва ги на шиповете си и бавно изсмуква телесните им течности, докато от тях остане само суха обвивка. После ги захвърля надалече, за да не уплаши следващата жертва. Ти имаше късмет, че не опита целия процес.

— Знам — каза той и обърса потните сажди от челото си. — Ако не беше извикала навреме…

— Видях движение. Дотогава въобще и през ум не ми минаваше, че може да е камшично дърво. Казах ти, не бях виждала толкова голямо.

— Нов вид ли е? Или мутант?

— Нещо такова трябва да е. Около Минерва камшични дървета се намираха в изобилие, но не съм чувала някой да е виждал гадините да ходят. — Тя пъхна пистолета под колана си. — Ще трябва да вземем проба от него, преди да тръгнем, но нека изчакаме малко. Искам да съм сигурна, че е мъртво, преди да се разхождаме около него.

— И на мен ми се иска да съм сигурен.

Стигнаха до края на площада, Джан намръщено се оглеждаше. После лицето й се проясни.

— Май вече знам къде сме. Това е северната страна на площада. — Тя се обърна и посочи покритите с гъбички развалини на голяма сграда.

— Това преди беше Залата за събрания. Помня, че видях прякото попадение на бомбата в нея. — Пак застана с лице към площада. — А там… — Сочеше една от големите ями. — … там беше платформата… където Началничките, сред тях и майка ми, стояха, за да отдадат официално почит на Небесния Господар, когато идваше да си прибира данъците. Там също падна бомба. Повече не видях майка си…

Гласът й се прекърши. Робин я прегърна.

— Не мисли за това, щом те наранява.

Тя се притисна в него.

— Трябва. Дължа това на паметта на моята майка. И на останалите. Алза, Хелън, Саймън… даже на Марта.

— Марта ли?

Джан се усмихна едва забележимо.

— Марта беше шимпанзе.

— Близка приятелка или даже член на семейството?

Джан се разсмя въпреки настроението си.

— По-скоро наемна работничка — каза тя, спомняйки си малко гузно колко често се ядосваше на Марта. — Майко Богиньо, сякаш е било толкова отдавна…

Тя се дръпна от Робин и отново огледа площада. Махна с ръка към отсрещната му страна.

— Това е кръчмата, каквото е останало от нея. Бях на покрива й през онзи ден… когато се случи бедствието. След като изстреляхме нашите жалки ракети по „Господаря Панглот“, започнаха да падат бомбите. Видях как една от тях проби покрива на кръчмата, после и аз пропаднах в дупката… — Посочи друго място. — Голямата яма, ей там… Там беше храмът на Майката Богиня. Беше направен изцяло от дърво… свещено дърво… значи е изгорял до въглени и пепел.

Тя въздъхна, хвана Робин за ръката и го поведе по улицата. Беше призрачно тихо, гъбичките, покрили стърчащите останки от града, заглушаваха звука от стъпките им. Нямаше нито птици, нито насекоми.

— Къде отиваме? — попита той.

— Искам само да направя малко поклонение, после си събираме пробите и си отиваме.

Учуди се, че нейният дом си стоеше наглед невредим под килима от гъбички, защото повечето сгради около него бяха изравнени със земята. Изгори с пистолета израстъците по входната врата, и двамата си запушиха носовете от мръсната миризма на горящите гъбички. Дървото отдолу беше изгнило, разпадна се още при първия ритник. Робин тръгна след нея и каза:

— Бъди предпазлива, всичко това може да се срути върху главите ни.

— Знам. Защо не ме почакаш отвън? Няма да се бавя.

— Не, ще остана с тебе — каза й той.

— Благодаря — доволно каза тя.

Бавно минаваше от стая в стая. Холът, стаята на майка й, нейната… кухнята.

В утрото на онзи последен ден тя се скара с майка си, защото Мелиса й даде малката бомба и заповяда да се предаде на Небесните воини, ако атаката им срещу Небесния Господар се провали. „Ти не си ми вече майка“, каза Джан накрая и Мелиса й зашлеви плесница. Всъщност това бяха последните думи, които размениха. Джан не можа да й се извини. Сега, във влажната стая с проядени от гъбичките мебели, тя каза меко:

— Мелиса… мамо… съжалявам…

Джан влезе в Играчката, за да вземе контейнера за пробите. Озадачи се, когато и Робин се вмъкна след нея. Обърна се към него, когато той се изправи пред вътрешния люк.

— Какво правиш? Нали ти казах, че аз ще взема контейнера.

Той се настани до нея на пилотското кресло. Макар че кабината беше разширена, за да се чувстват по-удобно двамата, все пак си оставаше тесничка.

— Остави засега контейнера. Трябва да се заемем с нещо по-важно.

— Така ли? Какво е то?

— Това — каза той, обви ръцете си около не я и я целуна, както й се стори, с истинска страст.

Тя се смая, въобще не се надяваше, но след изненадата започна да отвръща на ласките му. Телата им се преплетоха в креслото. Очакваше я още една много приятна изненада.

Тя леко се дръпна назад.

— Робин! Ти… Ти… си…

В тясната кабина те с мъка се освободиха от дрехите и се любиха трескаво. И след оргазъма Робин бързо си върна ерекцията. Пак се любиха, много по-бавно и с наслаждение. Джан си помисли, че това е най-хубавото й сексуално преживяване. С мъж.

— Ти се върна — прошепна тя, когато лежаха отпуснати на креслото.

След малко излязоха навън с контейнера и започнаха да събират проби от всички видове гъбички, които успяха да открият. Оставиха камшичното дърво за накрая. Джан пристъпи към него предпазливо, едва след като изгори пипалата, които забеляза. Робин стоеше малко по-назад, готов да стреля при първото движение на съществото. Но когато Джан заби свредела на апарата в обгореното стъбло, даже листо не помръдна. Дървото несъмнено беше мъртво.

Джан изпита облекчение, когато най-после Играчката се издигна над площада. Сякаш се освободи от нещо тежко в себе си. Нещо, което притискаше душата й през всички изминали години.

— Сбогом — каза тя.

Минерва бързо се отдалечаваше зад тях.

Играчката се понесе с пълна скорост на юг към Небесния Ангел, който се намираше някъде в Южна Америка. Но бяха минали само няколко минути и Играчката се обади:

— Имам сигнал от радара. Голям летящ обект на осемдесет и три мили в югоизточна посока. Въздушен кораб.

Джан се спогледа с Робин.

— Небесен Господар — каза тя.

— Но нали си махнала всички Небесни Господари от небето над Северна Америка?

— Да. Значи това е някоя Ашли. Предполагам, че е по-добре да видим какво прави.

— Позволявате ли да вляза, капитан Вюшков?

Вюшков се обърна към него и кимна.

— Разбира се, братко Джеймз.

Майлоу се изтласка през люка. Помещението беше осветено от редиците екрани с данни. Мъже и една-единствена жена се бяха вързали около тях. Премествайки ръцете си по мрежата на тавана, Майлоу стигна до креслата на капитана и втория пилот.

— Всичко ли е наред? — попита той.

— Абсолютно — отговори Вюшков. — Летателната програма, която използваме, е древна, но и сега е също толкова приложима, както по времето на редовните полети между Земята и Караганда.

Майлоу надникна през един от илюминаторите. Земята го запълваше почти изцяло. „Връщам се у дома. След всички тези години се връщам у дома.“

— Как е Отец Шоу? — попита капитан Вюшков.

— Боя се, че състоянието му не се подобрява — каза Майлоу. — Опитвам се да го убедя, че трябва да взима успокоителни, но той отказва.

— Никога не бях виждал толкова уплашен човек.

— От безтегловността е. Не може да свикне. Същото стана и при полета ни от Белведере до Караганда. Може би след кацането на Земята ще се почувства по-добре.

— Знам, че е странно да си помисля подобно нещо — каза Вюшков, — но останах с впечатлението, че той се страхува от вас, не по-малко от безтегловността.

— Забавно хрумване — Майлоу се разсмя. — Но съвсем неоснователно. Вярно е, той не изпитва симпатия към мен, но няма никакви причини да се страхува от мен.

Вюшков завъртя креслото си и се взря в очите на Майлоу.

— Няма ли?

Майлоу му се усмихна. После каза:

— Обмислихте ли това, което ви казах?

— Нека не го обсъждаме точно сега — Вюшков кимна леко към втория пилот.

Майлоу се наведе напред и заби показалеца си към наближаващата планета. Приближи устни до ухото на Вюшков и прошепна:

— Един ден това може да бъде твое, синко.

Глава двадесет и пета

Петънцето на екрана бързо се превърна в Небесен Господар, за Джан беше лесно да го разпознае.

— „Ароматният бриз“ — процеди тя.

Събуждаше черни спомени. За военачалника Хорадо. За затворничеството на нейната любима Сирай в този японски въздушен кораб. Сирай не беше същата след мъченията си. Джан каза на Играчката:

— Установи радиовръзка, ако е възможно. Дотогава обикаляй кораба.

— Мислиш ли, че може да има хора вътре? — попита Робин.

— Съмнявам се. Всички Ашли стовариха на земята хората от корабите си. Като че ли само онази в „Господаря Монкалм“ не го направи. Но трябва да се уверим, преди нещо да предприемем.

Играчката съобщи:

— Радиовръзката е установена, Джан. Ще я прехвърля на твоя пулт.

От високоговорителя се чу познат глас:

— Ало, кои сте вие? Кои сте? Защо обикаляте около мен? Отговорете или ще ви пръсна на парчета. Мога да знаете!

Джан въздъхна. Смразяващ призрак от гласа на недорасло момиче, което е умряло преди векове.

— Здрасти, Ашли. Как си?

Кратка пауза.

— Кой е отсреща? Познавам гласа ти.

— Ашли, аз съм Джан. Помниш ли ме?

— Джан! — възкликна гласът. — Как няма да те помня! Ей, това е страхотно! Ти си ми дошла на гости!

Джан погледна Робин. Ашли май наистина й се радваше. Накрая се сети, че не тази Ашли все пак заряза нея и Робин насред пустошта.

— Да, дойдох да те навестя. Ъ-ъ-ъ, как прекарваш времето? — Още докато произнасяше въпроса си, той й се стори абсурден.

— О, горе-долу. Малко е скучничко. Самичка съм. И вече не мога да си приказвам с другите по радиото. Не знам защо. Тук сме само с Карл, а нали го знаеш каква досада е.

— Има ли някакви хора в кораба? — Джан едва не каза „живи хора“.

— Не, отдавна се отървах от тях. Не бяха интересни, пък и ми писна все да се грижа да преживеят.

Джан каза:

— Играчка, моля те, изключи микрофона — Пак погледна Робин. — Май е най-добре да я унищожим. Сега говори нормално, но сигурно това е само временно състояние. Не можем да я оставим да прави каквото си поиска с всички тези оръжия…

Той само кимна.

— Джан? Джан? Чуваш ли?

Джан нареди на Играчката да включи отново връзката.

— Да, чувам те. Ще ти дойда на гости.

— Ей, велика си!

Играчката спря обиколките и се насочи към „Ароматния бриз“.

— Прицели се в пункта за управление — заповяда Джан. — И скъси разстоянието колкото можеш, преди да стреляш, за да не използва лазерите.

Играчката се ускори.

— Хей, Джан? Какво правиш? Няма ли да кацнеш горе?

Джан не отговори. Играчката летеше устремно точно към малкия прозрачен мехур под огромния нос на въздушния кораб. Изстреля ракетата.

— Джан? Какви ги…

Ракетата се заби в целта и избухна. Мехурът изчезна заедно с голямо парче от корпуса. Ашли замлъкна.

Неуправляемият „Ароматен бриз“ започна да губи височина. Накланяше се надясно.

— Можем да си свършим работата докрай — промърмори Джан.

Играчката мина още веднъж по дължината на Небесния Господар и изстреля няколко ракети в корпуса му. Въздушният кораб се разтърси от взривовете. После една от газовите секции, пълна с водород, се възпламени. Джан гледаше бързо обхванатия от огъня „Ароматен бриз“ и си помисли, че за втори път през този ден изкупуваше вината си.

Жан-Пол изсмука до дъно съдържанието на чашата през сламката. Изпъшка и затвори очи. Айла го гледаше неспокойно. Лицето му изглеждаше още по-слабо, сякаш губеше и цвета си.

— Много ли те боли?

Той отвори очите си.

— Не, вече не е толкова зле — гласът му едва се чуваше — Последната инжекция ми помогна. Но сега по-неприятни са сърбежите под гипса. — Беше окован в гипс от врата до бедрата. — Слава Богу, поне ги усещам само оттук нагоре. — Той докосна гръдната си кост. От нея надолу беше парализиран.

— Другото хубаво нещо е, че не усещам проклетия катетър.

Усмихна се измъчено. Нейната усмивка не беше по-малко насилена. Убийствено тежко й беше да гледа страданията му. Тя каза:

— Малко време остана, докато кацнат гостите ни от Космоса. Сигурна съм, че татко ще се окаже прав — те знаят повече за медицината от нас. Ще могат да ти помогнат.

— Аха, не се съмнявам.

— Наистина, така мисля.

Той хвана ръката й.

— Знам, мила. Но каквото и да ми говорите ти, баща ти и лекаря, достатъчно добре съзнавам какво ми се случи. Тази парализа не е „временна“ и шансовете да изпълзя от ямата не са особено големи. Виждам го в очите на лекаря… и на Лон. Онези от Космоса би трябвало да са чудотворци, за да направят нещо за мен.

— А виждаш ли същото в моите очи… както при татко и Стивън?

— Не. Само надежда и любов. Прекалено силно ме обичаш, за да видиш истината.

— Освен това вярвам, Жан-Пол. Ти ще се пребориш за живота си, а космическите хора ще могат да ти помогнат.

— Надявам се. Но искам да бъда честен с тебе, Айла. Ако не успеят да ме оправят, не мисля, че бих продължил… каквото съм сега.

— Не ми говори така! — разгорещи се Айла. — Така би говорил… един страхливец!

— Страхливец ли? — Той се усмихна леко. — Ами да, може и да съм страхливец, щом бих предпочел да умра, отколкото да се влача така с години — безпомощен и безполезен. И като си помисля, че никога няма да се любя с тебе… Не мога да преглътна всичко това, значи сигурно съм страхливец.

Очите й горяха от напиращите сълзи.

— Престани, моля те.

— Прости ми. Хайде, нека да поговорим за нещо друго. Каквото и да е. Например, какво става с онези дълбоководни приятелчета? Показаха ли си зъбките отново?

Тя изтри очите си и каза:

— Да. Снощи. Цяла група преминала през външната стена и нападнала рибните ферми. Много поразии са направили, а и изяли доста риба. Едва тази сутрин открихме какво е станало. Джулай поведе ловна група след тях. Още не знам дали са имали късмет. Даже не знам дали са се върнали.

— Звучи зле.

Тя забеляза, че гласът му отслабва.

— Така е. Да се надяваме, че космическите хора ще ни помогнат и в това.

— Май прекалено много разчитате на тях.

— Знам. Започнах да говоря като татко и Лил. Но ние наистина имаме нужда от помощ. Твърде много неща отиват на зле напоследък, твърде бързо. Палмира не би могла да оцелее дори още десетина години, ако не получим помощ отвън.

Клепачите му се притвориха и тя помисли, че е заспал, но той заговори, без да отваря очи.

— Ами какво стана… с моите хора? Изгониха ли ги вече?

— Да. На зазоряване. Заведоха ги под охрана до границата на нашите земи. Дадоха им храна, вода и няколко пушки, казаха им къде са заровени боеприпасите, после ги изведоха през портата. По брега се намират някои недокоснати от пустошта места. Има надежда да стигнат до някое от тях.

— Да, разбира се — каза Жан-Пол със затворени очи.

Тонът му означаваше „ако можеш да повярваш в това, значи всичко е възможно в този свят“.

— Но стана лошо… — неохотно каза Айла. — Накараха всички да се махнат. Не само бунтовниците, а и другите, които не участваха.

Жан-Пол отвори широко очите си.

— Всички?

— За съжаление така е. Останаха само най-зле обгорените в болницата. И ти. Лил не искаше да постъпи така, но ако не го беше направил, щеше да се оправя с безредици.

— Проклятие! — промърмори Жан-Пол.

Капитан Вюшков се изтласка в коридора. Изглеждаше малко ядосан.

— Толкова ли е важно, че да ме викате тук? — обърна се към брат Джеймз. — След дванадесет минути навлизаме в земната атмосфера и трябва да бъда на мястото си.

— Моля да ме извините, капитане, но е важно. И прецених, че вие трябва да научите преди останалите…

Брат Джеймз дръпна вратата. Капитан Вюшков надникна и видя носещия се във въздуха Отец Шоу. Лицето му беше посиняло. Вюшков пак изгледа брат Джеймз.

— Той е мъртъв.

— Да, мъртъв е. Преди десетина минути каза, че не се чувства добре и влезе да се облекчи. Както знаете, бях загрижен за здравословното му състояние и реших да проверя. Намерих го така.

— Според вас, каква е причината за смъртта?

Брат Джеймз сви рамене.

— Не мога да кажа със сигурност, преди да направя аутопсия. Но ми се струва, че е инфаркт. Твърде тежко понесе това пътуване.

Вюшков пак прехвърли вниманието си към трупа. Дрехата на Отец Шоу беше отворена отпред, във въздуха се усещаше вонята на изпражнения. Свещеникът явно не бе успял да използва тоалетната, преди да умре. А доколкото можеше да се съди по цвета на лицето, бе умрял от задушаване. Изражението на това лице — безкраен ужас, показваше, че смъртта не е дошла бързо. Вюшков недоумяваше защо брат Джеймз е убил спътника си. Той каза:

— Засега ще трябва да го оставим тук. Привържете го с ремъците. Не искам да се блъска в стените по време на приземяването. Ще обясня, че тази тоалетна е неизползваема.

— Добре, капитане. А, сетих се, нали ще изпратите съобщение на Белведере, трябва да уведомя Отците за скоропостижната смърт на Отец Шоу.

— Това ще почака, докато кацнем.

Вюшков понечи да си тръгне. Брат Джеймз го спря:

— Само още нещо, капитане. Тук сме сами… мога ли отново да попитам смятате ли да послушате съвета ми?

Вюшков се намръщи.

— Сериозно го обмислям. Всичко ще зависи от преценката ми за положението на Земята.

И припряно се изтласка по коридора.

Майлоу си припяваше щастливо, докато изпълняваше нареждането да привърже трупа с ремъците. Потупа мъртвия свещеник по главата и излезе, плъзна вратата на мястото й. Върна се в главната каюта, бръмчаща от приглушените, но превъзбудени разговори. Хората на Вюшков бяха напрегнати. Малко се опасяваха от това, което щяха да заварят на планетата, която винаги досега бяха смятали за свят на смъртта. Но преди всичко искаха да приложат уменията си на войници. Майлоу знаеше какво преживяват. Мина по прохода до своята койка. Пристегна предпазните ремъци около себе си и се отпусна безгрижно. Не се съмняваше, че Вюшков ще направи това, което искаше от него.

Забавляваше се, като си припомняше последните мигове на Отец Шоу… Погледът, с който посрещна влизащия Майлоу… и изскочилите очи, когато Майлоу стисна ноздрите му, а с другата ръка му затвори устата. Шоу се бореше повече от две минути. Майлоу го държа още две минути, за да е сигурен. „И да спиш сладко“, прошепна, когато пусна трупа.

Последва поредица от удари. Отначало едва се усещаха, но ставаха по-силни. „Христина“ навлизаше във външните слоеве на атмосферата. Майлоу се ухили, предвкусваше какво го очаква долу.

Главоногото се мяташе буйно в безмилостната хватка на механичните ръце. Мастилена чернилка размътваше водата наоколо, но не затрудняваше сензорите на Играчката. Джан каза на апарата да забие сондата. Главоногото се разбесня. Ръцете го пуснаха и то се стрелна бързо по-надалече. Дължината му надхвърляше двадесет стъпки от върховете на пипалата до опашката. Кръвта се смеси с черния облак.

— Гадни създания — каза Джан.

— Напълно съм съгласен — отвърна Робин. — Затова толкова ми харесваше да ги унищожавам.

— Е, добре, взехме проби от шест вида от тези мутанти. Ти си нашият специалист по главоногите — колко вида ни остават?

Той вдигна рамене.

— Просто не знам. Познавах само разновидностите в крайбрежните води на Антарктида. Тук, в Тихия океан, е друго. Явно са много повече… Ей!

Играчката се разтресе, всички екрани потъмняха.

— Какво става?

Играчката помълча, преди да отговори.

— Както изглежда, погълнати сме от някакъв вид жив организъм. Много голям организъм.

Глава двадесет и шеста

Лон Хедън чувстваше душата си възвисена от гледката. Но той не признаваше, че има душа, значи някаква много съществена част от неговото „аз“ преливаше от най-чиста реалност, докато космическият кораб се спускаше към мястото на кацане. Не беше толкова внушителен като надвесил се отгоре Небесен Господар — в сравнение с въздушните кораби този апарат изглеждаше малък. Но развълнува неизразимо Хедън, защото за него означаваше символ на бъдещето и беше нагледно доказателство за човешкото майсторство в технологиите.

Сребристият, обтекаем кораб растеше пред очите му, Хедън усети леко пощипване по кожата, косата му се надигна. Разбра, че му въздейства мощно електромагнитно поле, заобикалящо кораба. Чуваше и басово бръмчене. Предполагаше, че го поражда двигателната система на кораба.

Космическият кораб спря над площадката за кацане, после бавно я докосна без никакъв звук. Сякаш целува Земята като завърнал се отдалече любовник, щастливо си каза Хедън. Бръмченето затихна. Хедън вдигна ръце нагоре и приветствени викове гръмнаха сред хората, заобиколили отвсякъде площадката. И веднага оркестърът на Палмира, състоящ се от най-разнообразни инструменти, засвири специално съчинената мелодия в чест на гостите от Космоса. Виковете не преставаха.

Застанал до капитан Вюшков, Майлоу се взираше през илюминатора.

— Интересно! — промърмори той.

Мургавите красиви хора на Палмира бяха смесица от раси.

— Е, трябва да признаем, че наглед пращят от здраве, какво ще кажете?

— Но са облечени като диваци — пренебрежително каза Вюшков. — Мъжете носят същите дрехи като жените. И погледнете, тези жени си разголват гърдите.

— Гледам ги — отвърна Майлоу, малко съжаляваше, че Отец Шоу не е жив, за да се наслади на реакцията му спрямо тази разпуснатост. Но забеляза, че не всички са облечени еднакво. Неколцина в тълпата носеха панталони или шорти, някои предпочитаха ризите с къси ръкави…

Вюшков вдигна шлема над главата си.

— Както и да е, да излезем и да поздравим нашите домакини, докато още могат да се чувстват домакини. — Той намести шлема си и го съедини със скафандъра. — Утре по това време ще бъдат наши поданици.

За първата среща излизаха само четирима, между тях и Майлоу. Никой не носеше оръжие. Когато излязоха през люка, приветствията от тълпата станаха още по-бурни. В прекалено чувствителните слушалки на шлема се чуваха като грохот на големи вълни върху крайбрежни скали. Майлоу забеляза, че посрещачите с удоволствие биха се втурнали да поздравят космическите пътешественици, но се съобразяваха с предупреждението, че не е безопасно да доближават корпуса на кораба няколко часа след кацането.

Майлоу спря и наклони шлема си назад. Отново синьо небе! След толкова векове! Искаше му се да махне шлема, за да вдъхне свежия въздух, но Вюшков настояваше да направят изчерпателни тестове на околната среда, преди да рискуват. Майлоу одобри предпазливостта му. Жителите на Палмира може би са придобили естествен имунитет срещу наследените от войните микроорганизми. Но за хората от орбиталните станции срещата с дребните убийци можеше да се окаже фатална. Майлоу продължи напред след другите от групата. Усещаше се по-тежък от обичайното, но това беше предвидено. Изкуствената гравитация в станциите, създадена от въртенето им около оста, беше малко по-ниска от земната. Вюшков и хората му бяха преминали специална подготовка, за да свикнат с притеглянето на Земята.

Настигна тримата и в този момент видя, че от тълпата се отделят шестима мъже, излязоха напред да ги посрещнат. Всички носеха златни верижки с окачени на тях шестлъчеви златни звезди, Майлоу се досети, че би трябвало да са управниците на Палмира. „И те като другите са толкова щастливи от пристигането ни, с удоволствие помисли той. Смятат ни за свои спасители. Каква изненада ги очаква утре!“

Джан възкликна смаяно:

— Наистина ли казваш, че нещо ни е глътнало!

Погледна Робин и безпомощно сви рамене.

— Нещо ни било глътнало — повтори тя и се закиска.

Толкова смешно беше. Робин също се усмихна.

Но това животно може ли да е достатъчно голямо, за да глътне Играчката?

— Може би е гигантски кит… ама не, те отдавна са изчезнали.

Джан вече се кикотеше неудържимо, не спря даже когато носът на Играчката рязко се надигна. Робин също се смееше.

— Движим се назад и надолу — осведоми ги Играчката.

Останала без дъх, Джан едва каза:

— Май това нещо е решило, че не му харесваме на вкус. И се кани да се отърве от нас. Влизаме от едната страна… и излизаме през другата!

— Страшно ще го заболи, каквото ще да е… — изпъшка Робин и Джан се преви от смях на креслото.

— Внимание — каза Играчката. — Сигналите, които получавам от Фибъс, са много слаби. Трябва да съм по-близо до повърхността, за да установя приемлива радиовръзка.

Все още засмяна, Джан каза:

— Кажи на Фибъс, че сме заети с друго. Кажи й, че нещо ни е сметнало за много вкусна хапка.

— Ще предприема действия, за да се освободя от погълналия ни организъм. Предлагам да вземем проба от него, преди да започна.

Джан спря смеха си.

— Ей, кой заповядва тук?

— Фибъс.

Смехът на Робин също заглъхна.

— Трудно е да се оспорва това.

Веселието на Джан бързо се превърна в раздразнителност.

— Добре, добре, вземай проба и да се махаме!

След няколко секунди Играчката каза:

— Разполагам с биологическа проба. А сега си отиваме…

Апаратът тръгна напред, отначало бавно, после увеличи скоростта. Друсането се усилваше. Джан и Робин постоянно увисваха на предпазните ремъци.

— Каквото и да ни е глътнало, сигурно вече съжалява за това — каза Робин.

Играчката забави и спря, макар че Джан чуваше работещите с пълна мощност подводни движители. Изведнъж й хрумна, че може наистина да са попаднали в опасно положение. Вече не й се струваше само забавна случка. Винаги беше приемала като нещо несъмнено, че Играчката е неуязвима и разполага с неограничена мощ, но сега си помисли дали не се е заблуждавала. Биха могли да намерят смъртта си тук, без да научат къде е това „тук“…

— Срещнах препятствие — съобщи Играчката. — Не се тревожете.

Лесно е да се каже, безмълвно промърмори Джан. Играчката сякаш застана на опашката си и рязко се разлюля напред-назад. Пластмасовата кутия със сандвичи и термосът с кафе изскочиха изпод креслото и се заблъскаха в стените на кабината. Джан хвана Робин за ръката. Нещото явно се опитваше да махне Играчката от гърлото си или която и да беше част от своята анатомия, където заседна апаратът.

— Ще има силен взрив в относителна близост до нас — каза Играчката с влудяващо спокойния си глас. — Няма причини за безпокойство.

В този миг Играчката се разтресе така, че челюстите на Джан се затвориха с трясък, тя усети кръв в устата си. Беше си отхапала върха на езика. Извика и го изплю. Последва взривът, в такава „относителна близост“, че Играчката звънна като от удар с огромен чук. Болката се заби в ушите на Джан, за момент забрави прехапания си език.

Играчката се стрелна напред. Това, което покриваше сензорите, беше изчезнало, защото на екраните отново се появиха изображения, но Джан не разбираше какво вижда — някакви въртящи се облаци в черно и сиво.

— Измъкнахме се — съобщи Играчката.

— О къде? — с мъка извика Джан, болеше я от говоренето. — Фклюши на жвуково шканиране, да видим к’во штава!

Играчката се подчини незабавно и всички екрани се превключиха от визуални на преработени от компютъра звукови сигнали. Апаратът се движеше през нещо, което приличаше на разхвърляни буци плът. Джан се взираше стреснато в отминаващото голямо парче с изцъклено кръгло око.

— Я виж това — Робин посочи екрана, където постъпваха сигнали откъм задната част на Играчката.

Грамадно змиевидно туловище бавно се гънеше и обръщаше, потъвайки надолу. Беше толкова невероятно голямо, че звуковите скенери не улавяха края му, който се разплуваше в неясна мътилка. Там където трябваше да се намира главата, се полюшваха ленти разкъсана плът, приличаха на разцъфнало цвете. Играчката беше взривила главата на чудовището, за да се освободи.

— Майко Богиньо, к’во е това? — задъха се Джан, забравила за капещата от брадичката й кръв.

— Морски червей — отговори й Робин. — Но не бях виждал толкова голям.

Джан си спомни, че Сирай й беше казала за морските червеи, които били една от най-страшните заплахи за нейния морски комплекс. Беше ги описала като много големи животни, но… С прехласнато отвращение Джан гледаше как гърчещият се труп изчезва в дълбините. И тук хаосът ставаше неуправляем.

— Олеле! Какво ти се е случило? — извика Робин.

Тя се обърна. Той я гледаше стъписано. Пипна мократа си брадичка и погледна пръстите си. Твърде много кръв.

— Ня’а нищо — каза тя, — отхапах ши края на ежика… Не е толко’а жле, колкото ижглежда.

— Надявам се. Кървиш като заклана.

— Наближаваме повърхността — прекъсна ги Играчката. — Скоро ще мога да установя ясна радиовръзка с Фибъс.

Джан изплю кръвта в книжна салфетка и каза:

— Ижлеж над водата. Тряб’а да ше върнем в Небесния Ангел. Май ми е нужна медичиншка помощ. Играчката се издигаше и сега преминаваха през дебел слой гъсто преплетени розови водорасли. Приличащи на въжета стъбла се лепяха по Играчката. Мутиралите водорасли вече покриваха обширни райони от Тихия и Атлантическия океан. Джан не можа да си спомни каква е била първоначалната цел на създаването им. Или е трябвало да станат евтина храна, с която Корпорациите да залъжат Третия свят, или някоя от Корпорациите искала да саботира морските ферми на друга. Както и да е било, сега се множаха в изобилие. Биологическата проба от тях вече беше попълнила бързо разрастващия се склад с образци.

Играчката се освободи и спря на двадесетина стъпки над розовото месило. Джан огледа екраните. От изток застрашително наближаваше буря. Мрачните облаци се надигаха на цели мили в небето. В кипящите им недра пробляскваха мълнии. Играчката каза:

— Свързвам ви с Фибъс.

Чу се гласът на програмата:

— Незабавно се връщате в Небесния Ангел. Появи се нов фактор.

— И беш това ше връщаме — отговори Джан. — Случи ми ше неприятношт. Не е штрашно, да не ше тревожиш.

Фибъс не отговори.

— И какво ново е штанало?

— Засякох навлизащ в атмосферата космически кораб. Проследих го до кацането му на североизточния бряг на Австралия. Трябва да отидем там.

При всякакви други обстоятелства за Айла би било удоволствие да види баща си толкова щастлив, но състоянието на Жан-Пол не й позволяваше да сподели радостта. Сега се чувстваше виновна, защото баща й беше дошъл в болницата направо от площадката за кацане. Но се и дразнеше — цялото вълнение през този ден би могло да се отрази зле на Жан-Пол. Още не се решаваше да каже това на баща си. Засега…

— … и те са всичко, на което се надявах! — каза Хедън, крачеше възбудено по стаята. — Може би са и нещо повече, от това, на което се надявах. Обещаха да ни предложат всякакво съдействие — научно, технологично… — Той стрелна с поглед Жан-Пол. — … медицинско. Всякакво!

— Ти говори ли с тях за Жан-Пол? — попита Айла.

— Не, мила, още не съм. Нямах възможност. Всъщност още не сме обсъждали нищо конкретно. Знам, че имат двама квалифицирани лекари в кораба. Единият е от Караганда, другият е от онези белведерски свещеници.

— Но сигурен ли си, че ще дойдат на банкета? Нали ти ми каза, че засега са си наложили карантина.

— Да, но само временна. Колкото да направят анализ на нашия въздух, почвата, храните и кръвните проби, които вече им предоставихме. Уверен съм, че това ще се окаже чиста формалност. В края на краищата, достатъчно е да ни погледнат, всички сме абсолютно здрави. — Осъзна какво е казал и примига смутено. Спря до леглото на Жан-Пол. — … извинявай…

— Забрави това, Лон — безсилно каза Жан-Пол. — Знам за какво мислеше.

Айла погали челото на Жан-Пол и пак се обърна към баща си.

— Страхуват се да не ги заразим с нещо, така ли?

— Ами да, но не можеш да ги виниш за това.

— А ние? Не можем ли нещо да прихванем от тях?

Той сви вежди.

— Не ми изглежда вероятно. Целия си живот са прекарали в почти стерилна среда.

— Колко са? — попита Жан-Пол.

— Днес следобед се срещнахме само с четирима от тях, но командирът им капитан Вюшков ми каза, че целият екипаж се състои от двадесет и девет души. Били са тридесет, но за съжаление единият белведерски свещеник умрял по време на полета. Според Вюшков, от сърдечен удар.

Айла изтръпна от тази новина. Никак не говореше добре за медицината на Белведере, щом спътникът на умрелия беше лекар. Може би хората от Караганда бяха по-вещи в медицината. Искрено се надяваше да е така.

Жан-Пол продължи с въпросите.

— А колко е голям техният кораб?

— Колко е голям ли? — Хедън сякаш се учуди. — Е, доста голям. Бих казал, че е дълъг над триста стъпки. Обикновено го използвали за пътуването до Марс. Защо питаш?

— Само от любопитство — Жан-Пол притвори очи.

— Татко, преуморяваш го — намеси се Айла.

— Съжалявам. Май е по-добре да тръгвам. Искам да проверя как върви подготовката в Голямата зала за банкета довечера.

Айла го изпрати до вратата.

— Радвам се, че всичко стана, както си го мечтаеше.

— Аз също, мила, аз също. Довечера ще дойдеш ли на празненствата?

Тя погледна през рамо към Жан-Пол.

— Не искам да го оставям сам… Но може да намина по-късно.

— Ще се радвам да те видя там — каза Хедън. Целуна я по бузата и излезе.

Когато Айла влезе в Голямата зала, официалната церемония и банкетът бяха свършили. Хората се събираха на малки групи с питиетата си в ръце, разговаряха оживено. Тя видя, че в средата на всяка малка купчина хора от Палмира стоеше по някой от космическите им гости, лесно се различаваше по прилепналата черно-жълта униформа. Озърташе се, искаше да открие баща си в тълпата, накрая го видя в далечния край на залата сред голямо множество. Проби си път натам. Трябваше й време, за да привлече вниманието на баща си. Най-после той я забеляза, усмихна се широко и се измъкна от шумната група.

— Айла, скъпа, много се радвам, че можа да дойдеш! Ела, искам да те запозная с капитан Вюшков, ръководителя на експедицията.

— Татко — настоятелно го прекъсна тя, — Жан-Пол е по-зле. Трябва да говоря с лекаря от Караганда. Искам да прегледа Жан-Пол.

Лицето на баща й стана угрижено.

— Лекарят от Караганда се върна в кораба. Но другият от Белведере е тук. Ела с мен… — Той я хвана за ръката и я поведе през тълпата. Стигнаха до масата на управниците. — Братко Джеймз, бих искал да ви представя своята дъщеря Айла.

Седналият до масата плешив мъж извъртя стола си към тях. Не беше облечен като другите хора от Космоса — носеше бял костюм от две части. Отляво на гърдите му се виждаше червен кръст. Тогава забеляза очите му. Едното беше синьо, а другото — зелено. Твърде странно, каза си тя. Мъжът стана и протегна ръка.

— Приятно ми е да се запозная с вас, Айла. Изключително приятно.

Глава двадесет и седма

Майлоу едва успяваше да прикрие злорадството си. Вечерта му се струваше твърде забавна, беше доволен, че капитан Вюшков го включи в официалната делегация. Този път дойдоха дванадесет души от кораба, според казаното на хората от Палмира в „Христина“ би трябвало да са останали само седемнадесет. Истинският им брой беше сто и петнадесет, повечето от тях войници.

Той си отдъхна, когато компютърът им разреши пълна свобода на движение след анализ на пробите. Беше открил множество непознати видове гъбични спори във въздуха и в почвата, но те не бяха опасни. Намериха спори и в храната, но това не беше пречка. Водата също можеше да се пие.

— Може да се появят незначителни смущения от бактерии в храната, които не съществуват в Караганда — каза им лекарят, — но ви гарантирам, че няма да има нищо опасно, още по-малко пък опасно за живота.

Майлоу остана доволен. Беше повече от готов да рискува една диария, за да се наслади на чистия въздух и на гостоприемството на привлекателните хора от Палмира.

А гостоприемството наистина си го биваше. Голямата зала на Палмира беше украсена с дълги флагове, направени от палмови листа. Голи до кръста млади жени ги посрещнаха с танц. Майлоу гледаше танца, състоящ се от доста еротично въртене на таза в съпровод на силен задъхан барабанен ритъм и си припомни, че някога, в далечното си минало, вече бе виждал това зрелище. Хората тук го бяха наследили от някой тихоокеански остров, макар че не се сещаше от кой точно.

Настаниха гостите от Космоса на голяма маса, леко издигната над останалите в залата, заедно с шестима от управниците на Палмира. Последва изобилно пиршество с риба, печено свинско, пържени картофи, салата от домати, ананаси и всякакви други плодове, топъл хляб и за десерт — кокосови сладкиши с гъст крем. През цялото време пълнеха чашите им с чудесна студена бира (но единствената чаша червено вино, която Майлоу опита, му се стори доста блудкава). Майлоу размишляваше предимно за цените, които можеха да платят за подобни деликатеси орбиталните станции (с изключение на Белведере, която вече нямаше парична система) и мароканските колонии. Седеше между капитан Вюшков и мъж на име Лон Хедън. Той се оказа интелигентен събеседник, но беше прекалено сериозен и забавно наивен. Майлоу научи, че Хедън е изиграл най-важна роля за установяване на радиовръзка с орбиталните станции. Останали още от древността данни в компютрите им позволили да изчислят орбитите, после започнали да изпращат сигнали до всяка станция с надеждата, че все някой е останал жив горе. Майлоу също узна откъде имат радиостанция, след като по време на Генетичните войни и след тях повечето електроника била изядена от специално създадени за това бактерии и гъбички. Получавали запазени уреди от потънала японска станция, от години имали споразумение с някакво подобно племе, но наскоро злополука прекратила снабдяването.

— И затова времето на пристигането ви беше сякаш точно изчислено — каза Хедън.

Майлоу се усмихна и кимна, но не отговори.

От другата страна на Вюшков седеше истинският сегашен властител на Палмира — Лил Уивър. По едно време Майлоу се заслуша с любопитство — Уивър разказваше на Вюшков как се защитили срещу един от грабещите ги въздушни кораби, които те наричали Небесни Господари. Вюшков също слушаше с интерес, особено го занимаваха противовъздушните оръжия на Палмира.

Накрая пиршеството свърши и Лил Уивър попита Вюшков дали неговите хора ще имат нещо против да се срещнат и да поговорят с хората от Палмира. Вюшков отговори, че нищо не пречи, предупреди Уивър, че не всички от кораба говорят добре Американо и позволи на подчинените си да се смесят с тълпата. Майлоу не успя дори да стане, когато за него се лепна млад кръглолик свещеник, облечен в черно расо с бяла якичка, представи му се като отец Джон Бакстър. Той знаел, че брат Джеймз е протестант, но го помоли да участва в специалната благодарствена литургия в Римокатолическата църква на Палмира, която трябваше да се състои в неделя. Майлоу знаеше, че дотогава у нито един жител на Палмира няма да остане желанието за благодарствени молитви, затова охотно се съгласи с предложението на отец Бакстър и го увери, че ще бъде много доволен да присъства на църковната служба.

Ощастливеният свещеник се отдалечи забързано. Майлоу остана на стола си, опитваше да не избухне в смях. Не беше се забавлявал така, откакто уби Отец Шоу. Тогава чу, че Лон Хедън го вика по име.

— Братко Джеймз, бих искал да ви представя своята дъщеря Айла.

Майлоу се обърна към него и видя застанала до Хедън млада жена с такава интересна красота, че веднага всичко друго престана да го занимава. Смесването на раси беше направило от нея истинско съкровище във физическата привлекателност. Особено го завладяха огромните й очи с азиатски разрез, но не дотам, че да пренебрегне чудесното мургаво тяло. Жалко, за разлика от повечето жени в залата, тя беше облякла риза. Докато ставаше, той си каза, че каквото ще да става, тази малка скъпоценност ще му принадлежи. Протегна ръка и искрено каза, че за него е удоволствие да се запознае с нея.

— Жан-Пол, спиш ли? — меко попита тя.

Видя, че клепачите му трепнаха, после се вдигнаха. Обърна глава към нея и очите му се присвиха, щом видя непознатия.

— Жан-Пол, това е брат Джеймз. От нашите космически хора. Дойде да ти помогне.

— А… а ще можете ли? — колебливо каза Жан-Пол.

— Да, смятам, че ще мога — внимателно отговори брат Джеймз.

Айла забеляза пробудената надежда в очите на Жан-Пол.

— Можете да възстановите гръбначния ми мозък… и пак ще усещам! Пак ще ходя!

— Не мога да обещая нищо. Искам веднага да разберете това. Не искам да породя у вас очаквания, които после да рухнат. Говорих с вашия лекар и прегледах записите за състоянието ви. Но ще трябва да извърша по-подробен преглед, за да установя степента на уврежданията. Имаме уреди, които дават много повече информация за организма от тукашната грубовата рентгенова машина. А през това време ще мога да спася живота ви.

— Да ме спасите?

— Простете ми откровеността, но вашият лекар ми каза, че бъбреците ви функционират все по-зле. И състоянието им не се подобрява, защото малкото лекарства, с които разполагате тук, просто не им действат. Но в кораба имам лекарство, което напълно ще възстанови бъбречните ви функции за броени часове. Ще се върна утре, за да започнем лечението. Тогава вече ще помислим какво да правим с гръбначния ви мозък.

— Мислите ли, че има шанс, колкото и да е малък, че ще мога да ходя?

— Казах ви, преди да науча точните факти, не мога да бъда сигурен. Но предполагам, че такъв шанс съществува.

Айла усети болка в гърдите, когато видя плувналите в сълзи очи на Жан-Пол. Той протегна ръка на брат Джеймз, който я стисна здраво.

— Благодаря ви — прошепна Жан-Пол. — Благодаря ви.

Айла караше камиона обратно към Голямата зала, а брат Джеймз й обясняваше какви проблеми възникват при лечението на тежките травми в гръбнака.

— … и докато периферните нерви могат да регенерират, тези в гръбначния мозък нямат това свойство. Когато бъдат разкъсани, на мястото се образува съединителна тъкан и се превръща в преграда. Още към края на двадесети век лекарите постигнали частични успехи, като стимулирали гръбначномозъчните нерви да растат покрай съединителната тъкан, но нямали никаква сигурност, че ще се съединят точно които трябва нерви. В гръбнака има огромно количество отделни нервни влакна и за това е твърде сложно всеки да бъде определен точно и да бъде съединен с другата част чрез микрохирургични методи. Хората-хирурзи са постигнали само съмнителни успехи, но после били изобретени машини, които поели хирургическата работа и тя вече станала стопроцентово успешна…

— А вие имате ли такава машина?

Той завъртя глава.

— За съжаление нямаме. Съмнявам се да е останала работеща медицинска машина в орбиталните станции или марсианските колонии. Тези машини са били безкрайно сложни, имали са твърде фини биомеханични елементи, а ние сме загубили знанията как да ги поправяме.

— Значи не можете да помогнете на Жан-Пол? — възкликна Айла.

— О, въпреки това съм сигурен, че мога да му помогна. Ще е нужна цяла поредица от операции, но вярвам, че ще мога да свържа достатъчен брой гръбначномозъчни нерви, така че да възстановя основните му двигателни функции. Например, отново ще може да ходи. Бързам да кажа, че няма да е като преди, но все пак ще ходи. Ще може да контролира пикочния мехур и ревтата си… и ако ми простите намесата в толкова интимна област, ще бъдат възстановени и сексуалните му способности.

Айла се разсмя смутено. Беше забравила, че този мъж е свещеник или нещо подобно. При това от Белведере. От малкото, което баща й бе споменал за живота в тази орбитална станция, тя остана с впечатлението за твърде пуританско общество. Сигурно на брат Джеймз са му трябвали големи душевни усилия дори за да каже такова нещо на жена. Стори й се странен човек. Тя по инстинкт усещаше нещо неприятно в него, но благодарността й за възвърнатото желание у Жан-Пол да живее беше толкова силна, че тя съзнателно потискаше чувствата си.

Спря камиона пред входа на Голямата зала.

— Благодаря ви за всичко, братко Джеймз — каза тя, хвана ръката му и я стисна силно.

После се наведе към него и го целуна по бузата. Стана й весело, когато той рязко се дръпна назад, сякаш го ужили, веднага изскочи от кабината.

— Ще се видим утре сутринта, госпожице Хедън — каза той и припряно влезе в сградата.

Майлоу лежеше на койката си със затворени очи и ръце зад главата, център на спокойствие сред трескавото движение наоколо. Навсякъде войниците се приготвяха, проверяваха униформите си, снаряжението, оръжията. Докато те развълнувано си мислеха за предстоящата военна операция, Майлоу развълнувано си представяше удоволствията, които щеше да преживее с младата и красива Айла Хедън.

Еротичните му фантазии бяха прекъснати от някой, който изрече името му. Отвори очи. Адютантът на капитан Вюшков стоеше в прохода до неговата койка.

— Да, слушам ви — каза Майлоу.

— Капитан Вюшков моли да отидете в каютата му.

— С удоволствие — отвърна Майлоу.

Очакваше това повикване. През цялата нощ Вюшков се съвещаваше с офицерите си, обсъждаха етапите в овладяването на Палмира. Адютантът придружи Майлоу до каютата на Вюшков. Капитанът седеше на бюрото си. Разглеждаше аероснимка на Палмира. Няколко места в града бяха отбелязани с дебели кръстчета.

— Седнете — каза му Вюшков, когато адютантът излезе.

Наля на Майлоу чаша водка и я плъзна по снимката към него. Майлоу огледа внимателно Вюшков — лицето му беше зачервено, като че беше леко пийнал, може би и не съвсем леко. Под маската на самоувереност Майлоу виждаше, че руснакът е нервен. Предполагаше, че досега дори не беше виждал истински военни действия. Повече от век не бяха възниквали разправии между орбиталните станции, а Вюшков трябва да е бил хлапе по време на последния бунт в Караганда. Военният му опит се изчерпваше с упражненията със симулиращи компютри. Майлоу глътна доста от водката, постави чашата върху снимката и се усмихна на Вюшков.

— Всичко готово ли е?

— Да, братко Джеймз. Започваме в четири часа, малко преди зазоряване. Би трябвало да приключим за около час. Групите за наземна атака ще започнат да се придвижват след половин час, за да заемат позициите си около града, преди и ние да нанесем удара.

— Добре — каза Майлоу. — И когато се разсее димът, вие ще обявите присъединяването на Палмира към Космическа република Караганда?

Вюшков кимна.

— Да, засега.

— Значи засега? — съучастнически повтори Майлоу.

— Зависи как ще се развият нещата. Но това място наистина е съкровищница.

Майлоу се усмихна.

— И може да се окаже само първата от многото. Не е възможно да е последната общност на Земята. Може би другите не са толкова напреднали технологически — тукашните хора са имали късмет — но това няма значение. Използвайки Палмира като своя база, можете да завоювате цялата планета. Вярно, не изглежда в особено добро състояние, но ние несъмнено ще можем да изобретим средства за премахване на генетичното замърсяване, щом заразите-убийци вече са изчезнали. Сигурно не е нужно да ви казвам това, но все пак — разполагам със скъпоценни знания за генното инженерство.

Вюшков глътна наведнъж остатъка от водка в чашата си, изтри устни и се вгледа в Майлоу.

— Всъщност кой сте вие, братко Джеймз?

— Единствено важно е, че аз съм ваш приятел и съюзник, капитан Вюшков.

— Надявам се да е така, защото ви назначавам за свой съветник със специални задачи.

— Благодаря ви. Оценявам оказаната ми чест.

— Но при първия намек, че не ме подкрепяте изцяло, смятайте се за мъртвец.

— Не е нужно да се опасявате от подобно нещо, капитане, аз съм и винаги ще бъда ваш покорен слуга.

Майлоу вдигна чашата си и се усмихна лъчезарно.

Лон Хедън се събуди от чудесния си сън. Присъни му се Глинис, майката на Айла. Бродеха по брега под палмите. Слънцето залязваше. Тя споделяше тържеството на мечтите му, радостта от пристигането на космическите хора и техните обещания. Предлагаха на Палмира бъдеще. И на Айла. „Толкова се гордея с тебе, Лон,“ каза му тя. А и той й отвърна: „Благодаря ти, че се върна. Великолепно е, че мога отново да те видя. Липсваш ми, Глинис.“

Но прекрасното му настроение бързо изчезна. Чуваше стрелба… далечни викове. Писъци. Скочи от леглото с мисълта, че прогонените Небесни хора са успели някак да се върнат и сега си отмъщават. Но чу трептящото във въздуха басово бръмчене, усети боцкането по кожата си. „О, не!“ Ужасът го скова на момента. Изтича гол на верандата и погледна нагоре. От това се страхуваше…

„Христина“, корабът на космическите хора, се носеше ниско над града в предутринното небе. Хедън гледаше как от кораба надолу се зъби лъч. Не беше от лазер — много по-широк и безцветен… повече приличаше на някакво мъждукане, пронизващо въздуха. Чу се взрив. В центъра на града, където беше насочен лъчът, се надигна димен стълб. Хедън забеляза дим и на други места. Мястото на всеки стълб му показа ясно какво са искали да унищожат хората от кораба. Притисна длани в лицето си и се свлече на колене върху дървения под.

— Не — изстена той, — не, не… Не!

Жан-Пол не знаеше от какво се чувства по-зле — дали от ужасните болки в горната част на гръбнака, врата и главата, дали от пълната си безпомощност или от страха си за Айла. Струваше му се, че мина повече от час, откакто тя излезе. Когато стрелбата ги събуди, тя скочи от сгъваемото легло до неговото, каза че само ще погледне какво става и веднага ще се върне. Но очевидно нещо й беше попречило. По дяволите, какво се беше случило? Той крещя, докато прегракна, но не се появиха нито лекар, нито сестри. Това беше и причината за болките — никой не се сети за лекарствата му тази сутрин.

Сега поне беше тихо. Стрелбата престана. Не се чуваха взривове. Само понякога далечен вик, но това беше всичко. Не можеше повече да търпи. Какво ставаше навън? Ако можеше поне да се движи…

Забързани стъпки, вратата се отвори. Беше Айла, той се потресе от вида й. Лицето й беше побледняло до мъртвешко бяло, по бузите й имаше следи от изсъхнали сълзи. Когато го погледна, заплака отново. Дойде при него и сложи глава на гърдите му, ръцете й обвиха главата му. Това усили болката десетократно, но той преглътна болезнения вик и също я прегърна. С невероятно напрежение на волята той изчака да се наплаче, за да му каже какво по дяволите се е случило?

Тя най-после вдигна глава, погледна го и рухна на стола до болничното легло.

— Ужасно е, Жан-Пол, ужасно е — каза с треперещ глас. — Те превзеха Палмира.

— Онези от Космоса ли? — веднага попита Жан-Пол.

Айла кимна, движението повече приличаше на гърч.

— В кораба са били много повече, отколкото ни казваха. Влезли на групи в града малко преди да се съмне. Заварили всички неподготвени. Който се опитал да им се противопостави бил убит. Превзели електроцентралата, оръжейния склад, сградата на милицията, на съвета… и докато се занимавали с това, техният космически кораб летял над града и взривил всичките ни противовъздушни оръдия. Използвали някакво невиждано оръжие. Казали, че корабът ще разруши града квартал по квартал, ако не се предадем без никакви условия. И Лил Уивър нямал какво друго да направи. Заявил преди половин час, че се предаваме… всеки трябва да отиде в Голямата зала и да остави там оръжията си. Който не го направи и бъде заловен с оръжие, ще бъде убит на място. — Тя си пое дъх на пресекулки и изхълца. — Сега сме поданици на Космическата република Караганда… О, Господи!

Тя сведе глава. Жан-Пол не знаеше какво да каже, но разбра, че никак не е изненадан. Нали винаги беше подозирал какви биха могли да бъдат истинските намерения на хората от орбиталните станции? Но Лон и Айла бяха толкова щастливи от идването им, че не се решаваше да сподели съмненията си.

— Айла… — въздъхна той, усещаше се още по-безпомощен.

— Страхувам се, че ни чака и по-лошо — безжизнено каза тя.

— Още? — „Но какво би могло да стане тепърва?“

— Татко. Арестуваха го. Е, просто го натикаха в затвора. Не са го арестували официално.

— Кой, нашествениците?

— Не. Нашите хора го направиха. Привържениците на Джелкър Бенкс… май почти всички в Палмира вече могат да бъдат наречени негови привърженици. Пуснали Бенкс и синовете му и затворили татко на тяхно място. Говори се, че ще го обесят… — Тя конвулсивно стисна ръце в скута си. — Ох, Жан-Пол, видях го в затвора. Даже не искаше да говори с мен… беше в някакъв унес. Не вярвам да разбира какво става около него.

— Сигурно е от шока… — започна Жан-Пол, но го прекъсна трясъкът на отворената врата.

Айла подскочи уплашено. Жан-Пол усети, че му се гади — влязоха двамата братя Бенкс. Брон и по-младият, чието име не беше запомнил. И двамата размахваха ножове.

Глава двадесет и осма

По-младият затръшна вратата. Брон тръгна към Айла, която беше станала.

— Знаех си аз, че тук ще те намерим… с твоя агонизиращ небесен пират — каза той, поклащайки ножа в ръката си.

— Махайте се! — извика Айла, отстъпваше към леглото на Жан-Пол.

Той вече не можеше да понася своята безпомощност. Опита да се надигне, но болката сякаш избухна в гърба му.

— О, ами ние ще си ходим — ухили се Брон, — само че първо ще се разправим с тебе и твоето приятелче.

Сега и брат му пристъпваше към Айла. Тя сграбчи стола и го вдигна над себе си, но не помръдна от мястото си пред леглото. Жан-Пол изпадна в пълно отчаяние — тя искаше да го защити.

— Няма да ви се размине така лесно — каза Айла. — Ако ни убиете, ще ви съдят.

— Кой бе? — разсмя се по-младият. — Ония ли? Не им пука! А нашите хора ще кажат, че сме герои. Сега който убие някой Хедън, прави услуга на всички. Като обесят след час баща ти и брат ти един до друг, страшна веселба ще падне.

— Защо брат ми? — стъписано попита Айла.

— Ъхъ — каза Брон. — Изпратихме хора в неговата ферма. Сигурно скоро ще се върнат.

— Но Лен няма нищо общо с това! — възрази тя.

— Че нали и той е Хедън? — каза Брон и внезапно замахна с ножа към Айла.

Тя отби удара със стола, но братът на Брон хвана един от краката и дръпна силно. Айла загуби равновесие. Нямаше какво да прави — или трябваше да пусне стола, или да падне. По-младият брат се закиска и метна стола в един от ъглите. Айла вече беше беззащитна.

— Оставете я! — извика Жан-Пол и пак напразно се опита да стане от леглото.

— Ти що не млъкнеш! — каза му Брон. — Ей сега и на тебе ще ти видим сметката.

Пак тръгна към Айла, препречила с тялото си леглото на Жан-Пол…

В този момент вратата се отвори. Брат Джеймз беше облякъл същия бял костюм, но сега носеше и черна чанта. Застана на прага и огледа с кротко учудване замръзналите участници в сцената.

— Олеле, като че ли прекъснах нещо интересно? — спокойно каза той.

Братята Бенкс застанаха с лица към него. Брон каза:

— Ти какво правиш тук?

— Това е професионално посещение — осведоми го брат Джеймз. — Аз съм лекар.

— Сам ли си?

— Да, защо питате?

Братята се спогледаха и Брон каза:

— Убий го тоя!

По-младият се хвърли с протегнат напред нож към брат Джеймз. Жан-Пол не видя добре какво стана след това. В един миг брат Джеймз стоеше на вратата, в следващия го нямаше там. Въздухът около нападателя сякаш се завихри, изведнъж брат Джеймз се оказа зад него. Още държеше черната си чанта. Ножът на по-младият брат вече не беше в ръката, само дръжката стърчеше под брадичката му. Погледът му показваше, че и той не разбира какво се е случило. Обърна се колебливо към брат си, като че се надяваше да чуе обяснение. Брон отвърна със затъпял от изумление поглед. Изведнъж очите на по-младия се побелиха, краката му се подгънаха и той рухна на пода, главата му глухо се блъсна в дъските.

Брон гледаше още дълги секунди мъртвия си брат, после вдигна очи към брат Джеймз.

— Ти го уби! — пискливо каза той.

Брат Джеймз се наведе и внимателно остави чантата си на пода.

— Толкова е очевидно, че не мога да оспорвам твърдението ти.

Брон тръгна да заобикаля брат Джеймз, искаше да стигне до вратата.

— Тръгваш ли си вече? — весело го попита брат Джеймз.

— Не се приближавай! — изкрещя Брон още по-пронизително.

— Боя се, че не можеш да излезеш. Всяко нападение срещу някой от нас, извършено от някой от вас, се наказва със смърт. Признавам, малко крайна мярка, но не аз определям правилата.

Той се плъзна между Брон и вратата.

— Не ме пипай! — писна Брон и скочи към него.

Този път само дясната ръка на брат Джеймз изчезна за миг. Когато се появи, пръстите й стискаха китката на Брон. Чу се влажен пукот и ножът издрънча на пода. А другата ръка на брат Джеймз вече държеше Брон за гърлото. По-големият Бенкс издаде звук, сякаш се канеше да повърне, последва гадно пращене. Когато брат Джеймз го пусна, трупът се отпусна като празен чувал.

Брат Джеймз се обърна към Айла и Жан-Пол с широка усмивка.

— Добре, приключихме с неприятната част — той доволно потри ръце. — Сега да се заемем с по-приятните неща.

Дойде по-близо до леглото. Жан-Пол помисли, че Айла иска да избяга, но тя не помръдна.

— Как успяхте да направите това? — колебливо попита тя.

Той застана пред нея, още се усмихваше.

— Цялата тайна е в правилното дишане. Забравете това. Беше забавно. Сега да обсъдим деловите въпроси.

— Какви делови въпроси?

— Тези — той посочи Жан-Пол, но без да отмества погледа си от Айла. — Нося лекарството, което ще подобри състоянието на бъбреците му, но преди да му го дам, трябва да поговорим за цената.

Макар и доволен, че се отърваха от братята Бенкс, Жан-Пол бързо реши, че брат Джеймз е твърде гаден тип.

— Що за цена трябва да е това? — попита той.

Брат Джеймз пренебрегна въпроса. Все така гледаше настойчиво Айла.

— Наистина ли обичате този мъж? — попита я той.

— Да. Наистина.

— Добре. Много добре. — Брат Джеймз изглеждаше доволен. — Щом е така, няма да възникнат проблеми.

— Не разбирам — каза Айла.

— Съвсем просто е. Цената за неговия живот сте вие самата. Желая ви.

— Желаете ме? — проточено повтори Айла.

Явно още не разбираше за какво говори брат Джеймз. Но Жан-Пол разбра.

— Изчезвай оттук заедно със скапаното лекарство! — изрева той.

Айла се обърна и го погледна смутено и уплашено.

— Жан-Пол… какво…

— Айла, не виждаш ли? Опитва се да те изнудва! — викна Жан-Пол. — Заплашва, че ще ме остави да умра, ако не станеш негова…

— Защо да не кажем „сексуална робиня“. Звучи прелестно — весело каза брат Джеймз.

Лицето на Айла се вкамени.

— Значи ме искаш за секс? — обвинително каза тя.

— Колко приятно. Не само красива, а и умна. Да, малко съкровище, наистина те искам за секс. И то доста често. Нека да се разберем по-бързо. Трябва да отида и на една среща.

— Айла, я му кажи на този да си завре чепа в задника! — кресна Жан-Пол. — Не ми трябва помощта му.

Айла стоеше, загледана мълчаливо в брат Джеймз, сякаш все повече се сковаваше.

— Но ти се нуждаеш от помощта му — каза тя с мъртвешки глас. — Ние имаме нужда от помощта му.

— Айла, недей!…

— Ще направя всичко, което поискате, братко Джеймз. Само ви моля веднага да дадете лекарството на Жан-Пол.

Брат Джеймз протегна дясната си ръка и я хвана за брадичката. Повдигна леко главата й и заби очи в нейните.

— Ще повярвам на обещанието ти, малко съкровище. Само без номера и опити да се измъкнеш от сделката, защото много ще ти се ядосам. Разбра ли?

— Да, братко Джеймз — смирено каза тя.

За кой ли път Жан-Пол безсилно опита да се изправи и падна от леглото, победен от болката.

— Айла… — изстена той.

Тя с нищо не показа, че го е чула.

— Освен че ще помогнете на Жан-Пол, мога ли да помоля за още една услуга?

Брат Джеймз се понамръщи.

— Какво по-точно?

— Моят баща, с когото говорихте снощи, и моят брат ще бъдат обесени не след дълго в затвора. От нашите хора. А истината е, че сте тук благодарение на баща ми. Той положи най-много усилия да убеди мнозинството от хората в Палмира, че вашето идване ще бъде полезно за нас. Мисля си, че му дължите нещо.

Брат Джеймз се засмя.

— Ами да, права си. Оттук отивам при капитан Вюшков. Ще го убедя да спре тази екзекуция.

— Щом е така — каза Айла, — всичко между нас е уредено.

— Великолепно. Ще изискам присъствието ти само през нощта. Можеш да прекарваш дните си тук с твоя злополучен любим. Ще дойда да те взема довечера в осем. Приготви се.

— Да, братко Джеймз.

— О, недей да ме наричаш така повече. Можеш да се обръщаш към мен с истинското ми име. Майлоу.

— Да… Майлоу.

„Майлоу?“ Това име раздвижи паметта му.

— Ти ли си… Майлоу? — объркан попита Жан-Пол.

За първи път, откакто влезе в стаята, мъжът го удостои с поглед.

— Да, защо? Говориш, сякаш името ми означава нещо за тебе.

— Ти си бил с онази Небесна жена… Джан Дорвин.

Надвесен над него, Майлоу сви вежди.

— Джан Дорвин ли? Никога не съм чувал за нея.

Само съвпадение, каза си Жан-Пол. Не може да е същият човек. Този идваше от орбитална станция.

— Няма значение — каза той. — Трябва да е бил някой друг Майлоу.

— Друг… Майлоу? — повтори мъжът и за миг Жан-Пол улови мярналата се в очите му тревога.

Майлоу внезапно се обърна, отвори чантата си и извади малко стъклено шишенце, в което се виждаха синкави хапчета. Подаде го на Айла.

— Трябва да му даваш по едно на всеки шест часа.

Айла каза:

— Всичко, което ми казахте снощи — че можете да го оперирате и да възстановите контрола му върху тялото — това бяха само лъжи, нали?

— Точно обратното, всяка дума беше истина — Той рязко затвори черната си чанта. — Но дали ще го оперирам или не, зависи от тебе. Ако ме задоволяваш, ще се заема с лечението му. Ако не… ясно…

— Ще ви задоволя.

— Добре. Довечера в осем.

Той им обърна гръб, прекрачи небрежно над трупа на Брон и изчезна от погледите им.

— Айла, не можеш да направиш това! — извика Жан-Пол.

Много бавно и с голямо нежелание тя го погледна. Лицето й бе застинало в рязка решителност, но очите издаваха състоянието й.

— Нима мога да избирам?

Капитан Вюшков беше разположил своя временен щаб в Голямата зала, мястото, където вчера пируваха. На покрива имаше преносим излъчвател, заобиколен от войници. А вътре Вюшков седеше на най-високата маса между лейтенантите си. Пред него стояха петима от шестимата членове на управляващия Палмира съвет. Изглеждаха като оцелели от някакво страхотно природно бедствие: стъписани и все още далече от това, което се случваше наоколо. Сега украсата, висяща от тавана на залата и по стените, изглеждаше някак не на място. Подът под нея беше покрит с оръжия — повечето пушки и пистолети, но Майлоу забеляза и дълга редица харпуни. Майлоу тръгна към масата. Вюшков говореше на петимата мъже от Палмира.

— … Ще се постараете вашите хора да разберат — ако в домовете им бъдат открити оръжия по време на обиска, ще бъдат незабавно екзекутирани.

Бившите управници на Палмира промърмориха неясно, че ще се постараят. Вюшков продължи:

— Трябва да им бъде изяснено, че всяко нападение срещу някой от нас, колкото и да е незначително, също ще се наказва със смърт. Всеки от вас ще придружава една от групите за претърсване. Вие сте отговорни за това, никой да не направи фатална грешка. Щом се уверя, че населението вече не притежава оръжие, ще обсъдим бъдещето на Палмира. Сега вървете.

Придружени от двама войници, те мълчаливо се изнизаха от залата. Вюшков кимна на Майлоу, който забеляза леко безпокойство в погледа му.

— Всичко по плана ли върви? — попита Майлоу.

Вюшков стана от стола си и слезе от платформата. Хвана Майлоу за ръката и го поведе към другия край на залата, където не можеха да ги чуят.

— Ако говорим за укрепване на позициите ни тук, всичко продължава според плановете ни. Няма вече никаква съпротива. Палмира е наша без съмнение.

— Щом е така, къде е проблемът?

— Освен всичко друго, ние естествено превзехме и доста примитивна радарна инсталация на Палмира. Един от моите техници разглеждал уредите, повече за забавление, когато забелязал ясен сигнал на екрана. Само след няколко секунди сигналът изчезнал. Но според моя човек изглеждал като сигнал от плътен обект. Плътен летящ обект. И се движил от океана към нас… той оценява скоростта му на около хиляда мили в час.

Майлоу вдигна учудено вежди.

— Кога е станало това?

— Преди трийсетина минути.

— И къде е сега този тайнствен обект? Ако наистина съществува, трябваше да е тук.

— Не знам. Заповядах да вдигнат „Христина“ и да огледат всичко със собствения радар и другите сензори на кораба, но току-що ми докладваха, че не са успели да открият нищо.

— Ами ето, това доказва, че вашият техник е видял само фантомно изображение. Грешка на уреда. Нали сам казахте, че е доста примитивен. — И аз все това си повтарям, но все пак не ми харесва тази работа. Техникът, за когото говоря, е много надежден човек. Бих искал да съм сто процента сигурен, че няма за какво да се тревожа.

Всички бихме искали, безмълвно отвърна Майлоу.

— Според това, което научихме за състоянието на света от тукашните хора, единствените изработени от човек предмети във въздуха са онези овехтели въздушни кораби. Вече не съществуват други апарати, по-тежки от въздуха. Когато се самопровъзгласили преди векове, Небесните Господари ги забранили. Значи вашият техник не е видял летяща машина. Трябва да е било нещо друго и бих се обзаложил, че е случаен импулс в уреда.

— Моля се вие да сте прав — въздъхна Вюшков.

— Прав съм. Свързахте ли се вече с Караганда?

— Да, говорих с президента Якинфович и му съобщих добрата новина, че сме превзели Палмира за републиката, и то без нито една жертва от нашите хора.

Майлоу сниши гласа си.

— А кога ще предявите ултиматума си? По-точно, декларацията за независимост?

— Още не знам. Първо трябва да съм съвсем сигурен колко от хората ще ми останат верни при всички обстоятелства. Съмнителните ще трябва да бъдат обезвредени, преди да съобщя за промяната.

— Е, нищо не ни кара да бързаме. Имаме предостатъчно време… — Майлоу изведнъж щракна с пръсти. — Спомних си, от мен се очаква да спра опит за линчуване.

Той разказа на Вюшков, че след малко трябва да обесят Лон Хедън и неговия син. Вюшков се озадачи.

— Защо пък трябва да ви вълнува съдбата им?

— Ами нека да го кажа така — имам делово споразумение с прекрасната дъщеря на Хедън.

Вюшков се усмихна съучастнически.

— Ясно. Ами да, отидете и спрете тази екзекуция. Тези хора не могат да си въобразяват, че имат право да вършат каквото решат. Вземете и няколко войника. Аз ще им кажа да дойдат с вас.

Докато вървеше след Вюшков към група войници, Майлоу каза жизнерадостно:

— Надявам се, че няма да отида там твърде късно. Би могло да позатрудни плановете ми.

Глава двадесет и девета

— За малко да се оплескаме — промърмори Майлоу, отпъждайки мухите от лицето си.

Тълпата викащи хора вече се изливаше от затвора, преди Майлоу и четиримата войници да излязат на малкото площадче пред сградата. Импровизирана бесилка се набиваше в очите, състоеше се от дебел дънер, закрепен на две палми. От дънера висяха две примки, а под всяка имаше поставен стол. Зад тях се виждаше и трети. Майлоу реши, че примките са твърде небрежно направени, явно в Палмира не бяха свикнали да бесят.

Появиха се Лон Хедън и неговият син. Хората наоколо грубо бутаха напред двамата мъже, ръцете им бяха вързани. Разликата в поведението им се стори интересна на Майлоу — синът на Хедън се съпротивляваше свирепо, а Хедън, с безизразно лице, въобще не се дърпаше. Изглежда не беше на себе си. Отведоха ги до столовете и ги поставиха върху тях. Едър мъж с червена брада се качи на третия стол и нагласи примките на вратовете им. Майлоу прецени, че в тези зле направени примки смъртта би била дълга и мъчителна. Жалко, че трябваше да прекъсне представлението…

Червенобрадият мъж застана пред обречените си жертви с ръце на кръста.

— Лон Хедън, имаш ли да кажеш нещо, преди да изпълним присъдата — избоботи той.

Хедън не отговори. Само леко се поклащаше на стола. Синът му отговори вместо него.

— Това е убийство, Джелкър Бенкс! Баща ми е невинен! Аз също, копеле проклето!

— Ясно ти е като бял ден защо ви екзекутираме, Лен Хедън! — изръмжа червенобрадият. — Вие Хедъновци сте предатели на Палмира! Продадохте ни на нашите врагове! Сега се пригответе да срещнете смъртта си! И двамата!

Той пристъпи напред, канеше се да изрита стола изпод краката на Лон Хедън. В този момент Майлоу вдигна лъчевата пушка, която беше взел от един войник, и стреля. Лъчът мина над главите на тълпата и на двамата осъдени, проби малка дупка във варовиковата стена на затвора. Майлоу завъртя лъча и преряза въжетата на неугледната бесилка. Спря стрелбата и върна оръжието на притежателя му.

— Благодаря — каза Майлоу.

Всички хора на площада се обърнаха към него. Войниците насочиха оръжията си към тълпата.

— Съжалявам, но трябва да ви разваля веселбата! — извика Майлоу. — Опасявам се, че екзекуциите се отменят! Така че разпръснете се по домовете си!

Навлезе с охраната си в тълпата, която се отдръпваше от пътя им, като Червено море пред Грегъри Пек в онзи древен филм. Дали пък не беше Джон Уейн, лениво се усъмни Майлоу. Доближи мъжа на име Джелкър Бенкс, чието лице стана червено като брадата му, и каза:

— Ей ти, помогни им да слязат долу и им развържи ръцете.

Джелкър Бенкс вдигна ръка с насочен показалец и кресна свирепо:

— Това не ти влиза в работата! Не се бъркай и ни остави сами да се оправяме!

Майлоу спря само на пет стъпки от него и каза меко:

— Сега ние сме законът тук. Екзекуцията, която възнамерявахте да извършите, е незаконна. По заповед на новия владетел на Палмира — капитан Иля Вюшков, тези мъже трябва да бъдат освободени незабавно.

— Не! — Извика Бенкс. — Тези предатели трябва да умрат!

Майлоу се обърна към войника, от когото беше взел оръжието.

— Ако до десет секунди този не се подчини на заповедта ми, убий го.

— Слушам, сър.

Джелкър Бенкс се взря в очите на Майлоу, разбра, че говори сериозно, и повдигна Хедън от стола.

— Благодаря! — извика Лен Хедън от другия стол.

Майлоу му се усмихна.

— Не на мен благодарете, а на вашата сестра.

Лен Хедън го погледна неразбиращо.

— Айла? Тя какво общо има?…

Майлоу вдигна ръка.

— Нека тя ви обясни положението. Но благодарение на нея семейство Хедън вече е под моето лично покровителство.

Бенкс изсумтя, докато сваляше Лен от стола.

— Чувате ли? Самият нашественик ви дава доказателства — Хедъновци са изменници и съглашатели.

Тълпата гневно изрази съгласието си. Майлоу ги изгледа и мърморенето затихна.

— Тъй като те са под мое покровителство, ще бъда крайно разстроен, ако нещо се случи с някой от тях. Виновните за подобни действия няма да се радват на късмета да бъдат обесени. А сега се разотивайте вкъщи!

„Много е забавно“, щастливо си каза Майлоу. Докато другите хора от Палмира се заизнизваха от площада, Джелкър Бенкс отрони злорадо:

— Боя се, че май си позакъснял да пазиш дъщерята на Хедън…

Лен Хедън, на когото развързваше ръката, се извъртя бясно към него и извика:

— Какво искаш да кажеш, Бенкс? Да не си направил нещо на Айла?

Джелкър Бенкс сви рамене и каза лукаво:

— Знам само, че преди време чух неколцина мъже да разправят как щели да видят сметката на сестра ти и нейния любовник пирата в болницата.

Хедън погледна Майлоу.

— Успокой се — каза му Майлоу, — бях при нея, когато дойдоха тези нескопосани убийци. Тя си е жива и здрава. А двамата нападатели, разбира се, са мъртви.

— Какво? Какво!? — възкликна Бенкс, имаше вид на човек, когото са ритнали в ташаците. — Мъртви? И двамата?

— Мога да гарантирам това. Убих ги със собствените си ръце.

Лицето на Джелкър Бенкс се разкриви страдалчески.

— Синовете ми! — простена той. — Убил си моите синове!

Майлоу го загледа и кимна.

— Да, като ми казваш това, вече забелязвам приликата. Много забавна случка, не си ли съгласен?

Притъмняваше, когато Майлоу се запъти към болницата. Беше сам, но се чувстваше в пълна безопасност. Знаеше, че може да се защити, ако някой от местните хора се окаже достатъчно глупав да го нападне. Но и без това по улиците рядко се мяркаше човек, всички бързаха да се приберат по домовете си, за да не ги свари навън комендантският час, наложен от Вюшков.

Майлоу си напяваше някаква мелодийка. Пригласяше на малката машинка със слушалки, която взе назаем от един войник. Ето още нещо, което така му липсваше в Белведере — в станцията музиката беше под забрана, ако не се броят няколко досадни псалми, а Майлоу не ги слагаше в сметката.

Погледна часовника си. Подраняваше с четвърт час. Не би трябвало да се появява по-рано от уреченото време, много по-добре е да закъснее, за да се мъчи по-дълго момичето. Може да си помисли, че той няма да дойде. Усмихна се на хрумването си и тръгна към океана. Можеше да използва времето за малка разходка по брега.

Патрул от шестима войници мина край него по тясната улица. Той им кимна, а те едновременно отдадоха чест. Явно известието за новото му положение на „специален съветник“ беше плъзнало бързо сред хората на Вюшков.

Бе си присвоил малка къща в района, откъдето Вюшков изпъди всички местни жители „в името на сигурността“. Стори му се задоволително уютна, макар че би предпочел нещо на брега. Както и да е, новата му къща беше добре заредена с храна и напитки, той с удоволствие си мислеше как ще завладее Айла там след малко. Очакваше го нощ на игрички и забавления. Боже, нима не заслужаваше това след вековното си въздържание…

По брега не се виждаха хора. Майлоу вдиша дълбоко, наслаждаваше се на морския дъх, който отдавна му липсваше. Тръгна по пътеката между палмите, надвесени над водата. Не беше изминал много, когато видя неясна фигура, надничаща иззад едно дърво. Който и да беше, искаше да остане скрит. Сигурен, че не е забелязан, Майлоу също приклекна зад палма. Обзет от любопитство, той пропълзя по пясъка, за да мине в гръб на криещия се човек. По-отблизо видя, че е жена. Краката й бяха боси, стори му се чудно, че е облечена в тъмни дрехи — черна риза и черен панталон. Тази жена явно се занимаваше с нещо, което не би му харесало…

Той беззвучно се изправи зад нея. Тя толкова напрегнато оглеждаше сградите по брега, че не го забеляза, докато той не я потупа по рамото. Тя подскочи и го погледна стреснато. В първия миг Майлоу помисли, че вижда по-възрастна сестра на Айла. Същата късо подстригана черна коса, същите високи скули… даже същите очи с азиатска извивка. После забеляза, че от косата и дрехите й се стича вода. Канеше се да попита какво прави тук, но тя го изпревари.

— Как се озова тук, Майлоу, да те вземат мътните? Как се изплъзна от Фибъс?

Майлоу рядко позволяваше да го изненадат, но сега само тъпо се вторачи в нея. Беше абсолютно уверен, че никога не е виждал тази жена, но тя го познаваше.

— Да не сме се срещали преди — попита я той. — Кога и къде.

— Я стига с твоите превземки, Майлоу! Това съм аз, Дж…

Тя млъкна, по лицето й като сянка мина подозрение. Усети, че е направила сериозна грешка.

— Не… Не, сега като се вгледах, объркала съм. Не сте този, за когото ви помислих.

— Нарече ме Майлоу — настоя той.

Вече се досещаше какво става. Първо името му се стори познато на онзи парализиран французин, а сега излиза, че и тази жена познава Майлоу, който прилича на него. Можеше да означава само едно — оригиналното му „аз“ някак се е добрало до Земята преди него.

Жената каза:

— Това е само съвпадение. А сега трябва да си вървя. Закъснявам…

Тя се извърна, но Майлоу неумолимо я хвана за ръката.

— Която ще да си, идваш с мен. Трябва да си побъбрим.

Когато Жан-Пол се събуди от напоения с болка сън, видя върналата се при него Айла. Изглеждаше изтощена.

— Колко е часът? — веднага попита той.

— Осем без пет — отговори тя. — Време е да вземеш обезболяващото лекарство.

Тя сложи таблетката в устата му и приближи чаша с вода към него. Той изсмука водата през сламка, а Айла поддържаше главата му.

— Благодаря — каза Жан-Пол и тя внимателно отпусна главата му върху възглавницата.

Вече не беше сам в стаята. Някак бяха натъпкали още четирима в сгъваеми легла, все жертви на нападението сутринта. Всички бяха твърде зле и както Жан-Пол научи от Айла, не се очакваше да доживеят следващия ден. Малката болница се задъхваше от усилията да се справи с множеството пострадали.

— Как е… у вас? — попита той.

Тя поклати глава.

— Не е добре. Татко само седи и нищо не казва. Не иска да хапне. А Лен… страшно е ядосан. Ядосан е на всичко… На нашествениците, на Джелкър Бенкс, на Майлоу… и на мен.

Жан-Пол замълча. Напълно разбираше и споделяше чувствата на Лен, но се и мразеше за това. Е да, благодарен беше на Айла за жертвата, която искаше да направи заради него, но едновременно се отвращаваше от постъпката й. И защо? Нараняваше скапаното му мъжко самолюбие. А това си беше смехория. Какво толкова му беше останало? Сега представляваше глава с две ръце. Изобщо не биваше да си мисли, че е мъж.

Отвън се вдигна шум. Една от сестрите се караше на висок глас:

— … казах ви вече, не бива да влизате!

Вратата се отвори отведнъж. Както се опасяваше, видя Майлоу, но не беше сам. Жан-Пол изумено разпозна жената с него. Джан Дорвин. Никога не беше говорил с Небесната Жена, но няколко пъти можа да я разгледа отблизо и сега беше сигурен, че вижда нея.

Майлоу избута жената в стаята. Жан-Пол видя, че я държи за ръката. Изглеждаше ядосан.

— Много съм ви благодарен за любезността — каза на протестиращата сестра и тръшна вратата под носа й.

Айла се надигна от стола си точно срещу Майлоу, но той като че не я забеляза. Пусна Джан Дорвин и силно я блъсна към средата на стаята. Тя едва не падна върху едно от сгъваемите легла, но се задържа на краката си. Тежко раненият мъж на леглото изстена приглушено. Майлоу посочи с пръст Джан Дорвин.

— Така значи, ти ме познаваш, а аз тебе — не. Първо да чуем коя си ти?

Джан Дорвин го изгледа с ненавист и разтърка ръката си. Не каза нищо. Жан-Пол така и не разбра защо се обади. Просто не можа да се въздържи.

— Това е Джан Дорвин — тихо каза той.

Майлоу и жената го погледнаха изненадано.

— Джан Дорвин ли? — повтори Майлоу. — Ти откъде знаеш?

Жан-Пол изви очи към жената. Тя мръщеше вежди насреща. Явно не си спомняше да го е виждала. Той каза на Майлоу:

— Тя беше Небесната Жена… Небесният Ангел. Превзе нашия Небесен Господар. И не само него. Имаше цяла флотилия Небесни Господари. После изгуби властта си и изчезна нанякъде. Не знам какво е станало с нея след това.

Майлоу го огледа с подозрение и попита Джан Дорвин:

— Какви ги бълнува този?

— Нямам представа — промърмори тя.

— Така ли се казваш? Джан Дорвин?

— Разбира се, че не. Името ми е Аня. Аня Ивимей.

— И защо той си мисли, че те познава?

— Взема ме за някоя друга. Както аз те сбърках с друг.

Майлоу не се оставяше да го убеди.

— Твърде много съвпадения станаха.

— Затова и аз знаех името ти — каза му Жан-Пол. — С Джан Дорвин е имало мъж на име Майлоу.

— Така си и знаех! — Майлоу тръгна към Джан Дорвин. — Моят предшественик е тук, на Земята! Признай!

Джан Дорвин мина зад сгъваемото легло.

— Нищо няма да призная, Майлоу.

Майлоу изчезна от мястото си. Джан Дорвин се разтресе и отлетя назад. В следващия миг Жан-Пол я видя притисната в стената до вратата. Сега виждаше и Майлоу. Държеше жената за гърлото, започна да удря главата й в стената.

— Казвай къде е той, проклетнице, или ще ти откъсна гръкляна!

Джан Дорвин се задави и кимна. Майлоу я пусна и тя се свлече долу.

— Мъртъв е… — каза прегракнало.

— Той да е мъртъв! — невярващо каза Майлоу. — Невъзможно. Той… аз… се проектирах така, че да оцелявам винаги. Аз не мога да умра, той също.

— Е да, но е вярно. Мъртъв е. Или ако искаш — ти си мъртъв. От много високомерие стана непредпазлив.

— Кажи ми точно какво се е случило… с него — заповяда той.

Джан Дорвин започна да описва как е умрял другия Майлоу, а Жан-Пол с ужас гледаше Айла да вдига своя стол и да тръгва на пръсти към Майлоу. Ясно беше какво иска да направи и Жан-Пол едва не й извика да спре, но нямаше смисъл. Твърде късно беше. Само безпомощно наблюдаваше как доближава Майлоу с високо вдигнат в ръцете си стол. Би трябвало Майлоу да я чуе. Но той слушаше поразен разказа на Джан Дорвин за съдбата на другото негово „аз“. Разбира се, Джан Дорвин чудесно виждаше какво правеше Айла, но лицето й въобще не показа това.

Айла застана точно зад Майлоу. Жан-Пол се чудеше дали да затвори очи. Изведнъж столът му се стори толкова крехък… Айла стовари стола върху плешивото теме на Майлоу. Нейният вик и пукотът на натрошеното дърво се сляха. Майлоу се залюля напред от удара, но не падна.

Обърна се…

Глава тридесета

— Тъпа кучка! — каза Майлоу.

Айла стоеше пред него, още държеше един крак от стола. Мълчаливо се съгласи с Майлоу. И сега какво? Да опита да го удари пак? Как не. Вече беше видяла колко е бърз. Хайде, момиче, каза си тя, скоро ще умреш… ако имаш късмет. Разтвори пръсти и пусна парчето дърво. В мига, когато издрънча на пода, Джан Дорвин удари Майлоу отзад. Ръбът на дясната й длан се заби във врата му. Майлоу изръмжа, искаше да се завърти към нея, но движенията му бяха бавни и колебливи, Джан Дорвин имаше достатъчно време за още един ужасен саблен удар. Майлоу изръмжа отново и падна по лице на пода. Лежеше и стенеше. Джан Дорвин коленичи до него и бързо го удари още два пъти. Той замлъкна.

Джан стана, потриваше с другата ръка дланта си. Усмихна се на Айла.

— Заболя ме доста, но пък наистина ми хареса.

Айла премести погледа си от нея към неподвижното тяло на Майлоу.

— Убихте ли го?

— Би ми се искало, но не вярвам. Тези Майлоу трудно умират. Добре, че ти се намеси и му отвлече вниманието.

— Опитах се да го убия.

— Е, няма как, Майлоу обикновено поражда такива желания у хората! Но поне го зашемети… и ми даде добра възможност. — Тя протегна ръка на Айла. — Както и да е, аз наистина съм Джан Дорвин. А ти?

Айла пое ръката й, но много внимателно.

— Айла Хедън.

— Ти си много красива, Айла — каза тя и изненада Айла, като я целуна по устата. После пусна ръката й и дойде до леглото на Жан-Пол. — От кой Небесен Господар си?

— „Господарят Монкалм“.

— Аха, едно от ранните ми завоевания. Наоколо ли е корабът? И как си се измъкнал от вашата Ашли?

Жан-Пол й разказа какво се случи с програмата… и със самия кораб.

— Предполагам, че си пострадал при катастрофата, така ли е? — попита тя.

Айла отговори вместо него.

— Не, простреляха го в гърба. Само преди два дена. Куршумът го парализира. Брат… Майлоу… Този — тя посочи Майлоу, — каза, че може да му помогне с операции, ако аз… бъда с него. Тази вечер.

— Майлоу винаги си е един и същ — с погнуса каза Джан. Застана над тялото и го огледа. — Още диша. Трябва да измислим как да го обуздаем. При това надеждно. — Тя погледна Айла. — Казваш, че е дошъл да те вземе?

Айла кимна.

— Не знам къде щеше да ме заведе.

— Сигурно в някое усамотено местенце. Значи до утре едва ли ще го потърсят. Можем да го скрием тук, в болницата. Ще го издокараме като останалите пациенти. Можеш ли да намериш още едно от тези сгъваеми легла?

— Да — каза Айла.

— Тогава върви веднага да го донесеш.

Когато Айла излезе, Жан-Пол каза:

— Ще ми се да науча ти какво правиш тук. Имаме си едни завоеватели на главата, други май не ни трябват.

— Кои, тези от космическия кораб ли?

— Същите, скапаняците гадни! Когато пристигнаха, държаха се много мило. И докато се опомним, станахме техни поданици.

— И аз това си помислих, като се оглеждах на брега. Въоръжени патрули, а освен тях жив човек не се вижда по улиците. Но мен не ме брой, вече съм извън играта. Никога не ме е бивало по завладяването. В момента само изпълнявам заповедите на една много могъща компютърна програма, която сега контролира Небесния Ангел.

— Ашли?

— Не, по нищо не си приличат — Тя му обясни какво представлява и откъде произхожда супер-програмата Фибъс. — Тя знаеше, че тук се е приземил космически кораб и затова изпрати нас напред да видим какво е положението.

— Вас?

— С мен има още един човек. Той ме чака в Играчката, която е… е, нека я наречем една много съвършена машина. В този момент се намира под водата на стотина метра от брега.

— Искаш да кажеш, че просто ей така сте се спуснали с това нещо от небето? — попита Жан-Пол. — Но тук има радар, в кораба също. Засекли са ви.

— Ами да, за малко ни проследиха, но още бяхме трийсетина мили навътре в морето. Не включихме навреме защитата. След това, за да не ни видят, се потопихме и изминахме остатъка от пътя под вода.

Жан-Пол сви вежди.

— Но щом сте само на стотина метра от брега, влезли сте много навътре от защитната стена.

— Е, за съжаление наложи се да си пробием път през нея. Но не се тревожи, според мен повредите лесно може да се закърпят.

— Да, обаче…

Жан-Пол се вцепени. Майлоу изстена и помръдна ръка. Джан Дорвин веднага отиде при него и силно го ритна в слепоочието. И втори път. Майлоу пак застина неподвижно.

— Това ще вземе да ми хареса! — намусено каза Джан.

— А твоята суперпрограма… Ще помогне ли на Палмира да се отърве от тези космически нашественици?

— Да ти кажа честно, и аз не знам какво ще направи — каза му Джан. — Твърде неясно ми е към какво се стреми. Но пристигането на тези типове на Земята привлече веднага вниманието й. И си мисля, че това не вещае добро за вашите завоеватели.

— Къде е тя сега?

— В момента й остават осем часа полет до Палмира. Ще отлетим обратно при нея, аз ще й кажа какво се е случило и преди зазоряване би трябвало пак да сме тук. Какво ще стане после, не знам. Но сигурно ще е по-добре от сегашното положение. — Тя спря, защото Айла се върна със сгъваемото легло. — А сега хубавичко да вържем Майлоу…

Джан безпрепятствено стигна до водата, само веднъж й се наложи да се крие зад една стена, докато отмине патрулът. На брега извади от джоба си малък компас-автомат и го закопча на китката си. Знаеше приблизително къде е Играчката — по посока на портата в морската стена, но електронното приспособление щеше бързо да й покаже точното място, щом наближеше апарата. Нагази до кръста в топлата вода и заплува, от време на време поглеждаше към портата, за да не се отклонява.

— Струва ми се, че сега нищо не може да се направи — каза Жан-Пол.

— Надявам се — отвърна Айла, сбърчила чело.

Майлоу приличаше на метален пашкул. Помагайки си с големи клещи, Джан и Айла го бяха увили с дебела тел. Стегнат от врата до ходилата, той беше вързан и за леглото. Трябваше им цял час, за да свършат работата, а се налагаше и да убеждават лекари и сестри, че имат достатъчно основателни причини за тази лудост.

— По-добре го покрий.

Айла хвърли едно одеяло върху Майлоу, дръпна го нагоре, за да се скрие бинтованата му глава и парцала в устата му.

— О Боже! — внезапно викна тя.

— Какво има? — уплашено попита Жан-Пол. Понадигна главата да погледне. — Какво прави той?

Айла обърна към него зейналия си поглед, закриваше устата си с ръка.

— Не е заради него… спомних си нещо. От цялото това вълнение… забравих…

— Но какво?

— Да я предупредя. Джан Дорвин. Нали ми каза, че машината й пробила морската стена. Значи онези гадини могат да се промъкнат навътре. Може би вече са във водата край брега!

Жан-Пол облекчено отпусна глава.

— Това ли било?

— Какво искаш да ми кажеш, „това ли било“?! — извика Айла. — Ако тези мръсни твари я убият, аз ще съм виновна! Няма да я изоставя в ноктите им!

— Айла, успокой се и помисли по-разумно. Вече не можеш с нищо да й помогнеш.

— Ами подводния лазер? Още е вкъщи. Ще го взема и ще тръгна след нея.

— За Бога, Айла, твърде късно е! Тя излезе преди петнайсетина минути. Отдавна е влязла във водата.

— Не ме интересува. Поне ще се опитам!

За ужас на Жан-Пол, тя тичешком излезе от стаята.

— Айла! — изкрещя той. — Върни се! — Стресната сестра надникна през вратата и той извика: — Спрете я! Длъжни сте да я спрете!

Джан спря да плува и се завъртя във водата, искаше да разбере докъде е стигнала. Забеляза, че малко се е отклонила и не е плувала точно към портата. Вдигна ръка над водата и погледна компаса. Бледата зелена светлинка бавно пулсираше. Когато се добереше до Играчката, щеше да свети постоянно. Не оставаше много, но трябваше да побърза. Заплува отново. И тогава нещо захапа десния й прасец. Дръпна я под водата.

Тя се задави и силно ритна с левия крак. Петата й се удари в нещо твърдо. „Акула!“, извика безмълвно, паниката я смрази. Дръпна я все по-надолу, преряза я непоносима болка — нещо много остро се заби в корема й. Тя запищя, остатъка от въздух в дробовете й се втурна нагоре в облак мехурчета. След миг осъзна, че дясната й ръка е отхапана. Надяваше се да не живее още дълго… Но докато нокти и челюсти разкъсваха плътта й, мина цяла безкрайност, преди да я обгърне отчаяно желаният мрак…

Робин дремеше. Играчката заговори и той веднага се отърси от унеса.

— Нещо става във водата, наблизо е — каза Играчката.

— Какво е това „нещо“? — недоволно попита той. — И къде?

— На приблизително шестдесет стъпки отдясно. Сензорите улавят вибрации и шумове.

— Не можеш ли да видиш какво става?

— Джан заповяда да не използвам активни сензори, докато сме близо до брега, за да не ни засекат.

— Добре де, отменям заповедта й! Може Джан да е попаднала в беда. Използвай звуковите скенери.

— Да, Робин.

— Е? — нетърпеливо я подкани той. — Какво виждаш сега?

— Три човекоподобни морски същества. Много по-едри са от размерите на среден човек. Борят се едно с друго — заради остатъците от друго морско същество.

— Искам да погледна!

Един от тъмните екрани се съживи. Даже след компютърната обработка на сигнала Робин не можеше ясно да различи какво става пред него. Виждаше трите същества, споменати от Играчката, но подробностите се губеха. Нападаха нещо с вледеняваща свирепост. Като пощурели от глад акули. Акули с човешки форми.

— Мини по-близо до тях — заповяда той.

Играчката незабавно се надигна от дъното, обърна и се насочи към биещите се същества. Робин опитваше да не се подаде под тежестта на смазващата уплаха. Та нали Джан трябваше да преплува обратно през тези места!…

Трите същества обърнаха лица към Играчката, щом усетиха приближаването й. Пуснаха раздърпаните останки от жертвата си и се приготвиха да нападнат. Робин все още не виждаше всичко.

— Премини на оптика и включи светлините! — заповяда.

— Разумно ли е това? — попита Играчката.

— Направи каквото ти казвам!

Играчката се подчини. Образът на екрана се промени. Сега Робин добре различаваше всяка подробност. Твърде добре. Трите нападащи човекоподобни му се явиха в цялата си грозота. Зъби и нокти. Машини за смърт. Сега виждаше и носещите се над дъното останки. Оголените и разръфани ребра, изгризаната плът до шията, трепкащите мускулни влакна на полуизядена ръка. Нямаше стомах. А от кръста надолу тялото на Джан не съществуваше.

— Не! Не! — закрещя Робин. — Убий ги! Убий ги!

Стиснала в ръце подводния лазер, Айла запъхтяна дотича на брега. Някак успяваше да задържи и маската си, заедно с подводното фенерче, които грабна от дома си. Не виждаше Джан. Може пък да се е добрала невредима до своя апарат. Но Айла искаше сама да се увери в това, за да успокои съвестта си. Изхлузи сандалите, сложи си маската и вече искаше да влезе във водата, но изведнъж я заля ярка светлина и мъжки глас викна остро:

— Стой! Пусни това оръжие и вдигни ръце!

Тя хвърли лазера и фенерчето на пясъка, вдигна ръце и се обърна. Четирима войници идваха по брега към нея. Всички носеха защитните си скафандри, но без шлемовете, в ръцете им се виждаха странните лъчеви оръжия. Насочени към нея.

— Знаеш ли какво е наказанието за залавяне с оръжие, момиче? — попита един, когато застанаха срещу нея.

— Това не е оръжие — бързо отговори тя. — Това е уред за работа под вода. Опитайте сами. Във въздуха не действа.

Те я наобиколиха, оглеждаха я от глава до пети. Онзи със светлината каза:

— Сочно парче си. Жалко, че ще трябва да те убием.

— Нали ви казах, това не е оръжие! — извика тя.

Той погледна лежащия на пясъка лазер.

— А на мен ми прилича на оръжие. Друго не ме интересува.

В този миг един от другите извика:

— Лейтенант! Вижте! Ей там!

Той сочеше вътрешността на залива. Всички се завъртяха, Айла също. Виждаше се бяло сияние. При това под водата.

— Това пък какво е, мамка му?

— Нещо свети под водата — мъдро отбеляза лейтенантът. — И се движи. — Погледна Айла. — Момиче, ти знаеш ли какво е това?

Тя завъртя глава и излъга:

— Не знам.

Той гледаше ту нея, ту лазера.

— Какво щеше да правиш, ако не бяхме дошли?

— Исках да поправя морската стена. Повредена е.

— По това време? Самичка? Я не си прави майтап с мен.

— Но това е истината!

— Лейтенант, пак се размърда!

— Тая работа хич не ми харесва — промърмори той. — Ще се обадя в щаба да вдигнат тревога. Капитан Вюшков трябва да знае какво става тук. — Той натисна с брадичка яката на скафандъра и от нея изскочи малък микрофон. — Тук лейтенант Брушки. На брега съм. Аз и моят патрул забелязахме движещи се под водата светлини, навътре в залива. Предлагам веднага да проверим какво е това.

Робин лежеше като пихтия в креслото и гледаше сляпо тавана на кабината. „Джан е мъртва. Джан е мъртва. Край…“

— Мога ли да ти предложа нещо? — обади се Играчката.

— Не. Млъквай.

— Отнася се за Джан.

— Май не си забелязала, а? Тя умря! — бясно изкрещя Робин.

— Да, но бих искала да насоча вниманието ти към нейната глава. Раните по лицето са тежки, но иначе изглежда невредима.

Той безмълвно изръмжа.

— Това според мен означава, че мозъкът й не е засегнат — продължи Играчката с вечната си невъзмутимост. — Следователно съществува немалък шанс тя да бъде съживена, ако я сложим в медицинска машина.

От надеждата Робин подскочи в креслото. Но веднага се отдаде пак на отчаяние.

— Няма начин да стигнем навреме до Небесния Ангел. Тя е умряла преди повече от две минути. Необратимите увреждания в мозъчните клетки ще започнат много преди да долетим.

— Пропускаш нещо важно — отговори му Играчката. — Моя склад за биологичните проби. Има и хладилно устройство. Мога веднага да я замразя. И като се има предвид колко малко е останало от Джан, лесно ще я сложа в склада.

Няколко секунди трябваха на Робин, за да се опомни. Изрева.

— Спри да дрънкаш и го направи, да се пръснеш на парчета дано!

Айла стоеше сред четиримата войници, които нетърпеливо очакваха да дойдат подкрепления. Тревожеше се и трепереше от напрежение. Дали наистина ще решат да я убият на място? И какво ли би могла да направи? Да побегне, преди да са дошли другите войници? Не й се вярваше да стигне далече, щяха просто да я застрелят. Но каквото и да стане, трябва да си мълчи за Джан Дорвин и наближаващия Небесен Ангел. Ако нашествениците научат, че ще се появи на зазоряване, ще имат време да се подготвят…

Всички се вцепениха от изненада — от водата изригна разпенен гейзер и от него с огромна скорост излетя капковиден метален предмет. Все по-стремително се ускоряваше към нощното небе. Изравни полета си и изчезна над океана… тогава Айла реши да побегне. Наистина не стигна далече.

Глава тридесет и първа

Капитан Вюшков огледа замислено уреда, сложен на бюрото му и отново съсредоточи вниманието си върху момичето. Тя стоеше между двама войници. Струваше му се уплашена, но и твърде непокорна. Носеше изцапани бели шорти и жълта фланелка с къси ръкави. Краката й бяха боси. В кабинета на Вюшков присъстваше и лейтенант Брушки.

— Значи казваш, че това не е оръжие? — попита Вюшков.

— Да — твърдо отговори тя. — Това е уред за рязане под вода. И работи само под вода.

— Това последното може и да е вярно — намеси се Брушки. — Въобще не можах да го включа.

— Как се казваш, момиче?

— Айла Хедън.

Вюшков сви вежди.

— Хедън, казваш… Да не си дъщеря на Лон Хедън?

Тя кимна. Вюшков се озъби и почеса наболата си брада. Лон Хедън беше един от бившите управници на Палмира, също и един от мъжете, които брат Джеймз спаси от бесилката по-рано през деня. Значи брат Джеймз искаше точно това момиче. И защо тя не е с него сега?

— Познаваш брат Джеймз, нали?

Тя се поколеба забележимо, но кимна.

— Виждала ли си го тази вечер?

— Не. В осем часа трябваше да се срещнем в болницата, но той не дойде.

Вюшков вече не се съмняваше, че става нещо крайно нежелателно. Обърна се към лейтенант Брушки:

— Искам да започне издирване на брат Джеймз. Използвайте и почиващата смяна. Бих искал да го намерите бързо.

— Слушам.

Лейтенантът отдаде чест и припряно изскочи от кабинета. Вюшков впи поглед в момичето.

— Какво знаеш за машината, която излезе от морето преди малко?

— Нищо… — каза тя и добави — … господине.

— Кажи ми истината.

— Казвам я. Никога не съм виждала тази машина. И не знам каква е.

— Значи твърдиш, че е чиста случайност появата ти на брега малко преди онова нещо да отлети?

— Ами да, така излиза.

— И както си казала на лейтенант Брушки, смятала си да поправяш морската стена. Сама и през нощта… с това. — Той вдигна уреда от бюрото си.

— Да.

— Лошо скалъпена история, даже ако си я съчинила набързо при залавянето ти. Какво всъщност се опитваше да направиш?

Тя сведе очи. Не отговори. Вюшков стовари юмрук на бюрото и изкрещя:

— Стига с тези лъжи! Искам да ми кажеш истината!

Тя се сви, но го изгледа дръзко.

— Точно истината ви казвам.

Той въздъхна. Налагаше се да приложи насилие, за да изтръгне сведенията от нея. Не му харесваше да постъпва така с жена, но нямаше избор. Трябваше да научи какво означава появата на тази машина. Не беше възможно да съществува, и все пак съществуваше. Можеше да застраши цялото им начинание на Земята. На всяка цена искаше да узнае истината.

Майлоу лежеше, изтощен от ярост. Не можеше да помръдне, не виждаше и не можеше да говори. Отказа се от усилията да се освободи от пашкула. Невъзможно беше. И безпомощността едва не го подлуди, когато слушаше войниците да разпитват французина за брат Джеймз. Те го търсеха, стояха до него и не го откриха! Идиоти. Един даже вдигна одеялото от бинтованата му глава, погледна небрежно и пусна одеялото на мястото му. Идиот. Идиот! А беше жизненоважно да стигне до Вюшков с информацията за онази проклетница Дорвин. Тя вещаеше лошо бъдеще. От коя адска дупка изскочи тази гадна жена? Вюшков трябваше да бъде предупреден — очакваха ги неприятности.

Още не можеше да преглътне каквото чу от нея за своя оригинал. Бил мъртъв. И не знаеше как е станало. Малката кучка го халоса със стола, преди Дорвин да завърши разказа. А после и Дорвин го удари, и то къде по-сполучливо от Айла. След това не помнеше нищо, да пукне дано онази! Ако се срещнат пак, резултатът няма да й хареса, ама никак.

По дяволите, ставаше по-зле, сега страшно му се пикаеше.

Капитан Вюшков мрачно и уморено разглеждаше Айла Хедън. Тя седеше тежко отпусната на стола пред него и би се свлякла на пода, ако един войник не я придържаше за раменете. Главата й се люлееше хлабаво, очите й едва гледаха. Отоци и кървящи рани покриваха лицето й, ръцете и краката. Вюшков се съмняваше дали има здраво място по тялото й. Въоръжени с дръжки от метли вместо тояги, двама от хората му на три пъти я пребиха безмилостно. Вюшков с отвращение гледаше как върху момичето се сипят удар след удар, а тя се свиваше на кълбо и пазеше главата си с ръце. Отвращаваше го и собствената му възбуда от виковете на момичето. Това си беше мръсна работа, но се надяваше да свърши скоро. Жертвата им накрая не издържа и започна да вика нечие име. Джан Дорвин. За него то не означаваше нищо, но все пак имаше с какво да започне.

— Айла! Ела на себе си! Говори! — заповяда той.

Тя се размърда. Отвори очи и се опита да вдигне глава.

— Искам… вода… — изфъфли с разбитите си устни.

— Ще получиш вода, когато ми кажеш всичко. Коя е Джан Дорвин?

— Небесната Жена… дойде в болницата… тази вечер. Брат Джеймз… Майлоу… я доведе.

— Майлоу? Кой е той?

— Майлоу е брат Джеймз… истинското му име… така каза.

— Това ли е истинското му име? — попита Вюшков, ставаше все по-неспокоен. — И къде е намерил тази жена, Джан Дорвин?

— Не знам. Мисля… стари приятели са… Познават се… отдавна.

Това пък какво беше? Как е възможно? Струваше му се безсмислено. Нали брат Джеймз… или Майлоу идваше от Белведере. Дали беше така? Вюшков и преди беше забелязал, че брат Джеймз по нищо не прилича на другите хора от Белведере.

— И коя всъщност е тази Джан Дорвин? — настояваше той.

— Много могъща… Тя е Небесната Жена… най-силната… на Земята. Владее… огромна флотилия Небесни Господари… страшна армия…

Вюшков смаяно се взираше в пребитото момиче. Не се сдържа и започна да вика:

— Къде е тя? Къде е нейната база? Къде да я намеря?

Но момичето не отговори. Вюшков махна на войника и той я пусна. Тя бавно падна от стола.

— Да не е умряла? — попита Вюшков.

Войникът коленичи и опипа шията й.

— Не, господин началник.

Влезе лейтенант Брушки.

— Капитане, никъде нито следа от брат Джеймз.

Още по-тревожна новина. Дали брат Джеймз… тоест Майлоу… дали наистина се е съюзил с тази Джан Дорвин? Дали е отлетял заедно с нея в онази машина? Изглежда това беше единствено възможният отговор. Този човек е предател. И заговорничи срещу него — капитан Вюшков. Само Бог знае какво замислят с жената. Той рязко стана от стола си.

— Лейтенант, връщам се в кораба. От съображения за сигурност.

— Джан? Джан?

— Какво има? — тя се ядоса. Преживяваше най-чудесния, най-съвършения сън в живота си. Не беше честно Фибъс да го прекъсва.

— Няма да те безпокоя дълго. Искам само да поговорим.

— Да поговорим?

Джан леко се озадачи. Виждаше само мека синя светлина. И сякаш плуваше във въздуха. Въобще не усещаше тялото си.

— Фибъс, къде съм?

— На сигурно място. Отпусни се.

И Джан се отпусна. Напълно. Изцяло. Никога не беше изпитвала такова спокойствие.

— Сега ме слушай — каза Фибъс. — Ще си припомниш заради мен всичко, което стана тази вечер, когато отиде в онзи град. В паметта ти ще оживее всеки миг, без последните, след като си влязла във водата. Разбираш ли?

— Да, Фибъс.

— Да започваме.

И Джан отново видя всичко, което й се случи в Палмира. Но щом влезе във водата, за да плува към Играчката, отведнъж отново се намери сред синята светлина.

— Благодаря — каза Фибъс. — Сега можеш пак да заспиш.

Джан така и направи. Прекъснатият сън продължи.

Хирургът Стивън влезе в стаята с вид на грохнал човек. Жан-Пол веднага извика:

— Нещо ново да си чул за Айла?

Лекарят уморено завъртя глава.

— Не, за съжаление не съм.

— Но минаха часове! Нещо й се е случило! Сигурно лежи ранена някъде навън. Трябва да я откриеш!

— Моят дълг е да остана тук при пациентите си. Не мога да рискувам живота си, като играя на криеница с патрулите. Трябва да приемеш най-вероятното, Жан-Пол — или са я арестували, или са я убили.

— Не, не вярвам! Няма да ти повярвам! — възмутен възкликна Жан-Пол.

— Е, до сутринта нищо не можем да направим… освен едно — той застана до леглото на Майлоу. — Ще освободя този нещастник. Не може още дълго да лежи така. Не е изключено да умре. — Стивън извади резачката за тел от джоба на престилката си.

— Не! — възбудено каза Жан-Пол. — Не бива да правиш това! Помисли за Айла! Ще я изложиш на голяма опасност!

— Според мен тя е вече в голяма опасност — каза лекарят и дръпна одеялото на омотаното тяло на Майлоу.

— Поне го остави така още два-три часа! — помоли се Жан-Пол. — Нещо ще се случи преди съмване! Нещо, което може да промени всичко в Палмира.

Стивън вече размотаваше бинтовете от главата на Майлоу.

— Аз съм лекар, Жан-Пол. Не мога да гледам човек, подложен на подобни мъки, дори ако е нашественик.

Махна парцала от устата на Майлоу.

— Благодаря ви, докторе — каза му той.

Нощта минаваше тежко за капитан Иля Вюшков. Ходеше напред-назад из командната кабина, но очите му бяха все в радарните екрани. Поддържаше и непрекъсната радиовръзка с радарната кула на Палмира. Засега в небето не се появяваше нищо, но това не вдъхваше чувство за сигурност на Вюшков. По едно време дори обмисляше дали да не зареже всичко и да заповяда подготовка за отлитане, щом успее да събере хората си в кораба. Но никак не му се искаше да прави това. Само при мисълта за такова позорно завръщане в Караганда се свиваше от болка. Не, твърде много беше заложил. Трябваше да поеме риска и да остане тук до край.

— Ще проверя защитните системи — каза на дежурните в командната кабина.

Още веднъж обиколи „Христина“, провери готови ли са четирите преносими излъчвателя, разположени около кораба. Все поглеждаше напрегнато нагоре. Вече се канеше да влезе, но дотича адютант с радиостанция.

— Сър, един патрул е намерил брат Джеймз. Искал незабавно да говори с вас.

Адютантът му подаде микрофона.

— Ей ти, каквото и да ти е името, що за мръсотии правиш? — изсъска Вюшков.

Оглушително свирване му попречи да чуе отговора на брат Джеймз. Вюшков вдигна глава, след секунда мощен взрив го хвърли настрани. Зашеметен, с тежък звън в ушите, той се надигна на длани и колене и видя, че разположеният наблизо излъчвател вече не съществува. Наоколо бяха разпръснати димящи парчета метал и керамика. И парчета от хора.

Отново същото свистене. Последва взрив, но от другата страна на кораба. Вюшков стана и се втурна с адютанта си към главния люк на кораба. Докато се добере до командната кабина, отекнаха още два взрива. Разбра, че вече не разполагаше с нито един от четирите външни излъчвателя. В кабината цареше смут и паника.

— Защо не стреляте и вие?! — изрева Вюшков и заглуши останалия шум. — Защо не използвате лъчевото оръдие на кораба?!

— Няма в какво да се прицелим! — извика един офицер. — Радарът нищо не показва, инфрачервеният скенер също, нито автоматичната система за следване на оръдието.

Корабът се разтресе. Сега той беше на прицел. Някой започна да се моли. Вюшков се дотътри до централния пулт и сграбчи микрофона.

— Капитан Вюшков до всички! Мъжът, известен ви като брат Джеймз, да бъде застрелян незабавно! Повтарям, незабавно!

Нещо пак раздруса кораба, светлините угаснаха.

Майлоу не знаеше какво става, но все едно — не му харесваше. Хората от патрула, които срещна на излизане от болницата, просто стояха и объркано слушаха тътнещите взривове.

— Капитане? — извика отново Майлоу, но радиостанцията не издаваше звук.

Захвърли я и загледа неспокойно проблясъците червена светлина.

— Това е корабът, ясно — каза. — Нещо го атакува, но какво е то?

Обърна се към войниците, точно когато един от тях го простреля с лъчевата си пушка. Лъчът се заби в гърдите на Майлоу и излезе през гърба му.

— Да ти го начукам! — промърмори той. — Защо по дяволите направи това?

Войникът го гледаше невярващо, точно както и други петима.

— Заповед на капитан Вюшков… току-що я получихме — заеквайки, каза войникът и докосна слушалките на главата си.

Защо Вюшков иска да го убият, чудеше се Майлоу, докато вървеше към патрула. Имаше намерение да избие войниците, но не можеше да се движи бързо. Вложените в него от генинженерите възможности за възстановяване бяха изключителни, но даже и те не стигнаха, за да се справят със страшните вътрешни увреждания, причинени от лъча. Майлоу с изненада усети, че краката му се подгъват и пада на колене. Изведнъж осъзна, че умира.

— Говняна работа! — изсъска той. Бавно се приведе напред, подпря се на длани, главата му увисна. — Това си е една шибана несправедливост. Всички тези години във вонящото Белведере, а сега това…

Войниците предпазливо пристъпваха към него. Не отместваха дулата от оръжията си. Той с усилие вдигна глава и ги погледна.

— И знаете ли кое е най-несправедливото!

Те се спогледаха нервно, но никой не отговори.

— Дори веднъж не наебах момичето! — каза той и умря.

Глава тридесет и втора

В сивкавата светлина на утрото капитан Вюшков се насилваше да вижда нещата само откъм добрата им страна. Единствената друга възможност беше да се завре в храстите и да си пръсне главата. Дълбоко си пое дъх, поизпъна се пред събрания екипаж и войниците до кораба и заговори колкото може авторитетно в тези обстоятелства:

— Положението ни не е толкова лошо, колкото изглежда. На кораба са причинени повреди, но те могат да бъдат поправени. Както ми съобщиха, за по-малко от месец. И макар че понесохме загуби, можеше да стане и много по-зле.

„Така си е, ако онова нещо, което ни нападна, не стреляше само по лъчевите ни оръдия, сега всички да сме трупове.“ Същото бе станало и в града. Бяха унищожени всички излъчватели, но нищо друго. Е, ако не се брои радарната кула на Палмира. Собственият им радар също не работеше. Единствената добра новина се оказа потвърждението, че брат Джеймз е застрелян. Поне той вече нямаше да му създава неприятности.

— Все още разполагаме с личното си оръжие и контролираме положението в Палмира — „Но докога?“ — И когато дойде онова нещо, ще бъдем готови да го посрещнем! Така ли е, мъже?!

Всички го гледаха с каменни лица. Един войник вдигна ръка.

— Моля за извинение, господин капитан, но според вас какво беше „онова нещо“?

„Майната ти!“

— Ъ-ъ-ъ… Някаква нескопосана летяща машина, сглобена от тукашните хора. Смятам да разпитам днес някои от тях, за да науча къде я крият. После ще нападнем и ще я унищожим, преди да е излетяла.

Той спря. Последва мълчание. Насекомите бръмчаха досадно край лицето му, отпъждаше ги и чакаше някой да каже нещо. Накрая заговори един войник, но толкова сухо, че Вюшков се вбеси:

— А какво ще стане, ако това нещо се върне и ни нападне, преди да сме готови, както стана днес?

— Тогава ще очаквам от тебе да стреляш и да го свалиш, човече! — излая Вюшков. — Имаш оръжие, а на дневна светлина ще можеш да го видиш! И това се отнася за всички ви!

— Ами ако е невидимо? — попита друг.

— Я не дрънкай глу…

Не продължи. Едва подухващият откъм океана бриз носеше със себе си дълбоко бучене. Той се обърна и се вгледа в мъглата на ранното утро, запълваща небето. Далече навътре в океана смътно се забелязваха очертанията на нещо. Беше голямо. Бученето се чуваше по-ясно. Огромният предмет излизаше от мъглата.

— Исусе!… — Вюшков се задъха.

— Но какво е това? — попита някой зад него.

— Небесен Господар — тихо отговори Вюшков.

Струваше му се, че отдавна гледа грамадния призрачно бял въздушен кораб, надвиснал от мъглата. Сковаваше се от потискащата му необозримост. Успя да се отърси от вцепенението. Извърна се към хората си, вдигнали изцъклени погледи към пришълеца и им извика:

— Хайде, мъже! Заемете бойните си позиции! Когато навлезе в обсега на лъчевите ви пушки, стреляйте!

Неколцина се размърдаха, но вниманието на Вюшков внезапно се отклони — към земята падаше птица, пърхайки безпомощно. Беше папагал, едва помръдваше. После замря. Вюшков се взираше в птицата. Тази случка като че имаше неимоверно значение, но той още не разбираше защо…

Тогава хората му започнаха да припадат един след друг.

— Очите ми… очите ми… — стенеше Жан-Пол.

— Всичко е наред… вече няма страшно… всичко се оправи — успокояваше го нечий глас.

Айла. Той отвори очи. Можеше да вижда светлината. Бяла светлина. Вдигна ръце пред очите си. Виждаше ги. Виждаше! Гърч мина по тялото му, когато си спомни. След като хирургът освободи Майлоу, онзи веднага поиска от Жан-Пол да му каже какво е говорила Джан Дорвин. Жан-Пол отказа, а Майлоу спокойно заби палец в лявото му око и го смаза. От страшния вик една сестра тичешком се втурна в стаята. Жан-Пол не видя какво й направи Майлоу. После чу заплахата, че ще загуби и другото си око, ако не се разприказва. Обезумял от болката и страха, Жан-Пол повтори думите на Джан Дорвин… а Майлоу смаза и дясното му око. Излезе и го остави в мрака, безпомощен и смазан от страданието. Не спираше да пищи. Не знаеше колко време мина, преди да чуе гласове. После в ръката му се заби игла. След това не помнеше нищо.

Той седна, целият в учудване и облекчение. Айла стоеше до леглото. Беше облечена в дълга бяла памучна роба. Видя, че са облекли и него с нещо подобно. Айла му се усмихваше лъчезарно. Жан-Пол се огледа. Намираха се в огромна бяла зала, която сякаш продължаваше до безкрай. Виждаше много легла, а между тях — чудати машини. Изведнъж се сети какво е направил току-що. Седна! Боже, отново усещаше краката си! Но какво означаваше всичко това?… Погледна Айла умолително.

— Само не ми казвай, че ми се привижда! Нещо като халюцинация, в която се сбъдват всички желания. Или съм умрял и вече съм в онова място, където не се надявах да попадна?

— Въобще не позна — разсмя се Айла.

— Ами къде сме тогава?

— В Небесния Ангел. В кораба на Джан Дорвин, макар че още не съм я виждала.

— Не разбирам… пак се чувствам добре… И виждам.

— Как пострадаха очите ти?

— Майлоу — отвърна той с изкривено лице. — Не искам да говоря за това. Поне засега. Но кой направи тези чудеса с мен?

— Тук имат машини…

Айла посочи най-близката, която се състоеше от широк бял пластмасов цилиндър, обкичен с проводници и туби.

— … и те правят здрав всеки. Знам, защото и аз се събудих, точно когато излизах от една машина.

— А ти защо беше?…

— Онези от Космоса ме пребиха. Почти до смърт. Мислех си, че накрая ще ме убият. Искаха да знаят какво представлява летящата машина на Джан Дорвин.

— Каза ли им каквото знаеше?

— Само това-онова. Измислях си, за да подплаша техния началник. Май се хвана на въдицата.

Жан-Пол усети как го гризна чувството за вина. За разлика от него, тя не беше проговорила. И все пак, би казал каквото и да е, за да не ослепее. Спусна краката си на пода и бавно стана от леглото. Освен леката слабост нищо не го притесняваше. Усмихна се на Айла, която го прегърна през кръста, за да го целуне.

— Имаш ли представа какво е станало долу, откакто пристигна това чудо? — попита той.

— Не. Разпитах някои хора тук, но не помнят нищо. Знаеш ли, тук има и от нашествениците. И от твоите хора.

— Моите хора ли? — смутено повтори той. — Но нали всички бяха прогонени в пустошта.

— Тези са от обгорените, които още лежаха в болницата. И сега са напълно излекувани, като тебе. Нямат никакви белези. — Тя посочи с пръст. — Ей там са.

— После ще отида да поговоря с тях. Но първо искам да разбера какво става. Хайде да видим можем ли да намерим Джан Дорвин.

Тя тръсна глава.

— Не можеш да излезеш оттук. Няколко души опитаха, но нищо не стана.

— И какво ги спря?

Айла се огледа през рамо и каза:

— Онези неща.

Той също погледна и едва не закрещя. По прохода към тях тупуркаше паяк. Той дръпна Айла зад себе си и трескаво се озърна за някакво оръжие. Айла се засмя и докосна рамото му.

— Не се плаши, няма да ти сторят зло. Това е една от тукашните медицински сестри.

— Сестри? Да не си полудяла?! — извика той с втренчен в паяка поглед. — Та това е паяк!

Роботът спря пред него.

— Добро утро, Жан-Пол. Надявам се, че сега си по-добре. Ако желаеш нещо за освежаване — храна или напитка, моля те, кажи ми предпочитанията си.

Паякът говореше с женски глас, но за щастие не приличаше на Ашли. Жан-Пол само разглеждаше изумено робота, който събуждаше толкова мрачни спомени у него. Айла го сръга в ребрата.

— Хайде де, казвай какво искаш.

Жан-Пол преглътна и успя да се справи с гласа си.

— Ами, хъм, много ми се пие кафе. Черно.

— Няма проблеми. Ей сега ще се върна — съобщи паякът и забързано се отдалечи.

Жан-Пол го проследи с поглед и се обърна към Айла.

— Ти сигурна ли си, че ми каза истината? Не съм ли умрял?

Джан се събуди с бучене в ушите. Отначало не разбираше къде беше, но позна вътрешността на медицинската машина. Защо беше тук? О да, нали си беше отхапала върха на езика. Но май вече се беше погрижила за това…

Люкът на машината се разхерметизира и люлката с тялото на Джан се плъзна навън. Главата й се появи последна в бялата светлина. Усмихна се на чакащия Робин, но малко се учуди от неразбираемото облекчение, с което оглеждаше тялото й. Тя се надигна на лакти.

— Какво ти става? Страх те е машината да не е отрязала някое от любимите ти парченца?

Той премигна и каза:

— Не, помниш ли?

— Кое трябва да помня?

— Няма значение — той се наведе и я целуна. — Как си?

— Чудесно — каза тя и добави: — Но като се замисля, май съм доста възбудена.

Тя се отпусна по гръб и го прегърна през врата, искаше да го дръпне върху себе си. Но Робин внимателно се освободи от ръцете й.

— И на мен ми се иска, но сега нямаме време. Пък и не е това мястото. Още не си забелязала, но не сме сами.

Учудена, Джан веднага седна. Робин беше прав. В лазарета се виждаха немалко хора.

— Кои са тези? И откъде са?

— От Палмира. Повечето са местни жители, някои са от космическите хора, има даже неколцина оцелели от свален Небесен Господар. — Той махна към леглото до медицинската машина. Тя видя на него част от дрехите си, сгънати грижливо. — По-добре се облечи. Много неща се случиха.

— Веднага, господарю — тя стана от люлката. — Ще си направиш ли труда да ми обясниш как се оказах в машината. Последното, което си спомням, е… — Тя се запъна, загледана в бельото, което трябваше да облече. — … Последното, което помня, е как тръгнахме с тебе към Палмира. После всичко ми се губи. Кога беше това?

— Вечерта на онзи ден.

— Майко Богиньо! — Тя докосна челото си. — Загубила съм два дена.

— По-голямата част от тях загуби в тази машина. Когато трябваше да тръгваме от Палмира, ти пострада сериозно.

— Колко сериозно?

— Прекалено.

Джан го изгледа недоверчиво, дръпна ръце от леглото и се зае да изучава тялото си. Взря се съсредоточено и в двете си ръце, сравни с гърдите си дясната.

— Ако не броим тази ръка, цялата съм розова като новородено.

— Моля те, облечи се — въздъхна Робин.

— Кажи ми истината… какво ми се случи?

Той си пое дъх.

— Джан, убиха те.

— О! — тя се отпусна на леглото. — Значи толкова сериозно било.

— Ако не възразяваш, ще ти спестя гадните подробности. Фибъс ги изтри от паметта ти. За съжаление не ги изтри и от моята.

— Виждаш ли, това наистина е Джан Дорвин! Нали ти казах!

Джан изви глава — към нея идваха мъж и млада жена. И двамата облечени в болнични роби. Момичето се отличаваше с красотата си, мъжът също беше симпатичен, макар и малко кльощав и мрачноват. Беше чула гласа на момичето. Струваше й се смътно позната отнякъде.

— Срещали ли сме се с вас? — попита Джан, сети се, че е гола и припряно започна да се облича.

— Но разбира се — отговори момичето. — В болницата на Палмира. Не си ли спомняш? Ти ми спаси живота. Иначе Майлоу щеше да ме убие.

Джан навлече туниката си презглава.

— Майлоу ли каза? Да не е избягал от Небесния Ангел?

— Не знам за Небесния Ангел — обади се мъжът, — но от болницата избяга, след като ти си отиде. Но преди това копелето… това копеле… — Не можа да продължи.

Джан се взря в него смутено. И той вече й изглеждаше познат. Спомнянето на Майлоу дръпна някаква хлабава връзка в паметта й. Да, имаше Майлоу… На онзи тъмен бряг, но не тукашния Майлоу. Всичко бавно се проясни. Все пак не беше всичко. Спомни си как влезе във водата, заплува и после… нищо.

— Сега си припомних и вас, и какво стана — тя стрелна Робин с поглед. — Не всичко, разбира се.

— Радвам се да те видя жива и здрава — каза й Айла. — Много се тревожих за тебе. Забравих да те предупредя за онези морски чудовища.

— Какви морски чудовища?

— Достатъчно — бързо се намеси Робин. — Моля ви, да не говорим повече за това. — Той погледна многозначително Айла. Тя сякаш не го разбра, но не продължи.

Жан-Пол каза:

— Добре, да поговорим за самите нас. Какво става в момента? И какво стана долу, в Палмира? Какво стана с нашествениците?

Джан вдигна рамене.

— Не питай мен. Току-що се събудих. Робин, ти знаеш ли нещо?

— Не е кой знае колко. Знам, че сега Фибъс владее положението в Палмира. Използвала Играчката, за да унищожи лъчевите оръдия и да повреди кораба. После закарала Небесния Ангел над брега и използвала някакъв газ, за да приспи всички. След това спуснала долу множество роботи. Те взели оръжията на космическите хора и сега наглеждат какво става там. Всички нашественици са събрани на едно място, отделно от местните жители.

— Ще ми се да съм наясно какво прави онзи Майлоу — каза Джан. — Няма да има спокойствие, докато не бъде затворен като нашия тук.

— А аз няма да имам спокойствие, докато не умре — нетърпеливо каза Жан-Пол.

— Тревожа се за баща си — намеси се и Айла. — Кога ще можем да си отидем у дома?

— И аз не знам — призна Джан, но не виждам причина Фибъс да ви задържа и досега тук.

— И още не ти е известно какви са по-далечните й планове за Палмира? — попита Жан-Пол.

— Нямам представа. Защо да не попитаме самата нея… Фибъс, слушаш ли нашия разговор?

Фибъс се появи пред Джан, Айла и Жан-Пол се стреснаха.

— Да, Джан. Разбирам, че сте загрижени за съдбата си, както и за съдбата на другите хора на планетата. Ще ви кажа.

Глава тридесет и трета

Джан изпитваше силното подозрение, че няма да й хареса казаното от Фибъс. И подозрението й скоро се оправда.

— Както Джан и Робин вече знаят — започна Фибъс, — възнамерявам да премахна от Земята всички форми на пустошта и отново да я направя обитаема. Събирам биологически проби и ще създам съответните средства за въздействие върху всеки вид. Много от формите на пустошта ще бъдат направо унищожени или направени безплодни, други просто ще станат безобидни. Разпространители на биологическите ми оръжия ще станат подобни на вируси организми, които ще съдържат частици от променена ДНК. И всеки от тези вируси ще бъде проектиран така, че да напада само вида, който е негова мишена. Когато премахна пустошта, ще започна да възстановявам екологичната система на планетата, каквато е била преди промишлената епоха. В Небесния Ангел има голяма генетична банка, с която ще мога да създам отново всички видове животински и растителен живот, които са изчезнали от Земята.

Джан я прекъсна.

— Не искам да изглеждам неблагодарна, но пак искам да те попитам, защо правиш това? Не разбирам как съвпада с единствената ти задача — да се грижиш за Елоите.

— Съвпада — каза Фибъс.

Джан каза почти озлобено:

— Как така? И дори да е вярно, защо не направи същото преди векове, преди пустошта да избуи толкова?

— Защото положението се промени.

— А по-точно.

— Разбрахме, че хората са най-голямата заплаха за Елоите. В своето убежище под ледовете те са в пълна безопасност от всяка друга заплаха, но винаги съществува вероятността някой ден хората да открият убежището.

— Щом е така, защо не унищожите остатъците от човечеството? — попита Робин.

— Етическата програма забранява прякото унищожение на което и да е човешко същество — отговори Фибъс.

— Да — горчиво каза Джан, — но ви позволява да си седите на несъществуващите задници и да гледате как хората удобно си измират векове наред в неравна борба с пустошта.

— Безполезно е да ни обвиняваш. Ние само правим това, за което сме програмирани от някогашни хора. Сега те са Елои.

— Казваш, че не можете да убивате хора — пак се намеси Робин, — но аз знам, че неколцина от космическите хора са загинали, когато си нападнала града и техния кораб с Играчката.

— Моята цел бе не да ги убивам, а да премахна лъчевите оръжия. Смъртта им е нежелана злополука.

— Фибъс, на твое място бих внимавала какво говоря — каза Джан. — Проявяваш твърде човешка черта — умилението да се цепи косъма на две.

— Искате ли да продължа?

— Да, разбира се — остро каза Джан. — Кажи ни как се промени положението, та вие се измъкнахте от черупката си.

— Причина е пристигането на този кораб над Шангри Ла и опитът на Майлоу да пробие леда с лазери, за да стигне до убежището. Тези събития ни принудиха да променим тактиката. За да предотвратим подобна възможност веднъж завинаги.

— И унищожаването на пустошта в полза на човечеството е част от тази нова тактика? — попита Джан. — Но защо?

— Ние не само ще премахнем пустошта, ще променим и самите хора.

Думите на Фибъс сякаш увиснаха във въздуха. Заплашителни и нежелани. „Ето го най-после, помисли Джан, това, което не бих искала да чувам.“ Накрая Жан-Пол се реши да зададе въпроса.

— Какво ще означава тази промяна!

— Необходимо е да ви променим, за да опазим Елоите. За да премахнем у хората всичко, което би могло да ги застраши. Но не е нужно да се тревожите, няма да имате нищо против измененията във вашите личности. Ще живеете много по-щастливо и доволно, отколкото досега.

Джан усети как нещо кисело се надига от стомаха й.

— Майко Богиньо, искаш да ни превърнеш в Елои!

— Но какви са тези Елои, дето все говорите за тях? — нервно попита Айла.

— Не, няма да се превърнете в Елои — каза Фибъс. — Промените във вашата ДНК ще бъдат минимални.

— Не ми пука колко малки ще бъдат, не ги искам! — изкрещя Джан.

— Боя се, че не можеш да избираш. Не е възможно да оставим човечеството, каквото е сега, и да изпълняваме дълга си към Елоите.

— Кажи ни, какви ще бъдат тези промени? — помоли Робин.

— Ще засегнат преди всичко вашия вроден инстинкт за агресия. И ще решат проблема, който е измъчвал вашия вид от десетки хиляди години. Вие самите сте признавали съществуването му и от началото на историята си сте измисляли религиозни догми и закони на обществото, за да се справите с него. Те обикновено се оказвали достатъчни, за да се установи във всяко общество действащ сбор от правила за поведение, но са безполезни в общуването с хора, които са извън това общество или дори група. На думи се прекланяте пред неприкосновеността на човешкия живот, но само докато говорите. Маймунската ви същност, спотаена не много надълбоко в психиката ви, и за миг дори не се съобразява с този идеал, ако сте застрашени самите вие, или семейството ви, племето ви, расата ви, вярата ви, нацията ви, класата ви, кастата ви или даже вашия пол. Тогава проявявате способността си буквално да „обезчовечавате“ своите противници, така отпадат моралните задръжки и си позволявате да извършвате всякакви жестокости спрямо представители на собствения ви вид. Винаги сте правили това и ще продължите да го правите, ако не ви променим.

— Казваш, че още сме маймуни, въпреки всичко, което сме постигнали?! — избухна Жан-Пол.

— Всичко, което сте постигнали, Жан-Пол, е почти пълното унищожение на човечеството и планетата. Ако ви оставим да правите каквото пожелаете, несъмнено ще довършите започнатото. Да, вие още сте маймуни. Генетично сте почти еднакви с шимпанзетата. Съвсем дребни разлики в ДНК ви разделят като видове. Признавам, тези дребни разлики са решаващи. Те са позволили да станете един много успешно приспособил се вид. Бързият растеж на вашите умствени способности и развитието на езика са ви дали огромно предимство. Вие можете да предавате от поколение на поколение изключително сложна информация, включително и новопридобитата. Това ви е дало възможността твърде бързо да се приспособявате към промените и новите опасности в околната среда, без да разчитате на бавния процес на естествената еволюция. Вече не сте зависели от законите на естествения подбор. Спрели сте своята еволюция, освен в дреболии като цвета на кожата, когато сте се приспособявали към разликите в климата при заселването си по света.

В това е ключът във вашия проблем. Умната агресивна маймуна, идеално приспособена за оцеляване в праисторическия свят преди възникването на селското стопанство, станала анахронизъм, когато светът бил пренаселен от все по-сложни общества с все по-сложни технологии. Би трябвало да се развие нов човешки вид, който да е подходящ за новия свят, създаден от вас, но вие не сте се поддавали на натиска на еволюцията и сте контролирали околната си среда, значи това било невъзможно.

— Значи ще свършиш малко работа вместо нас, а? — каза Джан. — Ще ни хванеш за гъза и ще ни бутнеш нагоре по дървото на еволюцията?

— Използването на дървото като образ на еволюцията е грешка. Все пак, права си, аз ще ви променя. Ще имате морални правила, генетично заложени във вас.

— Правила, съчинени от тебе, от компютърна програма? — Жан-Пол прихна зло.

— Смятам, че те са за предпочитане, и то за ваше добро, пред правила, съчинени от човешкото същество — каза Фибъс. — Аз поне не заемам ничия страна.

— Майко Богиньо!… — изръмжа Джан. Представи си безкраен списък от ненарушими Заповеди… Заповед номер триста четиридесет и четири: Никога не говори с пълна уста. Заповед номер триста четиридесет и пет: Винаги изяждай всичко, което ти сипят в чинията… особено мразеше тези две неща като дете.

— И колко дълъг ще бъде списъкът с тези правила?

— Няма да бъде списък. Основната форма ще бъде повишено чувство за съпреживяване към себеподобните. Поради това няма да бъдете способни на постъпки, водещи до смъртта или страданията на някой друг — важно каза Фибъс.

Джан се намръщи.

— Още отсега виждам доста проблеми, ако бъдем биологически принудени да изпълняваме това буквално. Не се съмнявам, че много пъти резултатът ще бъде обратен на желания от тебе. Искам да кажа, какво ще стане, ако трябва да бъде убит някой, който страда непоносимо? Ами ако се налага аборт, за да бъде спасен живота на бременната жена?

— Предвидила съм и възникването на подобни положения. Какви действия да бъдат предприети, ще определя сериозната и честна преценка на индивида или групата. Няма да станете безмозъчни роботи.

— Като го чувам от тебе, не ми звучи много утешително — каза Джан.

Възпитаният в католическата вяра Жан-Пол каза:

— Но ти ни отнемаш основното правило на човешките същества — правото на избор между доброто и злото. Отнемаш ни дадената от Бог свободна воля.

— Няма основни права, те са само спорни и временни правила, определяни от всяко общество. Нито пък съществува свободна воля, както вие я разбирате. Не съществуват добро и зло, както…

— … ние ги разбираме. Ясно — ядно каза Жан-Пол.

— Настроени сте враждебно. Това трябваше да се очаква. Но вече ви казах — щом настъпят тези промени, вие няма да им се противите. Да ви дам пример — страхът често води до агресия. А отсега нататък вие ще се страхувате по-малко.

— Страхът е необходим за оцеляването — напомни Джан.

— Казах, че ще се страхувате по-малко. Но ще запазите способността си да се пазите от истинската опасност.

— Нищо от плановете ти не ми звучи добре! — каза Джан и тръсна глава.

— Ние само правим още няколко крачки напред в човъркането из вашата ДНК. Вие хората сами сте започнали това в средата на двадесет и първия век, когато сте създали Висшия стандарт. Увеличихте продължителността на живота си, усъвършенстване имунната си система и даже променихте психиката си. Премахнахте хроничната депресия и изменихте мозъците си така, че да не се поддават на вирусните и генетичните причинители на шизофренията. По този начин изчезнаха всички разновидности на тази болест… А после твоите предшественички, Джан Дорвин, стигнаха още по-далече в първите години на Минерва. Жените станаха по-едри и силни физически, и малко по-мъжествени в чувствата си. А мъжете на Минерва станаха по-дребни, по-малко агресивни и не толкова склонни към борба — крачка в правилната посока, но е трябвало да продължите.

— Майко Богиньо! — изхълца Джан. — Аз ти подхвърлих тази идея, нали? Затова бяха всички въпроси на Дейвин за Минерва и нейните мъже!

— Да, ти направи ценен принос към схемата ни — призна Фибъс. — Разказа ни за отклоненията и ние създадохме генетично звено за сигурност, което ще предотвратява по-нататъшните мутации в променената ДНК. Но ние винаги сме обмисляли възможността да променим същността на човечеството, ако то се превърне в заплаха за Елоите. И затова създадохме и изследвахме множество човешки същества от вида преди Висшия стандарт. Те бяха подходящи за целите ни поради по-късия си живот. — Фибъс се обърна към Робин. — Рин, ти беше последното ни творение от този вид.

Робин пребледня от удара.

— Но нали винаги ми казвахте, че съм резултат от грешка в лабораторията!…

— Рин, ние никога не правим грешки. Ти беше полезен за последните етапи на нашите изследвания, но преди да избягаш с Играчката, наближаваше етапа, когато заради безопасността на Елоите щяхме да те поддържаме непрекъснато в упоено състояние.

Робин тежко се отпусна на леглото.

— Направо не мога да повярвам! Казваш, че ще живея някакви си шейсетина години… че ще остарявам!

Фибъс му каза:

— Ако желаеш, ще те превърнем във Висш стандарт.

— Да… да… — припряно отвърна той. Погледна Джан. — Моля ви, направете това.

Джан седна до него и го хвана за ръката.

— Добре ли си?

— Да… само че беше толкова неочаквано. Винаги съм си мислил… — Той поклати глава. — За тях съм бил само жалко опитно зайче.

Джан добави:

— Което щяло да бъде в „упоено състояние“. И затова не те излекуваха както трябва, когато те върнах там с Играчката. Много интересно, веднага стана потентен, щом се махна от станцията…

— Така е — призна Фибъс. — Преценихме, че тъй като напуска Шангри Ла и едва ли ще се върне, можем тайно да възстановим неговата мъжественост.

Джан яростно изгледа Фибъс.

— И ти на нас ще предлагаш вродени морални правила. Ама че е смешно. И всичко това се прави в името на онези смрадливи призрачета под ледения шелф. Ще ми се да повърна.

— Всичко ще ти се вижда много по-добро… след това.

— Да бе, очаквам го! — недоверчиво каза Джан. — И освен съпреживяването към другите хора и отслабването на страха, какви други минимални промени в нас си предвидила?

Фибъс като че се поколеба, преди да отговори. Джан се настрои още по-неприязнено.

— За да постигнем желаният резултати в усиленото съпреживяване и намалената агресивност, ще трябва да стесним спектъра на вашите чувства. Така да се каже, ще отрежем крайности и от двете му страни.

— А може ли, така да се каже — саркастично попита Джан, — да навлезеш и в подробностите?

— Няма да преживявате толкова дълбоко — отвърна Фибъс. — Няма вече да изпитвате крайности в страстите си. Признавам, това ще засегне и положителните ви емоции, а не само отрицателните.

— С други думи, ще притъпите нашите чувства — каза Робин.

— Ти го разбираш така, но не и аз — каза Фибъс.

— И аз го разбирам така — каза Джан. — И кога ще започне гнусната ви програма за промени?

— В твоя случай, както и с останалите в този кораб, тя вече започна. Вече сте заразени със съответния изкуствен вирус. Промяната ще бъде постепенна и ще минат около три месеца, преди да завърши.

Потресената Джан едва отвори уста.

— Този вирус вече е в нас? Майко Богиньо!… — Тя стисна силно ръката на Робин.

— Скоро ще разпръсна вируса във въздуха, за да проникне и в хората на земята. А космическите хора, когато корабът им бъде поправен, ще разнесат вируса в орбиталните станции и марсианските колонии. Дълбоко заложени в тяхната психика хипнотични заповеди ще ги накарат да посетят всички обитавани от хора места в Космоса, рано или късно. А аз ще обиколя света с Небесния Ангел и ще разпръсна вируса, така ще бъдат заразени всички хора.

Джан не знаеше какво ще последва, но имаше нужда да направи това, колкото и безсмислен да беше нейният жест. Тя стана, отиде при Фибъс и с все сила заби юмрук в устата й. Чу много приятния удар на кокалчетата в плътта и Фибъс се стовари по задник на пода. Макар че всичко това беше само компютърно внушение в мозъка на Джан, тя се почувства великолепно от гледката — Фибъс, седнала на пода със стреснато изражение на лицето, а от устата й потече струйка кръв.

— Трябваше да направя това, докато все още ми се искаше — каза Джан и разтри изтръпналата си ръка.

Епилог

Джан седеше на брега а шестмесечното бебе на Айла шаваше в скута й. Айла го нарече Лон в памет на покойния си баща. Лон Хедън — старши бе починал скоро след онзи бурен период преди година и половина. Така че се отърва от „промяната“, както всички я наричаха…

„И досега съм си същата“, каза си Джан. Казваше си го по няколко пъти всеки ден. Казваше си същото от деня, когато научи, че вирусът е вътре в нея. Месеци наред след това заспиваше с мисълта, че на сутринта може да се събуди съвсем друг човек. И когато се събуждаше, лежеше и бавно прехвърляше в себе си своите чувства, опитвайки се да открие разликите. Никога не успяваше. Но…

— Здрасти, Джан!

Тя погледна през рамо. Майлоу идваше към нея по брега. Носеше само шорти и тялото му, някога бледо, беше станало тъмнокафяво.

— Здрасти, Майлоу — каза тя.

Той седна на пясъка до нея, погъделичка Лон по петата, от което бебето започна да рита, и каза:

— Прекрасен ден, а!

— Нима всеки ден не е прекрасен тук? — кисело отвърна Джан.

Майлоу се разсмя.

— Още се бориш значи.

Тя не отговори.

— Някой ден ще приемеш неизбежното. И ти мина през „промяната“ като всички нас. Вече не си същата.

— Същата съм — каза Джан.

— Ами погледни мен — накрая и аз се примирих. Но пък и моята „промяна“ беше най-рязката от всички. Разликата между предишното ми „аз“ и сегашното е прекалено голяма, за да се правя, че не я забелязвам.

— Да, признавам, че ти наистина стана друг, Майлоу — уморено каза Джан. — Вече не си… — Тя се запъна.

— Чудовище ли? — подсети я той и се закиска. — Не се притеснявай, знам какво щеше да кажеш. Когато си спомня как мислех преди и как се отнасях към хората, направо се треса от ужас. И все пак, някаква малка част от мен още недоволства от тази „промяна“. Презирам се, какъвто бях преди, но знам, че онова беше истинското ми „аз“. Сегашната ми личност е резултат от намесата в моите гени от страна на онази проклета програма. Но недоволството ми бързо избледнява и скоро няма да ми пука. И с тебе ще се случи. След време никой от нас няма да съжалява. — Той сви бронзовите си рамене.

— Но на мен ми пука. И винаги ще бъде така — каза Джан. — Можеш ли да кажеш искрено, че забелязваш каквато и да е промяна в личността ми?

— Не, поне от пръв поглед — призна той.

— Виждаш ли! — тържествуващо възкликна Джан.

— О, не ставай упорита, сигурно забелязваш сама дребни разлики?

Тя тръсна глава. Бебето се уригна.

— Как върви с Робин? — попита Майлоу.

— Чудесно. Защо?

— Обикновено любопитство. Значи връзката ти с него е същата?

— Разбира се! — каза тя, но не звучеше убедително.

Майлоу веднага се възползва от това.

— Не е така, нали? Защото и двамата вече не сте същите хора. Няма я вече предишната страст. О, не отричам, все още сте привързани един към друг и се любите, но го няма онзи огън.

— Всяка сексуална връзка прегаря по малко с времето — каза Джан.

— Вярно е, но не за това говоря. Още ли имаш оргазъм.

Въпросът я изненада.

— Ами… да, имам, така мисля…

— Така мислиш? — Майлоу се усмихна.

— Да, още изпитвам оргазъм — отсече почервенялата Джан. — Само че…

— Не е като преди. Знам — кимна той. — Вече няма сила и напрежение. И аз усетих същото. Напоследък се виждаме с онова момиче, Джулай, приятелката на Айла… е, любим се и всичко е чудесно. Харесва ми. Но това е всичко. Няма вече сила в преживяването. Не е като преди…

— Джулай би трябвало да благодари на щастливата си звезда за това — сухо отбеляза Джан.

— Хей, не говори така, знаеш за какво мисля. Сексът не е същият. И ти признаваш, че е така, нали? И не се отнася само за секса.

Тя въздъхна. Склонна беше да вини Робин досега, но й хрумна, че причината е и в нея. Не го желаеше, както някога. Да, желаеше го и сега, но нещо липсваше, Майлоу беше прав. Точно както Фибъс ги предупреди… „Няма вече да изпитвате крайности в страстите си“. Но Джан още не можеше да се примири напълно с ужасната действителност.

— Притъпиха ни чувствата — промърмори тя, спомняйки си обвинението на Робин към Фибъс.

— Да-а-а! — проточи Майлоу. — Отнеха ни остротата на нещата, една от най-важните черти, които ни правят хора. Или както се изразява Жан-Пол, отнеха ни Първородния грях. Чудя се как ще се отрази това на цялата ни раса след много време. Вече не сме опасни за самите себе си, но ако някога се сблъскаме с истинска конкуренция, не знам дали ще оцелеем като вид. Ще ни липсва онова старо качество „ставай и се бий отново“, просто ще ни прегазят. А и когато това се случи, няма да се угрижим. Ще изчезнем със смахната усмивка на лицето… — Той стана, изтръска пясъка от шортите си и се протегна. — Май задълженията ти на бавачка свършват за днес — ето я и Айла.

Джан погледна — риболовната лодка на Айла минаваше през портата. Сега всички порти си стояха отворени, скоро трябваше да започне разрушаването на морските стени.

— А как върви с твоята лодка? — попита тя Майлоу.

От месеци Майлоу си правеше лодка. Искаше да мине с нея по брега и да види става ли нещо изобщо на юг. Казваше, че щял да бъде лодкар-посланик на Палмира.

— Бавно върви, съвсем бавно, както всичко напоследък.

Той нагази във водата и помогна на Айла и Джулай да изтеглят лодката на брега. Джан го гледаше и си мислеше, че той ще й липсва, ако завърши лодката си и потегли на пътешествие. Сега Майлоу й беше симпатичен.

„И досега съм си същата“, каза си за кой ли път.

Но не можеше да се отърве от съмненията.

Content

ДЖОН БРОСНАН
НЕБЕСНИТЕ ГОСПОДАРИ
(цялата поредица в една книга)

Джон Броснан Небесните господари (книга 1 от "Небесните господари")

ЧАСТ ПЪРВА ГОСПОДАРЯТ ПАНГЛОТ

Глава първа

Глава втора

Глава трета

Глава четвърта

Глава пета

Глава шеста

Глава седма

Глава осма

Глава девета

Глава десета

Глава единадесета

Глава дванадесета

Глава тринадесета

Глава четиринадесета

Глава петнадесета

ЧАСТ ВТОРА АРОМАТНИЯТ БРИЗ

Глава шестнадесета

Глава седемнадесета

Глава осемнадесета

Глава деветнадесета

Глава двадесета

Глава двадесет и първа

Глава двадесет и втора

Глава двадесет и трета

Глава двадесет и четвърта

Глава двадесет и пета

Глава двадесет и шеста

Глава двадесет и седма

Глава двадесет и осма

Глава двадесет и девета

Глава тридесета

Глава тридесет и първа

Глава тридесет и втора

Джон Броснан Войната на небесните господари (книга 2 от "Небесните господари")

Пролог

Глава първа

Глава втора

Глава трета

Глава четвърта

Глава пета

Глава шеста

Глава седма

Глава осма

Глава девета

Глава десета

Глава единадесета

Глава дванадесета

Глава тринадесета

Глава четиринадесета

Глава петнадесета

Глава шестнадесета

Глава седемнадесета

Глава осемнадесета

Глава деветнадесета

Глава двадесета

Глава двадесет и първа

Глава двадесет и втора

Глава двадесет и трета

Епилог

Джон Броснан Краят на небесните господари (книга 3 от "Небесните господари")

Глава първа

Глава втора

Глава трета

Глава четвърта

Глава пета

Глава шеста

Глава седма

Глава осма

Глава девета

Глава десета

Глава единадесета

Глава дванадесета

Глава тринадесета

Глава четиринадесета

Глава петнадесета

Глава шестнадесета

Глава седемнадесета

Глава осемнадесета

Глава деветнадесета

Глава двадесета

Глава двадесет и първа

Глава двадесет и втора

Глава двадесет и трета

Глава двадесет и четвърта

Глава двадесет и пета

Глава двадесет и шеста

Глава двадесет и седма

Глава двадесет и осма

Глава двадесет и девета

Глава тридесета

Глава тридесет и първа

Глава тридесет и втора

Глава тридесет и трета

Епилог