Майкъл Дж. Съливан

Изумрудената буря

(книга 4 от "Откровенията на Ририя)

Глава 1

Асасин

Мерик Мариус зареди малкия арбалет и го мушна под наметалото си. Облаци галеха луната, оставяйки него и централния площад в мрак. Оглеждайки се за движение, той запретърсва мръсните улици, притиснати от паянтови купчини. Не намери никого. По това време градът беше пуст.

Ратибор може и да е дупка, помисли си, ала поне лесно се работи тук.

Условията се бяха подобрили след скорошната победа на националистите. Нямаше ги имперските стражници, които да обхождат редовно улиците. Градът не можеше да се похвали дори с опитен шериф, тъй като новата кметица отказваше да наеме ветерани или военни, които да се грижат за реда. Вместо това бе решила да се задоволи с продавачи, обущари и фермери. Мерик смяташе решенията й за глупави, ала очакваше подобни грешки от неопитна аристократка. Не че се оплакваше — оценяваше съдействието й.

Въпреки този дефект се възхищаваше от постиженията на Ариста Есендън. В Меленгар управляваше брат й — крал Олрик, а като неомъжена принцеса тя нямаше никаква власт. Тогава бе дошла тук и повела бунт. Оцелелите граждани й бяха връчили ключовете на града. Тя беше чужденка и благородничка, а те й благодаряха, че ги управлява. Брилянтно. Самият той не би се справил по-добре.

Тънка усмивка изви Мериковите устни, докато я наблюдаваше откъм улицата. На втория етаж на Градската палата все още гореше свещ, дори и по това време. Мъждивият й силует се движеше зад завесите.

Още малко, помисли си той.

Мерик хвана оръжието си. Дълго само фут и половина, то не притежаваше пробивната мощ на традиционен арбалет. Ала пак щеше да свърши работа — целта му не носеше броня, така че не трябваше да разчита на силата на изстрела. Назъбеното острие бе намазано с венденска шарка. Недостойна за убийства отрова, тя нито убиваше бързо, нито обездвижваше жертвата. Със сигурност носеше смърт, ала след твърде дълго време — прекалено непрофесионално по негово мнение. Не я беше използвал преди и едва наскоро бе научил най-важната й характеристика — венденската шарка не се влияеше от магия. От достоверни източници Мерик бе узнал, че дори най-могъщите вълшебства биха били безсилни против тази отрова. Предвид целта му, това беше жизненоважно.

В кабинета на Ариста влезе друга фигура и принцесата седна рязко. Мерик реши, че е получила някакви важни известия. Канеше се да прекоси улицата, за да подслуша, когато вратата на кръчмата зад него се отвори. По звука на гласовете и олюляванията на двамината излезли можеше да прецени, че бяха изпили доста повече от една халба.

— Ей, Нестор, кой е оня, дето се е облегнал на стълба? — рече единият, олюлявайки се и сочейки в посоката на Мерик. Беше шишкав човечец с нос като ягода. Осезателният му рецептор отговаряше на плода не само по форма, но и по цвят.

— Че отде да знам? — отвърна другият, чийто мустак още блестеше от пяната. Бе слабоват и въпросната пяна очевидно му тежеше, защото той също се клатушкаше.

— Какво прави по туй време вънка?

— Нали ти казах, че не знам бе, муле?

— Че питай го.

Високият пристъпи напред:

— К’во правиш, шефе? Крепиш стената ли? — Нестор се приведе напред с опрени на коленете ръце, тресейки се от грухтелив смях.

— Всъщност — рече им Мариус с тъй сериозен тон, че беше почти тържествен, — чакам да връча някому титлата на градски глупак. Победителят трябваше да ми зададе най-глупавия въпрос. Поздравления. Печелиш.

Гърчавият шляпна приятеля си по рамото.

— Видя ли бе? Цяла нощ ти разправям колко съм забавен, а ти ни веднъж не се изкикоти. А сега имам нова длъжност, сигурно по-добре платена от твоята.

— О, да, бива те в забавленията — увери го приятелят му, дордето двамата се олюляваха в далечината. — Иди в театъра, ще изнасят „Конспирацията за короната“ за кмета. Тебе да пуснат на сцената — ей това ще е забавно.

Настроението на Мерик се развали. Бе видял въпросната пиеса преди няколко години. Макар показваните в нея двама крадци да бяха с други имена, бе сигурен, че изобразяват Ройс Мелбърн и Ейдриън Блекуотър. Някога Ройс и Мерик бяха изключително близки приятели — по времето, когато бяха убийци за Диаманта. Приятелството им бе загинало преди седемнадесет години в топлата лятна вечер, в която Ройс бе убил Джейд.

Макар да не бе присъствал, въображението на Мерик бе пресъздавало сцената безброй пъти. По онова време Ройс още нямаше белия си кинжал, още използваше два извити харола с черни дръжки. Познаваше техниката му достатъчно добре да си представи как тихо разсича Джейд с двете остриета едновременно. Мариус не се интересуваше, че друг беше подвел Ройс или че последният не е знаел самоличността на жертвата си. Знаеше само, че обичаната от него жена бе мъртва — и че най-добрият му приятел бе отнел живота й.

Бяха минали почти две десетилетия, а Ройс и Джейд все още го преследваха. Не можеше да помисли за единия, без другият да изникне в съзнанието му. Не можеше и да понесе да забрави. Обичта и омразата се бяха сплели завинаги, оформяйки твърде стегнат за развързване възел.

Шум и викове откъм кабинета на Ариста върнаха Мерик в действителността. Той провери оръжието си и прекоси улицата.

* * *

— Ваше Височество? — попита войникът, влизайки в кабинета.

Две кървясали очи сред разчорлена коса го погледнаха над разхвърляното бюро. Принцеса Ариста прецени посетителя за миг. Облеченият в броня мъж излъчваше отегчение.

Това няма да мине добре, помисли си тя.

— Викали сте ме? — рече той, скривайки раздразнението си само отчасти.

— Да, Ренкуист — отвърна тя, умът й най-сетне намерил прилежащото към лицето име. Не бе спала от два дни и се съсредоточаваше трудно. — Повиках те, за да…

— Принцесо, не можете да ме призовавате, когато ви скимне. Очаква ме армия, която да ръководя — и война, която да спечеля. Нямам време за бъбрене.

— Бъбрене? Не бихте повикала тук, ако не беше важно.

Ренкуист извъртя очи.

— Трябва да отведеш войската извън града.

— Моля?

— Няма начин. Хората ти създават проблеми. Получавам ежедневни доклади за войници, които тормозят търговци и разрушават имущество. Даже имаше и обвинение в изнасилване. Трябва да ги отведеш извън града — някъде, където да бъдат държани под контрол.

— Хората ми рискуват живота си срещу империалистите. Да ги храни и подслонява е най-малкото, което този мизерен град може да стори за тях. Искате да ги лиша от леглата им и от покрива над главите им?

— Търговците и фермерите отказват да ги хранят, защото не могат — обясни Ариста. — Империята конфискува градските запаси при поемането на контрола над града. Дъждовете и сраженията опустошиха по-голямата част от тазгодишната реколта. Градът няма достатъчно за собствените си жители, камо ли за армия. Есента дойде, студът наближава. Хората не знаят как ще оцелеят зимата. Не могат да се грижат за себе си, когато войници ограбват магазините и фермите им. Благодарни сме за приноса ви към завладяването на града, но присъствието ви би разрушило онова, за чието освобождение рискувахте живота си. Трябва да напуснете.

— Ако отново ги натикам в лагери с недостатъчно храна и капещи палатки, половината ще дезертират. И без това мнозина си отиват по домовете заради жътвата. Не е нужно да ви казвам, че ако тази армия изчезне, империята ще завземе града обратно.

Ариста поклати глава:

— Когато Дигън Гаунт беше начело, националистическата армия живееше под такива условия с месеци, без това да представлява проблем. В Ратибор дисциплината на войниците спада. Може би е време да настъпите към Акуеста.

Ренкуист се вцепени при самото споменаване на това име.

— Залавянето на Гаунт прави завземането на Акуеста още по-трудно. Трябва ми време да събера информация. Също така чакам подкрепления и припаси от Делгос. Да нападнеш столицата не е като да завземеш Вернес или Ратибор. Империалистите ще се сражават до последния човек, за да запазят владетелката си. Не. Трябва да останем тук, докато се подготвя напълно.

— Ако трябва, чакайте, но не тук — твърдо отвърна тя.

— А ако откажа? — очите му се стесниха.

Ариста остави на бюрото пергаментите, които държеше, но не каза нищо.

— Моята войска завзе града — изтъкна той. — Управлявате само защото аз позволявам това. Няма да приемам заповеди от вас. Тук не сте принцеса, нито аз съм ваш крепостен. Нося отговорност пред войниците си — не за града и със сигурност не пред вас.

Ариста бавно се изправи.

— Аз съм кмет на този град — рече тя с още по-властен глас. — Кмет, посочен от народа. Освен това съм стюард и действащ администратор на Ренидд, отново по волята на онези, които живеят тук. Ти и армията ти сте тук с моето разрешение.

— Вие сте принцеса от Меленгар! Аз поне съм роден в Ренидд.

— Ще се отнасяш към длъжността ми с нужното уважение и ще правиш, каквото ти кажа — без значение какви са личните ти чувства към мен.

— А ако не го сторя? — студено попита той.

Реакцията му не я изненада. Ренкуист бе професионален войник, служил на крал Урит и в имперската армия, преди да се присъедини към националистите след падането на Килнар. След изчезването на Гаунт бе назначен за главнокомандващ — позиция, за която преди изобщо не би могъл да мечтае. Сега най-сетне осъзнаваше мощта си и започваше да се самоизтъква. Ариста се бе надявала той да демонстрира същия дух като Емъри, ала Ренкуист не бе простолюден с аристократично сърце. Ако не предприемеше нещо сега, принцесата щеше да стане жертва на военен преврат.

— Градът току-що се измъкна от клещите на един тиранин, няма да позволя да попадне под петата на друг. Откажеш ли да ми се подчиняваш, ще те сваля от длъжността ти.

— И как точно ще го направите?

Ариста лекичко се усмихна:

— Помисли… Убедена съм, че ще се сетиш.

Ренкуист продължи да се взира в нея, сетне очите му рязко се разшириха, а по лицето му проблесна страх.

— Да — рече тя. — Слуховете за мен са верни. Изведи армията си от града, преди да съм почувствала нуждата от практическа демонстрация. Разполагаш с един ден. Разузнавачи са открили подходяща долина на север. Препоръчвам да лагерувате на мястото, където пътят и реката се пресичат. Достатъчно отдалечено е, за да не възникват повече проблеми. Същевременно е и на север. Хората ти ще видят, че се приближават към Акуеста, което ще се отрази благоприятно на морала.

— Не ме поучавайте как да ръководя войската си — сопна се той, макар не толкова силно и уверено, както преди.

— Извинения — кимна тя. — Това беше само препоръка. Ала заповедта да напуснете не е. Лека вечер, сър.

Ренкуист се поколеба. Дишаше тежко, ръцете му бяха свити в юмруци.

— Казах — лека вечер, сър.

Той измърмори някакво проклятие изпод носа си и затръшна вратата след себе си.

Ариста се отпусна изтощено в стола.

Защо всичко трябва да е тъй трудно?

Всички искаха нещо от нея: храна, подслон, уверения, че всичко ще бъде наред. Гражданите виждаха надежда в нейно лице, ала самата Ариста виждаше малко такава. Тормозена от безкрайни проблеми и обгърната от хора, се чувстваше странно самотна.

Положи глава на бюрото и затвори очи.

Само няколко минути дрямка, рече си тя. Тогава ще стана и ще видя как да се справя с недостига на зърно… и да погледна докладите за тормоз на затворниците.

Стотици въпроси чакаха да бъдат решени, като например кому се полага да прибере зърното от земите на загиналите фермери. Притисната от недостига на храна и суровото време, тя трябваше да реагира бързо. Поне тези проблеми не я оставяха да мисли за нейната собствена загуба. Ратиборската битка тормозеше и Ариста, както всички останали в града. Не бе понесла видими поражения — болката й се дължеше на спомен, лице, което виждаше нощем, виденията бяха съпроводени от разкъсваща сърцето болка. То никога нямаше да се излекува. Винаги щеше да има рана, белег, който да носи до края на живота си.

Когато се потопи в дрямка, дълго потисканите мисли за Емъри нахлуха в сънищата й. Седеше на ръба на леглото й, облян в лунна светлина. Дъхът й се накъсваше от очакване, когато тя се привеждаше напред да го целуне с усмихнати устни. Той внезапно се вцепени, от устата му бликна кръв — от гърдите му стърчеше стрела. Ариста се опитваше да плаче, ала не можеше да издаде нито звук. Дотук сънят не се отличаваше от предишните кошмари, но тогава Емъри заговори.

— Не остава време — рече той с настоятелно лице. — Вече всичко зависи от теб.

Тя се замъчи да го попита какво иска да каже, когато…

— Ваше Височество — нечия ръка нежно докосна рамото й.

Ариста отвори очи и видя Орин Флатли. Градският писар, някога отбелязвал ударите върху наказаните на площада, бе изявил желание да стане неин секретар. Хладната му ефикасност я бе накарала да се поколебае, ала в крайна сметка тя реши, че не е престъпление да си вършиш добре работата. Решението й обаче бе правилно — той се оказа верен и усърден служител. И все пак бе притеснително да се събуди при вида на безизразното му лице.

— Какво има? — тя обърса очи, търсейки сълзите, които би трябвало да бъдат там.

— Един човек настоява да Ви види. Обясних, че сте заета, ала той настоява. Много е… — Орин се раздвижи неловко, — труден за игнориране.

— Кой е той?

— Отказа да се представи, ала каза, че го познавате. Твърди, че новините му са от първостепенна важност. Настоява да говори с вас незабавно.

— Добре — сънливо кимна Ариста. — Изпрати го след минутка.

Орин излезе. Тя поизглади роклята си, осигурявайки си поне частично достоен вид. Дългият живот сред простолюдието бе смъкнал доста границата на определяното от нея за допустимо. Оправяйки косата си пред огледалото, Ариста се зачуди къде ли е отишла принцесата на Меленгар — и дали ще се върне.

Докато се оглеждаше, вратата се отвори.

— С какво мога да…

На прага стоеше Есрахаддон, облечен в роба с неопределим цвят. Ръцете му бяха потънали в блестящите гънки. Брадата му беше по-дълга, косата му беше посивяла. Изглеждаше по-стар, отколкото си го спомняше. Не бе виждала магьосника от онова утро край река Нидвалден.

— Ти пък какво правиш тук? — тонът й се вледени.

— И аз се радвам да Ви видя, Ваше Височество.

Допусналият магьосника Орин все още не бе затворил вратите. Това се промени след кратък поглед от страна на Есрахаддон.

— Виждам, че се справяш добре и без ръце — рече Ариста.

— Човек се приспособява към нуждите си — отвърна той, сядайки насреща й.

— Не съм те поканила да сядаш.

— Не съм молил за разрешение.

Столът на Ариста я блъсна по краката, карайки я да се стовари в него.

— Как го правиш без ръце или звук? — рече тя, надвита от любопитството си.

— Не помниш ли как обяви уроците за приключени при последната ни среща?

Ариста отново се вцепени.

— Помня. Помня и как подчертах, че не желая да те виждам повече.

— Много хубаво. Обаче имам нужда от помощта ти да открия наследника.

— Отново го изгуби, а?

Есрахаддон не й обърна внимание.

— Можем да го открием с проста магия за местоположение.

— Игричките ти не ме интересуват. Чака ме цял един град.

— Трябва да направим магията незабавно. Можем да я сторим тук и сега. Имам представа къде е, но времето ни притиска и не мога да си позволя да тръгна в грешната посока. Разчисти бюрото си и да започваме.

— Нямам намерение да върша нищо такова.

— Ариста, знаеш, че не мога да направя това сам. Трябва ми помощта ти.

Принцесата го прониза с поглед:

— Трябваше да помислиш за това, преди да организираш убийството на баща ми. Ако има нещо, което трябва да сторя, то е, да поръчам екзекуцията ти.

— Не разбираш. Важно е. Хиляди животи са заложени на карта. Това е повече от твоята загуба. Много по-сериозно от загубата на стотица крале и хиляда бащи. Не си единствената, която страда. Нима мислиш, че съм се наслаждавал на хилядолетния престой в тъмницата? Да, използвах теб и баща ти да избягам. Нуждата ме мотивира — защитаваното от мен е много по-важно от всеки друг индивид. Сега прекрати тези глупости. Времето ни изтича.

— Толкова съм щастлива да не съм ти от полза — тя се подсмихна. — Не мога да върна обратно баща си, нито да те убия. Ти няма да позволиш да бъдеш заловен повторно. Това е истински подарък, възможността да ти се отплатя за онова, което ми отне.

Есрахаддон въздъхна и поклати глава:

— Не ме мразиш, Ариста. Вината е тази, която те разяжда — знанието, че за смъртта на баща ти си виновна, колкото и аз. Ала църквата е отговорна за всичко, организирайки бягството ми, което евентуално ще посочи наследника. Въведоха те в Гутария с пълното знание, че аз ще те използвам.

— Изчезвай! — Ариста скочи на крака с почервеняло лице. — Орин! Охрана!

Писарят успя да открехне вратата и надникна, ала бърз поглед от страна на Есрахаддон отново я затвори.

— Ще доведа помощ, Ваше Височество — долетя иззад вратата гласът на Орин.

— Трябва да си простиш, Ариста.

— Изчезвай! — изкрещя принцесата. Замахна с ръка и вратата се отвори рязко, едва не изхвърчайки от пантите си.

Есрахаддон се изправи и пое към вратата, добавяйки:

— Трябва да осъзнаеш, че си толкова отговорна за смъртта на баща си, колкото и аз.

Ариста затръшна вратата след него и опря гръб на нея. Вината не беше моя! — искаше да изкрещи, макар да знаеше, че това ще е лъжа. В годините след смъртта му се бе крила от истината, ала вече не можеше да го прави. Колкото и трудно да бе признанието, Есрахаддон беше прав.

* * *

Есрахаддон пристъпи на мрачния централен площад. Погледна назад и въздъхна. Наистина харесваше Ариста. Щеше му се да може да й разкрие всичко, ала рискът бе прекалено голям. Макар и свободен от Гутария, все още се страхуваше, че църквата го подслушва — не всяка негова дума, както когато бе затворен, ала Моуиндули умееше да слуша от разстояние. И съответно Есрахаддон трябваше да третира всички разговори като подслушвани. Едничка небрежност, само едно изтървано име, и всичко щеше да бъде изгубено.

Времето изтичаше, ала поне вече се бе убедил, че Ариста е станала цензар. Той бе посял семето и почвата се оказа плодородна. Бе започнал да подозира уменията й в утрото на Ратиборската битка, когато Ейдриън спомена, че дъждът не се очаквало да спре. Подозираше, че Ариста е направила магията, ключова за победата на националистите. Оттогава дочуваше слухове за необичайните сили на новата кметица. Ала едва когато бе разрушила заключващата му магия с леко махване на ръка, можа да се убеди, че Ариста разбира Изкуството.

Освен него и Аркадиус нямаше други човешки чародеи. Двамата бяха жалки представители. Аркадиус беше просто стар бездарник — от тези, които цензарите наричаха факуин — елфически термин за най-невежите магьосници: знание без талант. Факуините никога не успяваха да преминат от базираната на вещества алхимия в истинската, кинетична версия на Изкуството.

Есрахаддон не се смяташе за кой знае колко по-добър. Бе не само физически сакат, но и магически инвалид. Ала сега, с появата на Ариста, човечеството отново притежаваше истински артист. Тя все още бе новак, едва дете, но с времето талантът й щеше да се развие. Един ден щеше да стане по-могъща от който и да е крал, император, воин или свещеник.

Знанието за властта й над цялото човечество бе доста повече от леко притеснителна. По време на Старата империя съществуваха предпазни мерки. Съветът на цензарите бе надзиравал владеещите Изкуството и се грижеше за правилното му прилагане. Сега всички те бяха изчезнали. Останалите магьосници, неговите братя и дори по-низшите магове, бяха мъртви. С неговата кастрация църквата смяташе цензарската заплаха за елиминирана. Сега се бе появил друг истински практикуващ Изкуството. Есрахаддон бе убеден, че никой не подозира заплахата, представлявана от принцесата.

Той се нуждаеше от нея. Макар Ариста да не осъзнаваше още, тя също се нуждаеше от него. Щеше да й обясни източника на Изкуството и употребата му. Цензарите бяха закрилници, съхранители, защитници. Пазеха тайни, които щяха да съхранят човечеството сред края на Ули Вермар.

Когато Есрахаддон бе научил истината преди хилядолетие, той се чувстваше облекчен, че няма да бъде сред онези, на които щеше да се наложи да се занимават с този проблем. Денят щеше да настъпи след векове. Каква ирония, че десетвековният му престой в Гутария бе удължил живота му до това време. Събитието, нявга отложено за недостижимото бъдеще, сега се намираше само на месеци. Позволи си да се изсмее горчиво, сетне се отправи към центъра на площада, където да седне и помисли.

Планът му бе тъй крехък и слаб, ала всички парчета си бяха по местата. Ариста се нуждаеше единствено от време, за да усъвършенства уменията си. Ейдриън знаеше, че е Пазител на Наследника, и се бе доказал достоен. Сетне идваше и Наследникът — малко вероятен избор, определено, ала същевременно напълно подобаващ.

Да, всичко ще бъде наред, заключи той. Нещата винаги се оправят накрая. Поне така казваше Йолрик.

Йолрик бе най-мъдрият сред всички им, страстно вярващ в умението на света да се самопоправя. Най-големият страх на Есрахаддон при падането на Старата империя бе Йолрик да не застане на страната на Венлин. Фактът, че все още съществуваше наследник на стария император, доказваше, че Есрахаддоновият наставник не бе помогнал на патриарха. Есрахаддон се усмихна широко. Учителят му отдавна беше мъртъв. Бе древен, още когато Есра беше момче.

Магьосникът опъна крака и се опита да изчисти ума си. Нуждаеше се от почивка, ала от векове не можеше да го стори. На почивка се наслаждаваха само людете с чиста съвест. Неговите ръце бяха прекалено оцапани с невинна кръв. Твърде много хора бяха умрели, за да се провали точно сега.

Споменът за Йолрик бе отворил вратата към миналото. През прага надникнаха лица на отдавна мъртви: семейството му, приятелите, жената, която някога се бе надявал да вземе за своя съпруга. Този живот изглеждаше като сън, но може би сегашното му съществуване бе истинската мора, кошмар, в който бе пленен. Може би един ден щеше да се събуди и да се озове отново в двореца с Неврик, Джериш и обичната Елиня.

Дали някак е оцеляла в разрухата на града?

Щеше му се да вярва в това, без значение колко малко вероятно беше.

Ами ако е повярвала в това, което говореха за мен впоследствие? Дали се е омъжила за друг, чувствайки се предадена? Дали е умряла, мразейки ме?

Трябваше да спре да мисли така. Казаното на Ариста бе истина — направените жертви бяха маловажни в сравнение с целта. Трябваше да прости. Изправи се и пое към странноприемницата. Облак покри луната, затулвайки и малкото хвърляна от нея светлина. В този миг Есрахаддон почувства пронизваща болка в гърба си. Изревавайки, падна на колене. Извивайки се, почувства как робата прилепва към кожата му сред нарастваща влага.

Кървя.

— Вендериа — прошепна той. Моментално робата заблестя, осветявайки площада. В крайчеца на сиянието зърна мъж, обвит със сиво наметало. В първия миг си помисли, че това е Ройс. Имаше неговите безчувствени маниери и стойка, ала този мъж бе по-едър и по-як.

Есрахаддон промърмори някакво проклятие и четирите колони, подкрепящи навеса над мъжа, се пръснаха на трески. Тежкият покрив се срути, тъкмо когато мъжът пристъпваше напред. Силата на удара едва развя наметалото му.

С обляно от пот лице и пронизваща гърба му болка, Есрахаддон се замъчи да се изправи, за да посрещне нападателя си, безгрижно вървящ към него. Магьосникът се съсредоточи. Промърмори отново — прахта на площада се завихри в торнадо, втурнало се към фигурата. Обгърна мъжа и избухна в пламъци. Есрахаддон почувства горещината на пламъците върху лицето си. Огненият стълб окъпа площада в жълто сияние. Нападателят стоеше в средата му, обгърнат в синкави пламъци. Когато огънят затихна, продължи напред, недокоснат.

Достигайки магьосника, мъжът му хвърли любопитен поглед — както дете би изгледало странно насекомо, преди да го стъпче. Не каза нищо, но показа сребърен медальон, който носеше на врата си.

— Познато ли ти е това? — попита мъжът. — Говори се, че ти си го изработил. Страхувам се обаче, че наследникът вече няма да се нуждае от него.

Есрахаддон ахна.

— Само ако имаше ръце, щеше да го изтръгнеш от врата ми. И тогава щях да загазя, нали?

Звукът от срутването и пламъците бяха събудили неколцина от околните сгради. По прозорците наизникнаха свещи, врати се отвориха.

— Регентите ми заръчаха да ти предам, че вече не се нуждаят от услугите ти — мъжът в черното наметало се усмихна студено. Без да каже нищо повече, се обърна и потъна в лабиринта тъмни улички.

Есрахаддон бе объркан. Забитата в гърба му стрела не изглеждаше смъртоносна. Можеше да диша без проблем, значи не бе засегнала дробовете му, нито сърцето. Кървеше, но не обилно. Болката бе мъчителна, изгаряща, ала още усещаше краката си, беше сигурен, че може да ходи.

Защо ме остави жив? Защо би… отрова!

Магьосникът се съсредоточи и измърмори заклинание. То се провали. Заразмахва чукани, мъчейки се да изплете по-силна магия. И това не помогна. Усещаше как отровата се разпространява по гърба му. Без ръце беше безсилен. Който и да беше онзи с плаща, знаеше отлично какво прави.

Есрахаддон погледна към Градската палата. Не можеше да умре — не още.

* * *

Шумът откъм улицата привлече вниманието на Ариста. Все още стоеше облегната на вратата, когато откъм площада долетяха гласове и викове. Не бе ясно какво се е случило, ала думите „той умира“ сепнаха принцесата.

Откри малка тълпа, насъбрана на стълбите. Сред тях пулсираше странна светлина, сякаш къс от луната бе паднал насред площада. Приближавайки се, Ариста видя магьосника. Светлината бликаше от робата му, сияеща ярко, сетне отслабваща — в такт с бавното му, затруднено дишане. Бледата светлина открояваше локва кръв. Есрахаддон лежеше по гръб, лицето му беше призрачно бледо, почти светещо, устните — посинели. Край него бе захвърлена стрела. Отметнатите ръкави разкриваха чуканите му.

— Какво е станало? — настоя да узнае принцесата.

— Не знаем, Ваше Височество — отвърна някой от тълпата. — Той искаше да Ви види.

— Повикайте доктор Герънд — заповяда тя и коленичи край магьосника, нежно придърпвайки ръкавите му.

— Твърде късно — прошепна Есрахаддон, настойчиво вперил очи в нейните. — Не може да ми помогне… отрова… Ариста, слушай… не остава време.

Думите му долитаха бързо в накъсаните паузи. На лицето му имаше израз на отчаяние, примесено с решителност, подобно на удавник, търсещ опора.

— Поеми тежестта ми… намери…

Магьосникът се поколеба, очите му обходиха насъбралите се. Направи й знак да се доближи още.

Когато тя доближи ухо до устните му, той продължи.

— Открий наследника… отведи го със себе си… без наследника всичко пропада…

Есрахаддон се закашля и се замъчи да си поеме дъх.

— Открий Рога на Гилиндора… ще ти трябва наследника, за да го намериш… погребан е с Новрон в Персепликуис… — пое си нов дъх. — Бързо… на Зимния фестивал Ули Вермар свършва… — пореден дъх. — Те ще дойдат… без рога всички ще умрат.

Нов дъх.

— Сега само ти знаеш… само ти можеш да спасиш… патриархът… е същият…

Следващият дъх не се отрони, следващите думи не бяха произнесени. Пулсиращото сияние на робата затихна, оставяйки ги в пълен мрак.

* * *

Ариста гледаше как неприятният тебеширен дим от кичура руса коса се вие из стаята. В кабинета нямаше никакво течение, ала пушекът неотменно отиваше към северната стена, където изчезваше сред камъните.

Магията за намиране изискваше изгарянето на част от човека. Косата бе обичайният избор, макар отрязъци от нокти и дори кожа също вършеха работа. След смъртта на Есрахаддон бе поръчала да й донесат вещите на липсващия лидер на националистическата армия. Паркър бе изпратил чифт стари ботуши, разкъсана риза и вълнено наметало. Ботушите бяха безполезни, ала ризата и плащът съдържаха доста съкровища. Събра множество руси косми и парченца кожа, които насипа в кадифена кесия. Бе убедила себе си, че просто иска да види дали магията ще проработи. Когато започна заклинанието, нямаше намерение да действа. Сега не знаеше какво да прави.

За Есрахаддон наследникът значеше всичко. След бягството си от Гутария магьосникът бе посветил живота си на търсенето му дори убеждавайки Ариста да направи магия в Авемпарта, чрез която да открият самоличността на наследника и неговия телохранител. Пазителят моментално бе разпознала като Ейдриън, ала самият наследник никога не бе виждала преди. Русокосият образ бе просто лице — докато след Ратиборската битка не узна, че лицето принадлежи на Дигън Гаунт — водачът на националистите. Нямаше съмнение, че Новата империя бе отговорна за изчезването му. Цветът на дима показа, че той е жив и държан на няколко дни път северно оттук. Взираше се в стената, където димът изчезваше.

— Това е лудост — промърмори на себе си. Не мога да тръгна да търся наследника. Империята го е заловила и ще бъда убита моментално. Пък и съм нужна тук. Защо да ме е грижа за обсесиите на Есрахаддон?

Ако искаше, можеше да се самообяви за кралица на Ренидд и хората щяха да я приветстват. Можеше да владее кралство, по-голямо от Меленгар — и да бъде богата и обичана. Дълго след смъртта й песни и истории щяха да разнасят името й, а статуи и книги да увековечават образа й.

Погледна към спретнато сплатената роба в крайчеца на бюрото й. Беше донесена след погребението му. Всички негови вещи се свеждаха до това парче плат. Посвещавайки всичко на мисията си, бе умрял деветстотин години по-късно — без да я изпълни. Въпросът, каква точно беше тази мисия, продължаваше да я гризе. Лоялност към потомъка на император-хлапе отпреди хилядолетие не можеше да движи Есрахаддон с такъв фанатизъм. Пропускаше нещо.

„Ще дойдат.“

Какво означаваше това?

„Без рога всички ще умрат.“

Всички? Кои са тези всички? Не е възможно да е имал предвид абсолютно всички, нали? Може би просто е бълнувал. Случва се на умиране.

Спомни си очите му, бистри и фокусирани, втренчили се в нея като… Емъри.

„Не остава време. Вече всичко зависи от теб.“

„Сега само ти знаеш… само ти можеш да спасиш…“ Когато Есрахаддон бе произнесъл тези думи, не бе им отдала голямо значение, ала сега само те й бяха в главата. Не можеше да загърби факта, че с последния си дъх магьосникът бе споделил с нея тайните, носени хиляда години. Чувстваше, че той й е поверил скъпоценности с неизмерима стойност, ала без знанието му, те бяха само камъчета. Макар да не можеше да разтълкува словата му, невъзможно бе да игнорира нужното за вършене. Трябваше да напусне. Откриеше ли къде е Гаунт, щеше да уведоми Ейдриън и да остави останалото на него. В крайна сметка той беше пазителят — Гаунт беше негов проблем, не неин.

Принцесата прибра единствената си любима вещ — четка за коса с перлена дръжка — в торба. Надраска оставката си и я остави на бюрото. Посегна към вратата, сетне спря и се обърна. Да я вземе, изглеждаше подобаващо… почти необходимо. Прекоси кабинета и вдигна робата на магьосника. Тя увисна безжизнено в ръцете й. Никой не я беше чистил, ала кръв нямаше. И което бе по-странно, нямаше и дупка. Това я накара да се зачуди — дори и в смъртта си, той оставаше мистерия. Принцесата я нахлузи върху роклята си и установи, че й е тъкмо по мярка — макар Есра да бе почти фут по-висок от нея. Загърбвайки кабинета си, Ариста потъна в нощта.

Есенният въздух бе леден. Принцесата придърпа робата и вдигна качулката. Платът не приличаше на нищо, докосвало кожата й — лек, нежен, ала удивително топъл и удобен. Ухаеше приятно на салифан.

Замисли се дали да вземе кон. Никому нямаше да се свиди да й даде животно, но надали щеше да ходи тъй далече, пък и нямаше против да се разходи. Есрахаддон бе изтъкнал нуждата от бързане, ала би било глупаво да се втурва стремглаво към опасността. Ходенето изглеждаше подходящ начин да се изправи срещу мистериозното и непознатото. Щеше да й даде време да помисли. Предположи, че и Есра би избрал да пътува така. Просто изглеждаше подобаващо.

Напълни един мях на кладенеца и си взе храна. Фермерите, които негодуваха от храненето на войниците, винаги оставяха малко на стълбите на Градската палата. По-голямата част от храната принцесата раздаваше на бедните, което само доведе до появата на повече неща. Тя се запаси с няколко пити сирене, два самуна, ябълки, лук и репи. Не беше кой знае какво, ала щеше да свърши работа.

Нарами меха, намести раницата и се отправи към северната порта. Чуваше как стъпките й ехтят, сливайки се с останалите звуци в нощта. Колко опасно, дори глупаво, да напусне Медфорд, макар и в компанията на Ройс и Ейдриън. Само няколко седмици по-късно поемаше в мрака сама. Знаеше, че пътят й ще я отведе в имперска територия, ала се надяваше, че пътувайки сама не ще привлича внимание.

— Ваше Височество! — изненадано възкликна пазачът при появата й.

Тя се усмихна:

— Би ли отворил портата?

— Разбира се, милейди, но защо? Къде отивате?

— На разходка — отвърна тя.

Стражникът се вторачи невярващо.

— Убедена ли сте? Искам да кажа… — огледа се. — Сама ли сте?

Тя кимна:

— Уверявам те, че ще се оправя.

Пазачът се поколеба за миг, сетне отстъпи и изтегли огромното резе. Опирайки гръб в огромните дъбови врати, бавно отвори едната от тях.

— Бъдете внимателна, милейди. Някакъв странник се навърта наоколо.

— Странник?

— Няколко часа след залез се появи на вратата — беше с качулка. Видях, че не е намислил нещо читаво, така че не го пуснах да влезе. Вероятно е някъде навън и чака да отворя след изгрев. Бъдете внимателна.

— Благодаря ти, ала съм убедена, че ще се оправя — каза тя, промушвайки се край него. Вратата се затръшна зад гърба й.

Ариста пое по пътя, движейки се колкото се може по-тихо и по-бързо. Чувстваше се ободрена, въпреки очакващите я опасности. Напускането на Ратибор без сбогуване беше наложително. Щяха да настояват тя да определи приемника си и да остане за известно време, за да го напътства. Макар да не виждаше причина да бърза, притесняваше се, че прекалено дългото забавяне можеше да се окаже грешка. Пък и не искаше да рискува имперски шпионин да разкрие плана й, пращайки хора да я заловят.

Донякъде се чувстваше по-безопасно на пътя, отколкото в кабинета — бе уверена, че никой не знае къде е или къде отива. Тази мисъл бе приятна, като робата на Есрахаддон. В дните след смъртта му се притесняваше, че тя също може да е застрашена. Убиецът му бе избягал, оставяйки единствено необичайно малък арбалет в дъждовната бъчва на източния площад. Беше сигурна, че убиецът е изпратен от Новата империя, нагърбил се да елиминира надвиснала заплаха. Тя бе Есрахаддоновият чирак, помогнал за осуетяването на преврата в Меленгар, повел бунта в Ратибор. Със сигурност властващите искаха и нейната смърт.

Не след дълго забеляза проблясък недалеч от пътя — малък лагерен огън.

Недопуснатият през вратата? Възможно ли е той да е убиецът?

Не изпускаше огъня от очи, докато внимателно крачеше към него. Скоро между нея и светлината се издигна хълм и сиянието изчезна. След няколко часа вълнението й спадна и принцесата се запрозява. До разсъмване оставаха няколко часа. Ариста измъкна одеяло и си намери удобно местенце.

Така ли е нощувал всяка нощ Есрахаддон?

Никога не се бе чувствала тъй сама. В миналото Хилфред беше нейна неизменна сянка, ала две години по-рано бе напуснал. Най-много й липсваха Ройс и Ейдриън — крадец и бивш наемник. За тях тя беше само богат работодател, ала за нея те бяха най-близките й приятели. Представи си как Ройс потъва сред дърветата, за да огледа терена, както правеше при всяко лагеруване. Ейдриън й липсваше още по-силно. В ума й той се хилеше кривовато, приготвяйки отвратителната си яхния. Винаги я караше да се чувства в безопасност. Помнеше как я бе държал в Амбертън и след Ратиборската битка. Бе оплискана с вода, кал и кръвта на Емъри и ръцете му я бяха повдигнали. Никога не се бе чувствала тъй ужасно, нито нечия прегръдка бе била тъй утешаваща.

— Ще ми се да беше тук — прошепна тя.

Легнала по гръб, зарея поглед сред звездите, пръснати като прашец из безмерните небеса. Почувства се още по-самотна. Затвори очи и потъна в сън.

Глава 2

Празният замък

Дървеният знак над главата на Ейдриън изобразяваше бодливо стебло и избледнял цвят, олюлявайки се от утринния ветрец. Изискваше се доста въображение, за да бъде определено като роза. Оповестяваната от него таверна не правеше изключение от останалите сгради по улица Капризна спрямо излъчваната мизерия. Кривата улица бе празна. Само повдигнати от вятъра есенни листа се гонеха, а знакът ги гледаше и клатеше глава. Това бе единственото движение.

Тази липса на оживление изненада Ейдриън. По това време на годината Долният квартал на Медфорд обикновено жужеше от амбулантни търговци, предлагащи ябълки, сайдер, тикви и дървесина. Въздухът щеше да е напоен с дим. Коминочистачи щяха да крачат по покривите, сподиряни от удивени детски очи. Ала вместо това, вратите на повечето магазини бяха здраво залостени — за негова изненада дори и „Розата и бодилът“.

Връзвайки коня си, Ейдриън въздъхна. Бе пожертвал закуската в името на по-бързото придвижване и бе пътувал насам с мисълта за топла гозба. Не очакваше Медфорд да остане незасегнат от войната, но чак „Розата и бодилът“ да…

— Ейдриън!

Позна гласа още преди да се обърне към Гуен — прекрасната калианка, в небесносинята си рокля приличаща повече на занаятчийска съпруга, отколкото на мадам. Тя се втурна надолу по стълбите на публичния дом, една от малкото все още оживени сгради. Проститутките винаги пристигаха първи и си заминаваха последни. Ейдриън я прегърна, повдигайки дребното й тяло.

— Притеснявахме се за теб — рече тя. — Какво те забави толкова?

— И какво изобщо правиш тук? — викна Ройс, пристъпвайки бос на прага. Жилавият, строен крадец носеше само черни панталони и широка непристегната туника.

— Ариста ме изпрати да се уверя, че си пристигнал и си успял да убедиш Олрик да прати армията на юг.

— Доста време ти отне. Върнах се преди седмици.

Ейдриън сви рамене:

— Силите на Олрик обсадиха Колнора малко след пристигането ми. Отне ми известно време да се измъкна.

— Е, как се…

— Ройс, не трябва ли да оставим Ейдриън да почине и да се нахрани? — прекъсна го Гуен. — Не си закусвал, нали? Изчакай само да се заметна и ще накарам Диксън да напали пещта.

— Откога е затворена таверната? — попита Ейдриън, докато Гуен влизаше вътре.

Ройс повдигна вежда и поклати глава.

— Не е затворена. Просто няма много клиенти, така че отваря по обед.

— Това прилича на призрачен град.

— Мнозина напуснаха, очаквайки предстояща инвазия — обясни Ройс. — А повечето останали бяха призовани в армията.

Гуен отново се появи, обгърнала раменете си с шал, и ги поведе към „Розата и бодилът“. Ейдриън зърна движение в сенките. Сред купища боклуци спяха свити фигури. За разлика от Ройс, който лесно минаваше за човек, тези парцаливи създания се отличаваха със заострените уши, изпъкналите скули и бадемовите очи, характерни за елфите.

— Войската не ги искаше — отбеляза Ройс, виждайки партньора си да се взира. — Никой не ги иска.

Диксън, барман и управител, сваляше столовете от масите, когато Гуен отключи вратата. Едър и як мъж, той бе загубил десницата си няколко години по-рано в Медфордската битка.

— Ейдриън! — прогърмя гласът му. Боецът инстинктивно протегна лявата си ръка, за да се здрависа. — Как си, хлапе? Даде им да разберат в Ратибор, а? Къде се губиш?

— Останах да измета — отвърна попитаният със смигване и усмивка.

— Дени появи ли се? — попита Гуен, промъквайки се край Диксън и започвайки да рови в чекмеджето зад бара.

— Не, само аз съм тука. Що да си правя труда? Закусвали ли сте? Мога да спретна нещо.

— Бихме желали — рече му Гуен. — И нека е повечко.

Диксън въздъхна:

— Ако продължаваш да ги храниш, няма да спрат да се навъртат наоколо.

Тя не обърна внимание на коментара:

— Хари донесе ли бирата снощи?

— Мда.

— Три бъчонки, нали?

Докато Гуен разговаряше с Диксън, Ройс я прегърна през кръста и я притисна нежно. Не бе тайна, че я обича, ала никога не бе държал дори ръката й пред хора. Ейдриън забеляза, че приятелят му изглежда различно. Отне му секунда да открие какво поражда това впечатление — Ройс се усмихваше.

Когато Гуен последва Диксън в килера, за да обсъдят инвентара, Ройс и Ейдриън се заеха да свалят останалите столове. През годините Ейдриън вероятно бе седял във всеки един от тях и бе пил от всяка дървена чаша и халба, висящи зад бара. За повече от десетилетие „Розата и бодилът“ беше негов дом — странно усещане бе просто да се отбива.

— Реши ли какво ще правиш? — попита Ройс.

— Ще открия наследника.

Ройс спря, държейки стол на инчове над пода.

— Да не си си ударил главата по време на Ратиборската битка? Наследникът е мъртъв, забрави ли?

— Оказа се, че не е. Нещо повече — зная кой е.

— Но свещеникът ни каза, че наследникът бил убит от серети преди четиридесет години — оспори Ройс.

— Да.

— Пропускам ли нещо?

— Близнаци — рече боецът. — Едното дете е било убито, ала акушерката е спасила другото.

— И кой е наследникът?

— Дигън Гаунт.

Очите на Ройс се разшириха, саркастична усмивка изгря на лицето му.

— Водачът на националистите, посветил се на разрушаването на Новата империя, е наследникът, призван да я владее? Колко иронично е това? И също така доста злополучно за теб, като се има предвид залавянето му от имперковците.

Ейдриън кимна.

— Оказа се, че Есрахаддон му помагал да спечели всички онези победи в Ренидд.

— Есрахаддон? Откъде знаеш?

— Попаднах на него в лагера на Гаунт в нощта преди битката. Изглежда магьосникът възнамеряваше силом да постави Дигън на трона.

Приключиха със столовете и се разположиха на маса край прозорците. Навън самотна продавачка на ябълки прекара количката си, вероятно поела към Площада на благородниците.

— Надявам се не приемаш сериозно Есрахаддоновите твърдения, че Гаунт е наследникът. Никога не можеш да бъдеш сигурен какво точно е намислил — рече Ройс.

— Не… ами да, той потвърди, че наследникът е жив, но за самоличността му узнах от сестрата на Гаунт.

— А как точно планираш да го откриеш? Някой от двамата каза ли ти къде е?

— Не. Убеден съм, че Есрахаддон знае — или има доста добра приблизителна представа, но няма да ми каже. А и не съм го виждал след битката. Обяви, че скоро щял да има нужда от нас за някаква мисия. Сигурно ще иска да спасим Гаунт. Не се е навъртал наоколо, нали?

Ройс поклати глава.

— Щастлив съм да кажа, че не съм го виждал. Затова ли си тук?

— Не точно. Сигурен съм, че може да ме намери навсякъде. Нали ни откри в Колнора, когато му трябвахме за Далгрен. Тръгнал съм да посетя Майрън. Ако някой знае за историята на наследника, то той е точният човек. Бе ми дадено и писмо за Олрик.

— Писмо?

— Докато бях заседнал в Колнора, старите ти дружки ми помогнаха да се измъкна.

— Диамантът?

Ейдриън кимна:

— Една нощ Прайс уреди бягството ми в замяна на доставката на писмото. Предпочиташе да рискува моята кожа, вместо тази на някое от момчетата си.

— Какво пише? От кого е?

Ейдриън сви рамене:

— Как бих могъл да знам?

— Не си го прочел? — невярващо попита Ройс.

— Не, беше за Олрик.

— Още ли е у теб?

Боецът поклати глава.

— Предадох го в замъка на път за насам.

Ройс зарови лице в шепи.

— Понякога просто… — поклати глава. — Невероятно.

— Какво има? — попита присъединяващата се към тях Гуен.

— Ейдриън е идиот — обяви Ройс. Още не бе вдигнал глава и гласът му долетя приглушен.

— Убедена съм, че не е така.

— Благодаря ти, Гуен. Виждаш ли? Поне тя ме оценява.

— Разкажи ми за Ратибор, Ейдриън. Ройс ми разказа за бунта. Какво стана? — запита с развълнувана усмивка тя.

— Убиха Емъри. Знаеш ли кой беше той?

Гуен кимна.

— Както и мнозина други, ала завзехме града.

— Ами Ариста?

— Оцеля в сражението, ала сетне й беше много тежко. Тя стана нещо като тамошна героиня. Поставиха я начело на цялото кралство.

— Принцесата е забележителна жена — отбеляза Гуен. — Не мислиш ли, Ейдриън?

Преди боецът да е съумял да отговори, откъм кухнята долетя гръмък трясък.

— Извинете ме, ще помогна на Диксън — тя понечи да се изправи, ала Ройс вече беше на крака.

— Седни — рече той, целувайки я по челото. — Аз ще му помогна. Вие си поговорете.

Гуен изглеждаше изненадана, ала му благодари.

Ройс се стрелна, провиквайки се в необичайно добродушен тон:

— Диксън? Какво се бавиш толкова? Все още ти е останала една ръка, нали така?

Гуен и Ейдриън се изсмяха, и двамата изглеждайки изненадани.

— Какво ново? — попита Ейдриън.

— Няма много за разправяне. Миналата седмица Албърт се появи с мисия от благородник, целяща поставянето на обеците на омъжена жена в спалнята на свещеник, ала Ройс отказа.

— Наистина? Той обожава задачите с лъжливи улики. Свещеник? Та това са си лесни пари.

Тя сви рамене:

— Откакто ти се отказа, той…

Ехтящият отвън тропот на подкови рязко затихна пред вратата. Миг по-късно накуцвайки влезе мъж, облечен като кралски вестоносец. Застана на прага и се огледа объркано.

— Мога ли да ви помогна? — запита Гуен, изправяйки се.

— Имам съобщение от Негово Величество за кралските защитници. Бе ми казано, че ще ги намеря тук.

— Ще го взема — рече Гуен, пристъпвайки напред.

Пратеникът се вцепени и поклати глава.

— Предназначено е само за кралските защитници.

Гуен спря. Ейдриън забеляза отегченото й изражение.

— Трябва да си нов — изправяйки се, Ейдриън протегна ръка към вестоносеца. — Аз съм Ейдриън Блекуотър.

Пратеникът кимна и измъкна запечатан свитък от торбата си. Подаде го и излезе. Ейдриън седна и разчупи восъчния печат със сокол.

— Задача, нали? — изражението на Гуен се помрачи, тя заби поглед в пода.

— Олрик просто иска да ни види — каза боецът. Тя повдигна глава. В очите й Ейдриън видя объркана смесица от емоции, които не можа да разгадае. — Гуен, какво има? — настоя той.

Най-сетне тя отговори, почти шептейки.

— Ройс ми направи предложение.

Ейдриън седна.

— Наистина?

Тя кимна и бързо додаде:

— След като ти се отказа от Ририя, предполагам и той също ще го стори.

— Това е… чудесно! — Ейдриън скочи на крака и я прегърна. — Поздравления! Той дори не спомена! Крайно време беше да се престраши. Аз самият бих поискал ръката ти още преди години, само дето знаех, че ако го сторя, на следното утро щях да съм мъртъв.

— Когато той ми каза, почувствах, че… сякаш желание, което не се бях осмелявала дори да формулирам, се сбъдва. Тъй много проблеми разрешени, тъй много болка утешена. Откровено казано, не смятах, че някога ще го стори.

Ейдриън кимна.

— Защото той не само е идиот, но и слепец.

— Не. Искам да кажа… ами, той си е Ройс.

— Не казах ли точно това? Обаче да, не е от сключващите бракове, нали? Определено си му повлияла неимоверно.

— Ти също — каза тя, вземайки ръката му. — Понякога го чувам да казва неща, които зная, че са дошли от теб. Неща като отговорност и съжаление — думи, които никога преди не са били част от речника му. Чудя се дали изобщо знае къде ги е научил. Когато за пръв път ви срещнах, той беше така затворен.

Ейдриън кимна.

— Има затруднения с доверието.

— Но се учи. Животът му е бил толкова труден. Изоставен и предаден от онези, които е трябвало да го обичат. Той не говори за това, поне с мен. Ала зная.

Ейдриън поклати глава.

— С мен също. Понякога споменава нещо, но по принцип отбягва да говори за миналото си. Смятам, че се опитва да забрави.

— Построил е много укрепления, ала всяка година като че поредните стени се срутват. Той дори събра смелостта да ми каже, че е отчасти елф. Крепостта се стопява, виждам го да наднича отвътре. Иска да бъде свободен. Това е следващата стъпка — и аз съм много горда с него.

— Кога ще е сватбата?

— Смятахме да е до няколко седмици в манастира. Но сега ще трябва да отложим, нали?

— Защо казваш това? Олрик просто иска да ни види. Това не означава…

— Трябвате му за мисия — прекъсна го Гуен.

— Не. Може да му трябваме, но вече се отказахме. Аз си имам други неща за вършене, а Ройс… Ройс има нужда да започне нов живот — с теб.

— Ще отидеш. Трябва да вземеш и Ройс със себе си — гласът й бе пълен с тъга и намек за съжаление — твърде неприсъщи и за нея емоции.

Ейдриън се усмихна:

— Не мога да измисля нещо, с което Олрик би могъл да ме убеди, но ако все пак го стори, ще се заема с мисията сам — като сватбен подарък. Не е нужно дори да казваме на Ройс за пратеника.

— Не! — избухна тя. — Той трябва да отиде. Ако не го стори, ще умреш.

Първата реакция на Ейдриън бе да се изсмее, ала тази мисъл се стопи при вида на лицето й.

— Не съм тъй лесен за убиване — смигна.

— От Калис съм, Ейдриън, зная какво говоря — очите й се насочиха към прозореца, ала погледът й не беше фокусиран, сякаш гледаше към някакво друго място. — Не мога да бъда отговорна за смъртта ти. Животът, който бихме водили след това… — тя поклати глава. — Не, той трябва да дойде с теб — повтори твърдо Гуен.

Ейдриън не беше убеден, ала знаеше, че няма смисъл да упорства. Гуен не беше от спорещите. Повечето познати му жени предизвикваха дълги дискусии и дори се наслаждаваха на споровете, ала не и Гуен. Мисълта й се отличаваше с яснота, говореща, че тя вече е достигнала до неизбежното заключение и просто любезно изчаква събеседника си да се присъедини към нея. По някакъв свой си начин доста приличаше на Ройс — с изключение на любезното изчакване.

— Докато вас ви няма, ще имам времето да подготвя първокласна сватба — рече тя с напрегнат глас, премигвайки често. — Доста време ще ми е нужно да преценя какъв цвят рокля трябва да носи една бивша проститутка.

— Знаеш ли, Гуен? — заговори Ейдриън, поемайки ръката й в своята. — Познавам много жени, ала само от две се възхищавам. Ройс е късметлия.

— Ройс стои на ръба — отвърна замислено тя. — Видял е прекалено много жестокост и предателство. Не е познавал милост — стисна ръката му. — Ти трябва да сториш това, Ейдриън. Ти трябва да си този, който ще го научи на милост. Направиш ли го, той ще бъде спасен.

* * *

Ройс и Ейдриън влязоха в градината на замъка Есендън — там, където някога принцеса Ариста щеше да бъде изгорена на клада. Само леко издигната земя — мястото, където бяха стояли стълбът и дървата — напомняше за това. Беше преди три години, тогава времето също бе започнало да застудява. Смъртта на Амрат Есендън беше съвсем скорошна, а Новата империя — империалистическа мечта.

Стражниците пред портата кимнаха и им се усмихнаха.

— Мразя това — промърмори Ройс.

— Кое?

— Дори не се опитаха да ни спрат, а усмивките им бяха неподправени. Вече ни познават. Преди Олрик имаше благоприличието да ни вика дискретно и да ни приема тайно. Сега униформени войници тропат на вратата посред бял ден, махайки и обявявайки: „Здравейте, носим ви задача.“

— Той не помаха.

— След време и това ще стане — ще маха и ще се хилоти. Някой ден Джереми ще черпи войнишките си другарчета в „Розата и бодилът“. Всички ще са там, целия взвод стражници, хилейки се, тупайки се по раменете, карайки ни да пеем „Калид Портмор“ с тях — „И още веднъж, сега възторжено!“… В даден момент някой особено потен вол ще ме прегърне и ще каже каква чест е за него да бъде сред нас.

— Джереми?

— Какво? Така се казва.

— Знаеш името на стражника?

Ройс се намръщи.

— Виждаш ли? Да, зная името му, а те знаят нашите. Направо да започнем да носим униформи и да се преместим в старата стая на Ариста!

Покачиха се по каменните стълби към главния вход, където войник бързо им отвори вратата, покланяйки се леко и поздравявайки ги формално.

— Здрасти, Дигби — махна му Ейдриън. — Съжалявам — додаде, виждайки Ройс да се мръщи.

— Хубаво е, че и двамата се оттеглихме. Не е случайно, че не съществуват прословути живи крадци.

Токовете на Ейдриън кънтяха по полирания под. Ройс се придвижваше безшумно. Прекосиха западната галерия покрай изложените брони и балната зала. Замъкът изглеждаше пуст, като останалата част от града. Приближавайки приемната, Ейдриън зърна Моувин Пикъринг да върви към тях. Младият благородник изглеждаше поотслабнал от последната им среща. Лицето му беше изпито, под очите му имаше сенки, ала косата му си бе останала същата бъркотевина.

— Крайно време беше — поздрави ги Моувин. — Олрик току-що ме прати да ви потърся.

Две години бяха изминали от смъртта на брат му Фанън, а Моувин все още носеше траур. Само познавалите го преди турнира в Далгрен можеха да видят колко се е променил. Тогава страж Луис Гай и група серети бяха нападнали Ейдриън, а Моувин и Фанън се бяха притекли на помощ. Братята се сражаваха майсторски, както подобава на Пикърингови. Ала Моувин не бе съумял да спаси брат си. Преди този ден Моувин Пикъринг бе весел, шумен и жизнерадостен. С неизменна усмивка на лице, гледаше към света с кикот и смигване. Сега стоеше с приведени рамене и сведена брадичка.

— Носиш го отново? — Ейдриън посочи към меча на Моувин.

— Настояха.

— А използва ли го?

Моувин заби поглед в краката си.

— Татко казва, че няма значение. Наложи ли се, той е убеден, че няма да се поколебая.

— А ти какво мислиш?

— Опитвам се да не го правя — Моувин отвори вратите към залата с широк размах. Преведе ги покрай чиновника и стражниците в приемната зала. Високи прозорци позволяваха и на сутрешната светлина да влезе, излегнала се върху паркета. Гоблените все още стояха струпани край стените, очакващи по-добри дни. На тяхно място висяха карти с червени линии и сочещи на юг сини стрелки.

Сам, Олрик крачеше край прозорците, свел коронованата си глава, с влачеща се подире му мантия — като крал, помисли си Ейдриън. Олрик вдигна глава при влизането им, повдигайки кралската диадема с палец.

— Защо се забавихте толкова?

— Закусвахме, Ваше Величество — отвърна Ройс.

— Заку… Няма значение — кралят подаде свитък. — Казаха ми, че си доставил това писмо до замъка тази сутрин?

— Не аз — рече Ройс. Свитъкът се оказа от два пергамента, които той зачете.

— Аз бях — призна Ейдриън. — Току-що се връщам от Ратибор. Сестра Ви държи нещата под контрол, Ваше Величество.

Олрик се намръщи.

— Кой изпрати това?

— Не съм сигурен — отвърна Ейдриън. — Получих го от мъж на име Прайс в Колнора.

Ройс приключи с четенето и вдигна глава.

— Смятам, че сте на път да загубите войната — рече, без да си прави труда да добави и очакваното Ваше Величество.

— Не говори глупости. Това е фалшификат. Вероятно Ектън стои зад него. Обича да гледа как се излагам. Дори и да е автентично, представлява само нечий опит да изстиска малко златце от Новата империя.

— Не мисля така — Ройс подаде писмото на Ейдриън.

Крал Олрик,

Открих това в куриер, пътуващ от Калис към Акуеста. Търсачи са го засекли в Олбърн, ала той очевидно не си е поплювал. Трима Диаманти са мъртви. Спипали са го кофаджии и открили това писмо, предназначено за регентите. Бижуто смяташе, че бихте желали да знаете.

Уважаеми Регенти,

Падането на Ратибор бе неочаквано и злочесто, ала, както знаете, далеч не фатално. До този момент залових Дигън Гаунт и елиминирах магьосника Есрахаддон. Това приключва две трети от договора ни, ала най-доброто тепърва предстои.

„Изумрудената буря“ е на котва в пристанището на Акуеста, готова да отплава. Когато получите това съобщение, оставете възнаграждението на борда, заедно със запечатаните напътствия, оставени от мен. Веднъж натоварен, корабът ще отплува, военното щастие ще се усмихне другиму, и победата ви ще бъде осигурена. След елиминирането на националистите, Меленгар е ваш.

Макар аз да разполагам с неограничено време, то вие трябва да побързате, за да не би пламъкът, наричан от вас Нова империя, да бъде угасен.

Мерик Мариус

— Мерик? — промърмори Ейдриън, поглеждайки към Ройс. — Това…?

Ройс кимна.

— Познавате ли този Мариус? — попита Олрик.

Ройс кимна отново:

— Поради което зная, че сте закъсали.

— А знаете ли кой е изпратил това?

— Космос ДеЛур.

— Той не е ли заможен колнорски търговец?

— И по съвместителство глава на гилдията крадци, известна като Черният диамант.

Олрик поспря, за да обмисли чутото дотук, сетне отново закрачи.

— Защо му е да праща това?

— Диамантът иска имперковците да се махнат от Колнора. След като Гаунт го няма, Космос е решил, че тази информация може да ви бъде от полза.

Кралят замислено поглади брада.

— Кой е този Мерик? Откъде го познавате?

— Бяхме приятели с него, докато бях част от Диаманта.

— Отлично. Намери го и го попитай за какво е всичко това.

Ройс поклати глава:

— Нямам никаква представа къде е Мерик. Освен това вече не се разбираме особено. Нищо няма да ми каже.

Олрик въздъхна.

— Не ме интересува дали се спогаждате. Открий го, изгладете недоразуменията, след това ми донеси информацията, от която се нуждая.

Ройс не каза нищо и Ейдриън колебливо заговори:

— Мерик изпрати Ройс в Манзант, след като Ройс погрешка бе убил любимата му.

Олрик застина и се вторачи:

— Затворът Манзант? Но от него никой не е избягал.

— Това беше идеята. Щастлив бях да го разочаровам — рече Ройс.

— Сега Ройс и Мерик имат негласно споразумение да не застават на пътя си.

— Тогава как да разбера дали този Мерик просто се надува или в действителност има заплаха за Меленгар?

— Мерик не се надува. Ако казва, че може да наклони везните в полза на Новата империя, значи е по силите му Препоръчвам Ви да се отнесете сериозно към това — Ройс се замисли за миг. — На Ваше място бих изпратил човек да занесе това съобщение, да отплува на борда на кораба и да види къде ще отиде.

— Отлично. Сторете го и ме уведомете за наученото.

Ройс поклати глава:

— Вече се отказахме. Само преди седмица бях тук и обясних как…

— Не говори глупости! Каза да се отнеса сериозно към тази заплаха, ето защо се нуждая от най-добрите си хора — вас двамата.

— Изберете друг — твърдо каза Ройс.

— Добре, колко искаш? Този път е земя, нали? Хубаво. Барон Милбъро от Три брода бе убит в битка преди няколко седмици. Няма синове, така че ще ти дам земите му. Земя, титла — всичко.

— Не искам земя. Не искам нищо. Оттеглих се.

— Велики Мар, човече! — изкрещя Олрик. — Бъдещето на кралството може да зависи от това. Аз съм кралят и…

Ейдриън се намеси:

— Аз ще го направя.

— Какво? — запитаха едновременно Ройс и Моувин.

— Казах, че аз ще отида.

* * *

— Не можеш да се заемеш с тази работа — каза му Ройс, докато двамата вървяха обратно към таверната.

— Трябва. Ако Есрахаддон е мъртъв, Мерик е единственият ми шанс да намеря Гаунт. Смяташ ли, че действително би могъл да го стори?

— Мерик не би излъгал клиент.

— Но Есрахаддон беше магьосник. Оцелял е хиляда години — не мога да си представя обикновен убиец да го срази.

— Мерик не е обикновен.

В момента двамата прекосяваха Площада на благородниците. Дори и камбаните на Мареската катедрала бяха затихнали. Ейдриън въздъхна:

— Значи сам трябва да намеря наследника. Ако следвам възнаграждението до Мерик, половината път ще е изминат.

— Ейдриън — Ройс постави ръка на рамото на приятеля си, спирайки. — Не си подготвен за това. Не познаваш Мерик. Помисли за минутка. Ако той е могъл да убие магьосник — такъв, който е в състояние да създава огнени стълбове даже без ръце, какви са твоите шансове? Ти си добър — не, великолепен боец, най-добрият, когото някога съм виждал, ала Мерик е гений и е безскрупулен. Тръгнеш ли подире му, той ще узнае и ще те убие.

Намираха се пред старата шапкарница на Лестър Фърл, където Майрън някога бе работил. Табелата с изрисувана шапка все още висеше отпред, ала магазинът беше празен.

— Няма да те карам да идваш. Зная, че се жениш за Гуен. Впрочем, поздравления за което. Крайно време е, бих добавил. Това не е твой проблем, а мой. За него съм роден, за него баща ми ме обучи. Да защитавам Гаунт и да намеря начин да го поставя на имперския трон — това е моята орис.

Ройс подбели очи.

— Зная, че ти не вярваш в това, ала аз вярвам.

— Гаунт може би вече да е мъртъв. Ако Мерик е убил Есрахаддон, би могъл да е прерязал гърлото и на Гаунт.

— И все пак, трябва да ида. Дори и ти вече би трябвало да осъзнаваш това.

* * *

В „Розата и бодилът“ Гуен ги чакаше с нетърпеливи очи. Стоеше на прага, кръстосала ръце, притиснала шала си. Есенният вятър развяваше роклята и косите й. Зад нея клиенти разговаряха шумно.

— Всичко е наред — успокои я Ейдриън, докато двамата се приближаваха към нея. — Аз се заемам с мисията, но Ройс остава. С малко късмет ще се върна за…

— Иди с него — твърдо каза Гуен на Ройс.

— Не, Гуен — каза Ейдриън, — не е нищо, ко…

— Трябва да идеш с него.

— Какво не е наред? — попита Ройс. — Мислех, че ще сключваме брак. Не искаш ли?

Гуен затвори очи, разтърсена. Ръцете й се свиха в юмруци, тялото й се стегна.

— Трябва да отидеш. Ейдриън ще бъде убит, ако не го сториш — и тогава ти… ти…

Ройс я прегърна, а тя започна да плаче.

— Трябва да отидеш с него — рече Гуен, гласът й приглушен от рамото му. — Нищо няма да бъде същото, ако не го сториш. Не мога да се омъжа за теб — няма да се омъжа за теб — ако не го сториш. Кажи ми, че ще отидеш, моля те, Ройс, моля те…

Ройс хвърли объркан поглед към Ейдриън и прошепна:

— Добре.

* * *

— Направих го за теб — рече Гуен, подавайки на Ройс сгънато плетиво. Намираха се в нейната стая на най-горния етаж в публичния дом, където Ройс тъкмо бе приключил с багажа.

— Шал?

Гуен се усмихна:

— След като ще се омъжвам, помислих си, че трябва да започна да плета. Чувам, че това правят благопристойните жени за съпрузите си.

Ройс започна да се смее, ала виждайки изражението й, спря.

— За теб това е важно, нали? Осъзнаваш ли, че винаги си била по-добра от всички онези търговски дами. Наличието на съпруг не ги прави специални.

— Не е това. Просто… зная, че си имал сурово детство. Аз също. Искам нещо по-добро за децата ни. Искам техният живот — нашият дом — да бъде съвършен, поне колкото е възможно за двойка като нас.

— Не знам. Познавам десетки благородници, които са имали идеално детство, а са се превърнали в ужасии. Ти, от друга страна, си най-добрият човек, когото съм срещал.

Тя му се усмихна.

— Това е мило, но силно се съмнявам, че би одобрил дъщеря ни да работи тук. И наистина ли би искал синът ти да отрасне като теб? Можем да ги отгледаме правилно. Само защото ще отраснат в нормален дом, не означава, че ще се превърнат в ужасии. Ти ще бъдеш твърд, а аз ще бъда любяща. Ще пляскаш малкия Елиас, когато не показва нужното уважение, а аз ще целувам сълзите му и ще му давам бисквити.

— Елиас? Вече си избрала име за сина ни?

— Или предпочиташ Стърлинг? Не мога да избера между двете. Ала името на момичето не подлежи на обсъждане: Мерседес. Винаги съм харесвала това име… Ще продам този дом и всичко останало. Заедно с парите, които ми даваше да съхранявам, никога няма да ни липсва нищо. Ще водим щастлив, мирен, семпъл живот — ако искаш да живееш така? Искаш ли?

Той се вгледа в очите й.

— Гуен, стига да съм с теб, не ме интересува къде сме или какво правим.

— Значи решено — Гуен се усмихна, очите й просияха. — Винаги съм си мечтала за това… нас двамата, сгушени в малка къщурка, отглеждайки семейство.

— Ти ни изкара катерици.

— Да, точно така! Катериче семейство, свито в уютното си гнезденце в някой ствол, където тревогите на света ни отминават — долната й устна потрепери.

Ройс силно я притисна към себе си. Тя зарови лице в рамото му. Погали я по главата, плъзгайки пръсти по косата й. Колкото и да бе силна и храбра, крехкостта й винаги го бе удивлявала. Никога не бе срещал жена като нея. Смяташе да каже на Ейдриън, че си е променил мнението.

— Гуен…

— Даже не си го и помисляй — рече тя. — Докато не си приключил със стария живот, не можем да построим нов. Ейдриън се нуждае от теб, няма да позволя смъртта му да тежи на моята съвест.

— Никога не бих те обвинил.

— Не бих могла да понеса да ме мразиш, Ройс. По-скоро бих умряла, отколкото да понеса това. Обещай, че ще отидеш. Обещай, че ще се грижиш за Ейдриън. Обещай, че няма да се отчаеш и че ще оправиш нещата.

Крадецът отпусна глава, полагайки я върху нейната. Със стегнати гърди вдъхваше познатия аромат на косата й.

— Добре, но трябва да се съгласиш да идеш в абатството, ако нещата отново се влошат.

— Ще го сторя — рече тя. Ръцете й се обвиха още по-силно около него. — Толкова ме е страх — прошепна.

Ройс каза изненадано:

— Винаги си казвала, че не се страхуваш, когато потеглям на мисии.

Тя го погледна с насълзени очи и виновно изражение.

— Излъгах.

Глава 3

Пратеникът

Ейдриън стоеше в преддверието, изчаквайки си реда, за да предаде съобщението. Чиновникът беше нисък дебеланко с плешиво теме, лекьосани пръсти, затъкнал по едно резервно перо над всяко ухо. Седеше зад масивно бюро, драскаше из разни свитъци и си мърмореше нещо, без да се притеснява от струпващите се хора.

Ейдриън и Ройс бяха пристигнали в Акуеста. Ейдриън бе предложил да занесе посланието, докато партньорът му изчаква с подготвени коне. Макар Ейдриън да бе изпълнявал задачи за множество благородници, малцина го познаваха. Ририя винаги разчиташе на анонимността, използвайки посредници като виконт Албърт Уинслоу, грижещи се за дискретността. Съмняваше се, че Салдур щеше да го разпознае, ала с Луис Гай нещата стояха различно. Затова той бе запомнил най-краткия изход от двореца, също така преброявайки колцина пазачи, които стояха между него и свободата.

Седалището на Новата империя бе изключително натоварено. Наоколо притичваха служители, циркулиращи през многобройните врати. Тичаха или крачеха бързо в зависимост от ранга си. Някои го поглеждаха, но само за кратко. От опит знаеше, че интересът към останалите е обратнопропорционален на статуса. Някой висш сановник дори не би го погледнал, прислужникът отправяше дълъг поглед, а млад паж се взираше за почти минута. Макар Ейдриън да беше незабележим за висшестоящите, започваше да се чувства неудобно.

Това отнема прекалено много време.

Двамата куриери, чийто ред бе дошъл, бързо оставиха торбите си и напуснаха. След тях стоеше търговец, дошъл да подаде оплакване. Това отне известно време, тъй като чиновникът му зададе многобройни въпроси, прилежно записвайки всеки отговор.

Дойде ред на простоватата млада жена пред Ейдриън.

— Кажете на камерхера, че искам аудиенция — рече тя, пристъпвайки напред. Не носеше грим. Косата й беше оплетена в мрежа, която не спомагаше особено за вида й. Роклята й допринасяше за крушовидната фигура.

— Поради среща с регентите, безпокоенето му е невъзможно, Ваше Благородие.

Думите бяха почтителни, ала не и тонът, който определено беше саркастичен. Жената или не забеляза, или избра да не обръща внимание.

— Отбягва ме повече от седмица — обвинително рече жената. — Нещо трябва да бъде направено. Трябва ми материал за новата рокля на императрицата.

— Записките ми индикират съвсем скорошното отделяне на значителна сума с идентична цел. Водената от нас война дава предимство на други пера от бюджета.

— Това беше за подготовката на балкона. Тя не може да го облече. Говоря за ежедневна рокля.

— Но разходите бяха прекалено големи. Не желаете отнемането на храна от устата на войниците, само за да бъде императрицата удостоена с нов тоалет, нали?

— Нов? Та тя има само две парцаливи рокли!

— Което я прави превъзхождаща спрямо мнозина от нейните поданици.

— Империята похарчи цяло състояние за преустройването на двореца! Със сигурност икономиката ще понесе покупката на парче плат. Не е нужно да е коприна. И лен ще свърши работа. Ще накарам кроячката…

— Имам пълно доверие в преценката на камерхера да предостави рокля, ако преценката му отмереше нуждата на императрицата от такава. Липсата на идентични действия от негова страна категоризира нуждата като несъстоятелна. А сега, Амилия — нагло рече той, — ако не възразяваш, имам работа.

Раменете на жената пораженчески се отпуснаха.

Зад тях се разнесоха стъпки и самодоволната физиономия на шишкото изчезна. Ейдриън се обърна и видя момичето, което някога бе познавал под името Тракия, да се приближава, придружавана от въоръжен пазач. Дрехата й бе износена, точно както Амилия бе казала, ала младата жена стоеше гордо изправена и невъзмутима. Направи знак на телохранителя си да изчака, сетне се изправи пред чиновника.

— Лейди Амилия е упълномощена от мен. Направи казаното от нея — рече Тракия.

Чиновникът изглеждаше объркан. Очичките му нервно скачаха между двете.

Тракия продължи:

— Убедена съм, че не би пренебрегнал заповед от своята императрица, нали?

Писарят снижи глас, ала раздразнението му още личеше, когато се обърна към Амилия.

— Ако смяташ, че ще коленича пред дресираното ти куче, лъжеш се. Тя е луда. Не съм невеж като кухненската прислуга, нито ще позволя някакви си отрепки от простолюдието да си играят с мен. Изчезвайте и двете. Тази сутрин не разполагам с време за глупости.

Амилия открито се сви, ала Тракия не трепна.

— Кажи ми, пъдпъдък такъв, дали стражниците споделят мнението ти? — тя погледна към войника. — Ако го повикам и те обвиня в… да видим… предателство… и тогава… нека помисля… му заповядам да те съсече на място, какво смяташ ще стори той?

Чиновникът се вгледа подозрително в Тракия, като че се опитваше да надникне изпод маска.

— Не би се осмелила — рече той, отново местейки поглед между двете.

— И защо не? — отвърна Тракия. — Сам каза, че съм луда. Никой не знае какво и защо правя. Отсега нататък ще се отнасяш към лейди Амилия с нужното уважение, а заповедите й ще изпълняваш моментално. Разбра ли?

Чиновникът кимна бавно.

Обръщайки се, Тракия зърна Ейдриън и застина, като че се бе ударила в невидима стена. Очите й се впериха в неговите, тя се олюля.

Амилия протегна ръка да я задържи.

— Какво има, Модина?

Тракия не каза нищо. Продължи да се взира в него — очите й изпълващи се със сълзи, устните й потрепващи.

Вратата към главния кабинет се отвори.

— И думица повече не ща да чувам! — прогърмя Етелред, докато той, Салдур и Арчибалд Белънтайн пристъпиха в преддверието. Ейдриън погледна към прозореца на залата, преценявайки колко крачки ще му отнеме да го достигне.

Старият духовник погледна към Тракия.

— Какво става тук?

— Отвеждам Нейно Високопреосвещенство в стаята й — отвърна Амилия. — Тя не се чувства добре.

— Отправяха изисквания относно материал за нова рокля — с обвинителен тон рече чиновникът.

— Очевидно се нуждае от нея. Защо още носи тоя парцал? — попита Салдур.

— Камерхерът отказва…

— За какво ти е той? — смръщи се Салдур. — Просто кажи на чиновника да поръча необходимото. Не е нужно да безпокоиш Бърнард за подобни дреболии.

— Благодаря, Ваша милост — Амилия постави ръка около кръста на Тракия и я поведе, нежно подкрепяйки лакътя й с другата си ръка. Очите на Модина не се отделиха от Ейдриън, продължи да го гледа през рамо.

Салдур проследи взора й и любопитно се вгледа в Ейдриън.

— Ти ми изглеждаш познат — рече регентът, правейки крачка напред.

— Куриер — отвърна Ейдриън с разтуптяно сърце. Поклони се и повдигна съобщението като щит.

— Вероятно е бил тук дузина пъти, Саули — Етелред грабна пергамента. — Това е от Мерик!

И тримата загубиха интерес към Ейдриън.

— Ваши светлости — Ейдриън се поклони и бързо се отдалечи, подминавайки Амилия и Тракия. С всяка своя стъпка усещаше върху гърба си погледа й, докато най-сетне не се скри зад ъгъла.

* * *

— Проблеми? — попита Ройс.

— Почти. Срещнах Тракия — рече Ейдриън, докато двамата вървяха. — Не изглежда добре. Отслабнала е — много кльощава — и е пребледняла. Просеше дрехи от някакъв надут чиновник.

Ройс погледна назад, притеснен.

— Тя позна ли те?

Партньорът му кимна:

— Но не каза нищо. Само се взираше.

— Ако е искала да ни арестува, вече да го е сторила — рече Ройс.

— Да ни арестува? Говорим за Тракия, в името на Марибор!

— Повече от година е в ръцете им — вече е императрица Модина.

— Да, но…

— Какво?

— Не зная — отвърна Ейдриън, припомняйки си изражението й. — Не изглежда добре. Не съм сигурен какво става в онзи палат, но със сигурност не е читаво. Обещах на баща й да се грижа за нея.

Ройс объркано поклати глава:

— Не можем ли да се съсредоточим върху едно спасяване? Доста си зает за оттеглил се. Пък и Теръновата идея за успех беше да вдигне дюкян за сина си. Вероятно би се задоволил дъщеря му да стане императрица. Сега да се отървем от конете и да вървим към кея. Трябва да намерим „Изумрудената буря“.

Глава 4

Надпреварата

Макар не тъй голяма и богата колкото Колнора, имперската столица бе най-могъщият град в Аврин. Замъкът бе построен още преди времето на Гленморган — първоначално губернаторска резиденция в дните на Новронската империя. Учените сочеха към сивите каменни блокове с гордост, възхвалявайки постиженията на имперските инженери от Персепликуис. Тук, в Хайкърт Филдс, биваха провеждани турнири всяка зима. Най-добрите рицари от цял Апеладорн се стичаха насам, за да премерят сили в двубои с копия, фехтовка и други съревнования. Продължаващите цяла седмица събития включваха също толкова траещ пир за благородниците. И търговците обичаха този период от годината. Градът се преобразяваше в карнавал от звуци и образи, привличащ посетители от стотици мили.

Голяма част от икономическия успех на Акуеста се дължеше на най-голямото соленоводно пристанище в Аврин, гъмжащо от всякакви видове плавателни съдове. Можеха да се видят бригове, траулери, търговски и военни кораби. На юг се намираше огромната корабостроителница, заедно с работилниците за въжета, мрежи и платна. Северната част на залива пък приютяваше кея, кошари, складове за дърво и котли за катран. Бяха представени всички свързани с мореплаването дейности.

— И коя точно е „Изумрудената буря“? — попита Ейдриън, гледайки към гората от мачти и платна, обгърнали доковете.

— Да попитаме в бюро информация — Ройс посочи с палец към кръчмата, разположена на края на дока. Дървените стени бяха побелели от сол и разцъфнали като вълни. Кожени панти придържаха накриво вратата, над която захабен знак във формата на риба обявяваше постройката за „ОСОЛЕНАТА СКУМРИЯ“.

Таверната имаше малко прозорци и вътрешността беше мрачно задимена. Върху всяка маса имаше отломка свещ, слаб огън блещукаше в кръглото огнище в средата на помещението. Мястото гъмжеше от мъже в широки панталони, карирани ризи и шапки с широка периферия. Много от тях седяха с лули в уста и вдигнати върху масата крака. Всички се обърнаха при влизането на двамата. Ейдриън осъзна колко изпъкваха с туниките и плащовете си.

— Привет — усмихна се той, мъчейки се да затвори вратата. Вятърът побърза да се шмугне и угаси три от най-близките свещи. — Съжалявам, хубаво ще е да смените пантите.

— Железните ръждясват за една нощ — рече му барманът. Слабият, крив човечец бършеше плота с една ръка, а с другата събираше празни чаши. — Какво искате?

— Търсим „Изумрудената буря“ — обади се Ройс.

И двамата не се бяха отдалечили на крачка от прага. Никое от измършавелите лица не изглеждаше особено дружелюбно, а Ейдриън обичаше винаги да има изход под ръка.

— За к’во ви е? — попита друг.

— Чухме, че бил добър кораб, та се чудехме дали няма свободни места на борда.

Това предизвика грохотен смях.

— А къде ги моряците, дето ще се наемат на тея места? — изрева друг глас из дима. — Със сигурност не и двама пясъчни раци като вас.

Още смях.

— Значи не знаете нищо за кораба, така ли? — режещият глас на Ройс усмири стаята.

— „Бурята“ е имперски кораб, хлапе — рече им барманът. — И е попълнена. Търсят само опитни моряци — ако изобщо има свободни места.

— Ако дирите работа, винаги се търсят изкормвачи на риба. Това е най-близкото до морето нещо, което ще правите!

Отново гръмна кикот.

Ейдриън погледна към Ройс, който блъсна вратата и намръщен пристъпи навън.

— Благодаря ви за съвета — обърна се към клиентите Ейдриън, преди да последва партньора си.

Седнаха на стълбите, взирайки се в отсрещните редици кораби. Огромните дълги колони с вързани към тях платна приличаха на подготвящи се за бал дами. Ейдриън се зачуди дали поради тази причина за корабите винаги говореха като за жени.

— Сега какво? — рече тихо.

Ройс седеше приведен, опрял брадичка на ръцете си.

— Мисля — отвърна семпло той.

Вратата зад тях се разтвори отново. Първото забелязано от Ейдриън нещо бе широкополата шапка с огромно синьо перо.

Лицето под нея бе познато. Ройс веднага го разпозна.

— Уайът Деминтал.

Уайът се поколеба, срещайки погледа на Ройс. Все още стоеше с един крак отвъд прага. Не изглеждаше изненадан да ги види, по-скоро преценяваше дали да продължи, подобно дете, приближило се към внезапно изръмжало куче. В течение на един удар на сърцето никой не продума, сетне Уайът се усмихна и затвори вратата след себе си.

— Мога да ви уредя на „Бурята“ — рече бързо той.

Ройс присви очи.

— Как?

— Аз съм кормчията. Трябва им готвач, нов топмен също не биха отказали. Готова е за отплаване, щом доставката от двореца бъде натоварена.

— Защо?

Уайът преглътна, ръката му неволно се протегна към гърлото.

— Зная, че ме видяхте. Тук сте да си получите парите, ала не разполагам с тях. Онова в Медфорд не беше нищо лично. Умирахме от глад, а Трумбул плащаше в злато. Не знаех, че възнамерява да ви обвини в убийството на краля. Просто ви наемах да откраднете меча, това е всичко. Сто златни тенента са много пари. Откровено казано… никога не съм имал толкова през целия си живот, надали и някога ще имам.

— Значи смяташ, че качването ни на „Изумрудената буря“ струва сто златни?

Уайът облиза устни, оглеждайки последователно двамата.

— Не зная… струва ли?

* * *

Ройс и Ейдриън прекосиха натоварената улица, отбягвайки количките. Пристъпиха на клатещите се под краката им дъски. Двамата бяха облечени в широки платнени панталони, прекалено големи ленени ризи, мушамени шапки с къси ленти и шалчета, които Уайът си бе играл да връзва по някакъв необичаен начин. И двамата носеха тежки моряшки торби, в които бяха прибрали старите си дрехи, а Ейдриън беше скътал и трите си меча. Невъоръжен се чувстваше гол.

Пробиха си път през претъпкания док, отправяйки се в съответствие с напътствията на Уайът към края на вълнолома. „Изумрудената буря“ беше спретнат на вид, прясно боядисан тримачтов кораб, чийто нос бе украсен със златокрила жена. Платната бяха свити, от всяка мачта се вееха зелени вимпели. Група мъже пренасяха чували брашно и бурета с осолено свинско на борда, където екипажът подреждаше припасите. Някакъв мъж, очевидно офицер, току крещеше, напътствайки работата. До него стоеше друг човек, който се грижеше за изпълнението на заповедите с помощта на як ратанов прът. Двама имперски войници охраняваха рампата.

— Търсите ли нещо? — запита ги единият от тях.

— Да — отвърна Ейдриън с наивен, изпълнен с надежда тон. — Търсим работа. Чухме, че на този кораб не достигал екипаж. Тук сме да говорим с мистър Темпъл.

— Какво става? — запита нисък, набит мъж с износени дрехи, рунтави вежди и глас, пресипнал от дългогодишното викане в соления въздух. — Аз съм Темпъл.

— Чух, че търсите готвач — любезно рече Ейдриън.

— Така е.

— Тогава днес е щастливият ви ден.

— Аха — Темпъл кимна с кисел поглед.

— А пък приятелят ми е много добър… топмен.

— Нима? — Темпъл изгледа Ройс. — Имаме свободни места, обаче само за опитни моряци. По принцип бих наел зелени веднага, обаче точно за това пътуване не мога да си позволя новачета.

— Но ние сме моряци. Служихме на „Индевър“.

— Тъй ли? — скептично запита морякът. — Покажете си ръцете.

Огледа дланите на Ейдриън, спирайки с ръмжене поглед върху различните мазоли и загрубели места.

— Ти трябва да си прекарал по-голямата част от времето си в камбуза. Не си работил с въжета — сетне огледа ръцете на Ройс и повдигна вежда. — Ти изобщо качвал ли си се някога на кораб? Убеден съм, че никога не си помирисвал платно или кабестан.

— Ройс е… знаете… — Ейдриън посочи към такелажа. — От тези, дето се катерят горе.

Навигаторът поклати глава и се изсмя.

— Ако вие двамата сте моряци, то аз съм принцът на Персепликуис!

— Такива са, мистър Темпъл — обяви глас. Уайът се появи откъм бака и изтича при тях. Бяла риза подчертаваше загорялата му кожа и черната му коса. — Те са стари мои колеги. Дребният е Ройс Мелбърн, от най-добрите топмени. А пък едрият…

— Ейдриън — обади се Ройс.

— Да, разбира се. Ейдриън е великолепен готвач.

Темпъл насочи показалец към Ройс.

— Този е топмен? Шегуваш ли се, Уайът?

— Не, сър, един от най-добрите е.

Навигаторът не изглеждаше особено уверен.

— Нека се докаже, сър — предложи Ейдриън. — Да се надпреварва с най-добрия от екипажа ви по въжетата.

— Вантите.

— Да.

— Ай.

Ейдриън въздъхна и се предаде.

Темпъл не му обърна внимание, тъй като бе насочил вниманието си към Ройс. Прецени го с поглед, сетне изкрещя:

— Дърнинг!

Гръмкият, стържещ глас заглуши вятъра. Моментално дотича един дългуч с груба кожа.

— Сър?

— Този тук казва, че можел да смъкне марсела по-бързо от теб. Какво смяташ?

— Смятам, че се лъже, сър.

— Нека узнаем — Темпъл се обърна към Ройс. — Всъщност не очаквам да надвиеш Дърнинг. Джейкъб е един от най-добрите топмени, които съм виждал. Ако се представиш добре, двамата с приятелчета ти ще получите работа. Окаже ли се, че ми губиш времето, отплавате. Дърнинг, ти иди на щирборда. Ройс — на бакборда. Започваме щом лейтенант Бишъп даде знак.

Темпъл се отправи към квартердека, а Уайът се плъзна по парапета до Ройс.

— Помни какво те научих вчера… и какво каза Темпъл. Не е нужно да побеждаваш Дърнинг.

Ейдриън шляпна Ройс по гърба, хилейки се:

— Планът е да пуснеш платното и да слезеш жив.

Ройс кимна и погледна неспокойно към извисяващата се мачта.

— Надявам се не те е страх от високото — ухили се Уайът.

— Господа! — обърна се към екипажа Темпъл от новата си позиция на квартердека. — Ще имаме съревнование.

Обясни детайлите на екипажа, докато Ройс и Джейкъб отиваха до основата на грота. Ройс вдигна глава с гримаса, която накара останалите да избухнат в смях.

— Наистина, той нали не се страхува от високо? — притеснено попита Уайът. — Изглежда страшно и… първите няколко изкачвания наистина е, но не е чак толкова трудно, ако внимаваш и височината не те притеснява.

Ейдриън се усмихна широко в отговор, но каза само:

— Смятам, че това ще ти хареса.

На квартердека се появи офицер и застана до капитана.

— Можете да отплавате, мистър Темпъл.

Навигаторът се обърна към главната палуба и изрева:

— Вдигай марсела!

Ройс бе сварен неподготвен, не осъзнавайки, че това е сигналът за начало на надпреварата. Това позволи на Джейкъб да набере преднина, втурвайки се нагоре по напречните въжета като маймуна. Крадецът се обърна, но не започна да се катери. Вместо това за няколко секунди наблюдава изкачването на противника си. Повечето от моряците подкрепяха Джейкъб, но имаше и малцина, които, може би чули, че победата на другия ще им осигури готвач, насърчаваха Ройс, подвиквайки му като на куче:

— Хайде, момче! Катери се, глупако!

Някои се изсмяха, други си позволиха да изрекат не особено благопристойни думи по адрес на родителката му.

Ройс най-сетне приключи някакви изчисления, които правеше на ум. Подскочи напред, преодолявайки няколко фута само за секунда. Сетне започна да тича, вместо да се катери, по напречните въжета. Изглеждаше сякаш се противопоставя на гравитацията, търчейки нагоре с привидно същата лекота, с която би изкачвал стълбище. Когато Джейкъб достигна футокса, Ройс вече се бе изравнил с него. Тук въжетата се отдалечаваха от мачтата, опънати към малката дървена платформа на мачтовия връх. И двамата бяха принудени да увиснат на напречните въженца и крадецът загуби инерция, тъй като вече не можеше да се придвижва без ръце.

Джейкъб се прехвърли на стенгата, откъдето отново се заизкачва по познатия си начин. Бързо набра преднина, която Ройс стопи, когато отново можеше да продължи напред без пълзене. Заедно достигнаха реята, тичайки по тясната греда като циркови изпълнители. Гледката на балансиращите сто фута над палубата мъже предизвика възклицания от страна на зяпналия екипаж. Ройс спря, гледайки противника си. Дърнинг се просна по корем и започна да освобождава платното. Другият бързо последва примера му и двамата заработиха сръчно. Платното бе освободено, разкрило яркобялото си лице и тъмнозелена корона. То заплющя на вятъра. Ройс и Джейкъб отново се изправиха на крака и се отправиха към краищата на гредата. Двамата се спуснаха по въжетата, съединяващи реята с бордовете и едновременно стъпиха на палубата сред овациите на екипажа.

Темпъл изкрещя, за да усмири непокорните моряци. Нямаше значение кой бе победил, демонстрацията ги бе впечатлила. Дори Ейдриън ръкопляскаше. Забеляза, че Уайът е зяпнал. Темпъл им кимна.

— На шпила! — изкрещя лейтенант Бишъп. — Вдигни предните платна, всички по мачтите! Свали марсела откъм носа и кърмата!

Екипажът се пръсна по задачите си. Група мъже заобиколиха дървеното колело на кабестана, готови да вдигнат котва. Уайът бързо се отправи към щурвала. Останалите, сред които и Джейкъб, се закатериха по платната.

— А вие двамата какво чакате? — попита Темпъл, след като Ройс се присъедини към Ейдриън. Чу лейтенанта — вдигни платната. Ейдриън, при кабестана.

Посочи към отдалечаващия се Ройс и каза на Уайът:

— Нищо чудно, че няма груби ръце. Той не ги използва!

На квартердека се появи и капитанът. Застана до лейтенанта, сключил ръце зад гърба си, изпъчен, порещ с брадичка соления вятър, развял униформата му. Малко над средния ръст, изглеждаше пълна противоположност на лейтенанта. Бишъп беше източен и слаб, капитанът беше пълничък, с двойна брадичка и увиснали бузи, бързо почервенели от вятъра. Наблюдаваше екипажа си, сетне кимна на първия си офицер, заповядвайки му да отплава.

— Вдигни котва! — изрева лейтенантът в отговор. — Пълен напред!

Ейдриън зае място сред хората при кабестана и забута дървените спици, завъртели огромната макара, повдигаща котвата от дъното. Без нищо повече да я задържа, „Изумрудената буря“ се стрелна напред. Набирайки скорост, тя се отдалечи от пристана и главния канал, така че екипажът вдигна и останалите платна. Огромните платнища затрептяха на вятъра, мятайки се като три звяра.

— По въжетата! — излая Темпъл и моряците последваха заповедта, настройвайки платната, докато не уловиха вятъра. Те се издуха под напора на стихията. Ейдриън почувства как палубата под краката му се накланя, докато корабът пори водата, балансирайки с кормилото вихъра.

Отправиха се надолу по брега, преминавайки фермери и работници, които спираха работата си за миг, за да погледнат красивия морски съд, стрелнал се край тях. Уайът завъртя кормилото, насочвайки кораба в открито море. Моряците подреждаха платната така изкусно, че нито едно не изпърха. И платноходът се втурна сред вълните.

— Курс юг-югозапад, сър — рече Уайът на Темпъл, който съобщи на лейтенанта, на свой ред уведомил капитана. Последният кимна одобрително.

Моряците край кабестана се пръснаха и Ейдриън се заоглежда за друга работа, с която би могъл да се заеме. Ройс слезе на палубата до него. И двамата не бяха сигурни какво се очаква от тях. Нямаше голямо значение, тъй като лейтенантът, капитанът и Темпъл бяха заети. Останалите се движеха небрежно, донагласявайки такелажа, довършвайки подредбата на припасите — като цяло, нещата се успокоиха.

— Защо не сме обмисляли моряшката професия? — попита Ейдриън, заставайки край борда, с облъхано от вятъра лице. Пое дълбок дъх и се усмихна. — Това е екстра. Много по-добре от потен, наобиколен от мухи кон — и гледай само как летим! Колко бързо мислиш, че се движим?

— Фактът, че сме затворени тук без изход, като се изключи океана, не те притеснява, така ли?

Корабният готвач хвърли поглед към бушуващите вълни.

— Не и досега. Защо винаги трябва да развалиш всичко? Толкова ли не можеш да ме оставиш да се насладя на момента?

— Познаваш ме, винаги се опитвам да гледам на нещата в перспектива.

— Отправили сме се на юг. Някаква представа накъде отиваме?

Ройс поклати глава.

— Това означава единствено, че не нападаме Меленгар, но може да сме поели навсякъде.

Някакъв човек привлече вниманието му.

— Този пък кой е?

Облечен в червено и черно мъж се изкачи на квартердека. Ярко се открояваше от останалите на борда с бледата си кожа и копринени одежди, които бяха твърде елегантни за случая и плющяха като знамена. Беше прегърбен. Приведените му рамене напомниха на Ейдриън за местещ се по клон гарван. Носеше мустаци и къса брадичка. Черната му коса, сресана назад, бе пооредяла.

— Емблема със счупена корона — отбеляза Ейдриън. — Серет.

— Червено расо — додаде Ройс. — Страж.

— Поне не е Луис Гай. Доста трудно би било да се скрия на подобен кораб.

— Ако беше Гай — крадецът се усмихна зловещо, — нямаше да се налага да се крием.

Ройс погледна към пенещата се вода.

— Ако на борда има страж — продължи той, — можем да предположим, че има и серети. Те никога не пътуват сами.

— Може би са в трюма.

— Или дегизирани сред екипажа — предупреди Ройс.

На щирборда един моряк остави товара си на палубата и обърса потното си чело с кърпа. Забелязвайки ги да стоят без работа, той се приближи към тях.

— Бива те — обърна се той към Ройс. — Никой не беше побеждавал Джейкъб досега.

Морякът беше строен и мургав. На ръката си имаше татуировка на жена, сребърна обица проблясваше на ухото му.

— Не съм. Слязохме едновременно — поправи го Ройс.

— Тъй. Казвам се Грейди. Теб как ти викат?

— Ройс, а това е Ейдриън.

— А, да, готвачът — Грейди кимна на Ейдриън, сетне отново погледна към крадеца. — Ройс, а? Изненадан съм, че не съм чувал това име преди. С такива умения трябва да си известен. На кои кораби си бил?

— Не съм служил из тези води — отвърна крадецът.

Грейди го изгледа любопитно:

— Къде тогава? Пролива? Дагастан? Шарон? И аз съм бил къде ли не.

— Съжалявам, не ме бива с имената.

Веждите на моряка се повдигнаха.

— Не помниш имената на корабите, на които си служил?

— Бих предпочел да не ги обсъждам.

— Считай темата за изчерпана тогаз — погледна към Ейдриън. — Ти с него ли си бил?

— Работихме заедно за известно време.

Грейди кимна.

— Забрави, че съм питал. Няма да се пречкам. Думата на Грейди не се троши — мъжът намигна и се отдалечи, няколко пъти поглеждайки ги през рамо, ухилен.

— Свестен изглежда — рече Ейдриън. — Странен и объркващ, но свестен. Дали знае защо сме тук?

— Ще ми се да беше така — отвърна Ройс, гледайки как Грейди отново се връща към работата си. — Тогава щеше да ни каже. Но отдавна съм открил, че когато се върви по следите на Мерик, винаги се случват странни неща. В едно съм сигурен — това пътуване ще се окаже интересно.

Глава 5

Нарушеното мълчание

Макар да беше рано, Нимбус вече чакаше пред затворената врата на Амилиния кабинет, прегърнал куп пергаменти. Усмихна се широко при вида й.

— Добро утро, Ваше Благородие — поклонът му бе толкова дълбок, колкото можеше да си позволи без да разсипе свитъците. — Прекрасен ден, не смятате ли?

Амилия изръмжа в отговор. По принцип сутрин бе кисела, а днешната програма включваше и среща с регент Салдур. Ако имаше нещо, което можеше да развали нечий ден, то именно това попадаше във въпросната категория.

Тя отвори кабинета с ключ, който носеше около врата си. Този кабинет й бе даден като възнаграждение за успешното представяне на императрицата преди месец.

При назначението на Амилия, Модина бе почти на умиране. По това време младата императрица не бе произнесла и дума, беше опасно слаба и стоеше с безжизнено изражение, което дори трудно можеше да бъде определено като такова, тъй като не изразяваше нищо. Няколко месеца по-късно владетелката започваше да се подобрява. Бе съумяла да запомни кратка реч, но в деня на презентацията беше изоставила приготвения текст и публично изказа благодарност на Амилия.

Никой не бе по-шокиран от секретарката, ала Салдур смяташе, че точно тя е замислила всичко. Вместо да избухне, той я бе поздравил. От този ден отношението му към Амилия се промени — сякаш си бе осигурила пропуск в клуба на непочтените амбиции. В неговите очи тя не само бе в състояние да манипулира умствено нестабилната императрица, но и желаеше да го прави. Новата й титла бе резултат на повишеното му мнение — главна имперска секретарка.

Приемаше наставления от Салдур, докато Модина оставаше в мрачното уединение на лудостта си. Едно от новите й задължения бе четенето и отговарянето на кореспонденцията, адресирана до императрицата. Регентът й бе възложил това почти веднага след като разбра, че тя може да чете и пише. Получи и отговорността да определя кой може да се среща с императрицата. По принцип това беше позиция на неимоверна власт, ала в нейния случай се оказа просто фарс, защото абсолютно никой не посещаваше Модина.

Новото звание на Амилия бе грандиозно, ала кабинетът й беше малка стая със старо бюро и няколко рафта. Студена, влажна и оскъдна стая — ала нейна. Всяка сутрин бе изпълнена с гордост, когато сядаше зад бюрото. Чувство, с което Амилия не бе запозната до този момент.

— Още писма? — попита тя.

— Страхувам се, че да — отвърна Нимбус. — Къде желаете да ги оставя?

— Остави ги върху купчината. Сега разбирам защо Салдур ми възложи тази работа.

— Това е изключително престижна отговорност — увери я Нимбус. — Де факто вие сте гласът на Новата империя. Вашите думи биват взети за слова на императрицата, за гласа на полубожество.

— Значи вече съм глас божи?

Нимбус се усмихна замислено:

— В известен смисъл е така.

— Имаш откачен поглед върху нещата, Нимбус. Наистина.

Той винаги съумяваше да я ободри. Чудато шарените му дрехи и глупавата напудрена перука я караха да се усмихне дори и в най-мрачните дни. На всичкото отгоре царедворецът откриваше радост във всичко, сляп за неизбежното бедствие, което Амилия знаеше, че ги дебне на всяка крачка.

Нимбус изсипа писмата в коша до бюрото й, сетне измъкна плочка и бегло я прегледа, преди да заговори.

— Тази сутрин имате среща с лейди Рашамбо, баронеса Фаргал и графиня Ридъл. Настояха да говорят лично с вас относно отказите да получат аудиенция с Нейно Върховно Високопреосвещенство. Трябва да направите посвещение от името на императрицата на новия паметник на Столичния площад. Това е по обед. Също така материалите пристигнаха, но трябва да дадете указания на кроячката за новата рокля. И, разбира се, следобед имате среща с регент Салдур.

— Някаква представа за какво иска да ме види?

Нимбус поклати глава.

Амилия се отпусна в стола си. Бе сигурна, че срещата е свързана със заканите на Модина към онзи чиновник. Нямаше представа как да обясни действията на императрицата. Това бяха единствените думи, изговорени от нея след речта.

— Желаете ли да ви помогна с отговорите? — запита Нимбус със състрадателна усмивка.

— Не, аз ще го сторя. Не може и двамата да си играем на богове, нали така? Пък и ти си имаш своя работа. Кажи на кроячката да е в стаята на Модина след четири часа. Това ще ми даде време да посмаля купчината. Премести посещенията на благородничките непосредствено преди обяд.

— Но тогава имате посвещение.

— Именно…

— Отлично разпределение — похвали я Нимбус. — Желаете ли да сторя нещо друго?

Амилия поклати глава. Той се поклони и излезе.

Разположената край нея купчина нарастваше с всеки изминал ден. Взе напосоки писмо и се зае с работа. Задачата не беше трудна, ала беше монотонна и отегчителна, тъй като всеки отговор бе идентичен.

Кабинетът на императрицата ви уведомява със съжаление, че Нейна светлост и Високопреосвещенство императрица Модина Новронска не е в състояние да ви приеме поради липса на време, предизвикана от неотложни държавни дела.

Бе отговорила само на седем писма, когато на вратата се почука. Вътре колебливо надникна прислужница. Новото момиче. Бе започнала едва вчера, работеше тихо, което Амилия бе в състояние да оцени. Секретарката кимна и момичето безмълвно пристъпи вътре, понесло кофа, парцал и инструменти за почистване, внимавайки изключително много да не изтропат по пода.

Амилия си припомни собствените си дни на прислужница. Като кухненски работник рядко й се налагаше да чисти стаи, само когато заместваше някоя болна камериерка. Мразеше да работи в присъствието на благородници. Те бяха непредвидими. В един момент бяха дружелюбни, в следващия те заплашваха с бой. За Амилия бе загадка как успяват да са тъй капризни и жестоки.

Гледаше как момичето пристъпва към работа. Слугинята лазеше на четири крака, търкайки пода с четка, обилно наквасявайки униформата си с вода. Писма очакваха Амилия, ала прислужницата я разсейваше. Чувстваше се гузно, че не й обръща внимание. Грубо беше.

Трябва да поговоря с нея. Още когато си помисли това, Амилия знаеше, че ще бъде грешка. Новото момиче виждаше в нейно лице аристократка, главната имперска секретарка на императрицата, би се ужасила от едно „добро утро“.

Може би няколко години по-възрастна от Амилия, слугинята бе стройна и красива, макар облеклото й да се стараеше да развали това. Носеше рокля, определено не по мярка, и ленена престилка. Фигурата й оставаше мистерия, скрита под гънките на униформата. Всички прислужнички се обличаха в идентичен стил — с изключение на глупавите и амбициозните. Работиш ли сред онези, които са свикнали да угаждат на всеки свой каприз, най-добре беше да не се набиваш на очи.

Амилия се опита да прецени дали момичето е омъжено. След речта на Модина забраната за напускане на замъка бе вдигната. Така че бе възможно слугинята да има семейство в града. Зачуди се дали се прибира всяка нощ — или подобно на Амилия бе напуснала всичко, идвайки да живее в замъка. Вероятно имаше няколко деца, красивите селянки се омъжваха млади.

Амилия се укори, задето зяпа прислужницата, вместо да работи, ала нещо в момичето бе привлякло вниманието й. Начинът, по който слугинята се движеше и по който държеше главата си, не изглеждаше съвсем на място. Гледаше я как потапя четката в кофата и чисти пода, движейки я като художник. Разливаше вода, ала не се стараеше особено да изтърка мръсотията от пода. Едит Мон щеше да я набие. Главната прислужница бе жесток надзирател. Амилия бе опитала каиша неколкократно за много по-дребни провинения. Стана й мъчно за бедното момиче. Много добре знаеше какво я очаква.

— Добре ли се отнасят с теб? — чу се да пита Амилия, въпреки намерението си да запази мълчание.

Момичето вдигна глава и се огледа.

— Да, ти — увери я Амилия.

— Да, милейди — отвърна слугинята, вдигайки глава.

Тя гледа право към мен, смаяно си помисли Амилия. Даже с нейния отговарящ на баронеса ранг Амилия изпитваше затруднения да отвръща на погледа дори на по-нисшестоящи аристократи, а момичето я гледаше прямо.

— Можеш да ми кажеш, ако не го правят. Зная какво е да… — тя спря, осъзнавайки, че прислужницата няма да й повярва. — Наясно съм, че новите слуги често биват тормозени от останалите.

— Справям се отлично, милейди — рече тя.

Амилия се усмихна, опитвайки се да я успокои.

— Нямах предвид обратното. Доволна съм от теб. Просто зная колко е трудно да започнеш на непознато място. Искам да знаеш, че мога да ти помогна, ако имаш затруднения.

— Благодаря Ви — рече тя, ала Амилия долови съмнение в гласа.

Благородник да предлага помощ срещу тормозещи слуги вероятно бе шок за момичето. На нейно място Амилия щеше да заподозре някакъв капан, може би тест, целящ да провери дали ще говори зле за останалите. Признаеше ли проблеми, благородникът като нищо можеше да я махне от двореца. При никакви обстоятелства Амилия не би признала нещо пред аристократ, без значение какви доказателства за благоразположение получеше.

Почувства се глупаво. Между аристократите и обикновените хора имаше пропаст — за добро или зло, тя вече се намираше от другата страна. Кондиционирането и на двете категории бе прекалено силно, за да бъде просто захвърлено. Реши да спре да измъчва бедното момиче и да възобнови работата си. Ала точно тогава момичето остави четката и се изправи.

— Вие сте лейди Амилия, нали?

— Да — отвърна запитаната, изненадана от внезапната откритост.

— Вие сте главната секретарка на императрицата?

— Колко добре си осведомена. Хубаво е, че се ориентираш бързо. На мен ми отне известно време да…

— Как е тя?

Амилия се поколеба. Прекъсването бе изключително неуместно, а да се пита така открито за Нейно Високопреосвещенство беше неимоверно храбро. Ала Амилия бе разчувствана от загрижеността й за Модина. Може би това момиче не бе свикнало да общува с благородници. Начинът, по който бе гледала Амилия, вероятно разкриваше непознаване на етикета. Едит Мон бързо щеше да й налее тези уроци.

— Добре е — отвърна Амилия. Сетне по навик добави. — Беше болна. Все още е, но вече се подобрява с всеки изминал ден.

— Никога не съм я виждала — рече слугинята. — Виждала съм вас, канцлера, регентите, камерхера, но никога не съм я зървала из залите или на трапезата.

— Тя предпочита уединението. Трябва да разбереш, че всекиму се иска да се срещне с императрицата.

— Предполагам се придвижва през тайните проходи?

— Тайни проходи? — Амилия се изкикоти на демонстрираното въображение. — Не, не ги използва.

— Но аз съм чувала, че този дворец е много стар и пълен със скрити стълбища и тайни коридори, водещи до най-различни тайнствени места. Истина ли е?

— Не зная — отвърна Амилия. — Кой ти е напълнил главата с тези неща?

Прислужницата моментално запуши уста засрамено. Сведе очи към пода.

— Простете, милейди. Не исках да бъда тъй нагла. Ще се върна към работата си.

— Всичко е наред — отвърна Амилия, докато слугинята отново потапяше четката си. — Как се казваш, мила?

— Елла, милейди.

— Добре, Елла, ако имаш проблеми или други въпроси, разрешено ти е да ме попиташ.

— Благодаря Ви, милейди. Много любезно от Ваша страна.

Двете се върнаха към задълженията си. Скоро прислужницата приключи, събра си нещата и се отправи към вратата.

— Довиждане, Елла — рече Амилия.

Чувайки името си, прислужницата се усмихна и кимна. Амилия хвърли поглед към ръцете й, стиснали кофата и парцала с дръжка, изненадана от дългите нокти. Елла забеляза погледа, промени хватката си, така че да скрие върховете на пръстите си, след което излезе.

Амилия гледаше известно време подире й, чудейки се как работещо момиче може да си остави такъв хубав маникюр. Прогони тази мисъл и отново се зае с писмата.

* * *

— Предполагам осъзнаваш, че те започват да подозират — рече Амилия, след като кроячката приключи с вземането на мерки и излезе.

Секретарката се изправи и закрачи из стаята. Модина стоеше под тесния прозорец, застанала в единствената ивица светлина, влизаща в стаята. Така най-често я сварваше Амилия. Седеше с часове, взирайки се навън, вперила поглед в облаците и птиците. Сърцето на Амилия се късаше всеки път, щом видеше Модина да жадува света, който й бе отнет.

Императрицата не реагира. Яснотата от вчерашния ден бе изчезнала. Ала я чу. Амилия бе убедена в това.

— Не са глупави — продължи последната, оправяйки възглавница. — След речта ти и вчерашния инцидент с чиновника, само въпрос на време е. Трябваше да останеш в стаята си и да оставиш нещата на мен.

— Той нямаше да те послуша — продума императрицата.

Амилия изтърва възглавницата.

Обръщайки се колкото се може по-безгрижно, тя хвърли поглед през рамо и видя Модина все така да се взира през прозореца с типичното си зареяно изражение. Амилия бавно вдигна възглавницата и я дооправи. Сетне каза:

— Може би щеше да ми отнеме известно време, но съм сигурна, че щях да го убедя да ни отпусне материалите.

Зачака със стаен дъх.

Мълчание.

Точно когато бе решила, че това е бил един от редките изблици на разбиране, Модина заговори отново:

— Нямаше. Ти се страхуваш от него, той знае това.

— А ти не се?

Отново мълчание. Амилия зачака.

— Вече от нищо не се страхувам — отвърна императрицата. Гласът й бе занесен и слаб.

— Макар да не те е страх, би ти било неприятно, ако ти отнемат прозореца.

— Да — отвърна простичко Модина.

Амилия гледаше как императрицата затваря очи и подлага лицето си на слънчевите лъчи.

— Ако Салдур разобличи маскарада ти — ако реши, че просто си се преструвала на луда, подвеждайки регентите в продължение на цяла година — може да те заключи някъде, откъдето не би могла да навредиш. Биха могли да те захвърлят в някоя мрачна дупка и да те оставят там.

— Зная — отвърна императрицата, все още затворила очи и наклонила глава. Обляна в светлина, тя почти сияеше. — Но няма да им позволя да те наранят.

На Амилия й отне малко време да осъзнае думите. Чу ги достатъчно ясно, ала значението им я осени тъй неочаквано, че несъзнателно седна на леглото. Връщайки се в мислите си назад, едва сега осъзна какво бе сторила Модина. Речта на императрицата бе предназначена за нейната прислужница — да лиши Етелред и Салдур от възможността да наранят Амилия. Малцина някога бяха защитавали последната. Невъобразимо бе Модина — лудата императрица — да се излага на такъв риск. Подобно събитие бе толкова вероятно, колкото нагласящ се в нейна угода вятър или слънцето да я попита за разрешение дали да изгрее.

— Благодаря ти — само това съумя да каже. За пръв път се почувства неловко в присъствието на Модина. — Трябва да вървя.

Тя се отправи към вратата. Тъкмо когато ръката й докосваше резето, Модина заговори отново.

— Не беше изцяло преструвка.

* * *

Чакащата в кабинета на регента Амилия осъзна, че не бе чула и дума от разговорите си с благородничките или посвещението, състояли се по-рано сутринта. Погълната от разговора си с Модина — от самия факт, че изобщо бе проведа разговор с Модина — не обръщаше внимание на нищо друго. Ала разсейването й изчезна в мига, в който Салдур се появи.

Регентът изглеждаше импозантен както винаги в елегантните си роба и плащеница в пурпурно и черно. Бялата коса и набразденото лице му придаваха дядовски вид, ала в очите му липсваше топлина.

— Здравей, Амилия — рече той, минавайки покрай нея и настанявайки се зад бюрото. Кабинетът му бе драматично разкошен. Десет пъти по-голям от нейния, бе обзаведен изключително елегантно. Великолепен килим покриваше полирания под, множество масички обграждаха канапета и фотьойли. На една от тях имаше сложно украсен дървен шах. Камината беше огромна, изработена от фино изсечен мрамор. По рафтовете редом с книгите имаше гарафи с алкохол. Между тях и прозорците бяха окачени картини на религиозна тематика. Една от тях изобразяваше познатата сцена на Марибор, коронясващ Новрон. Масивното бюро, зад което седна Салдур, бе черен махагон, полиран до блясък. Върху него имаше букет цветя. Цялото помещение ухаеше на тамян — миризма, която Амилия бе усещала само веднъж, при посещението си в катедрала.

— Ваша милост — почтително отвърна тя.

— Седни, мила — каза Салдур.

Амилия си намери стол и механично се настани в него. Нямаше мускул в тялото й, който да не бе напрегнат. Щеше й се Модина да не бе говорила с нея сутринта — тогава откровено можеше да настоява, че не е знаела. Не я биваше в лъжите и нямаше представа как да се отнесе към разпита на Салдур, за да получи най-лекото наказание за себе си и императрицата. Все още не бе сигурна какво точно да каже, когато регентът заговори.

— Имам новини за теб — рече той, сключвайки пръсти върху плота. — Още няколко седмици няма да бъде оповестено, ала ти трябва да знаеш предварително, за да можеш да започнеш приготовленията. Искам да бъдеш дискретна, докато аз не го обявя, разбра ли?

Амилия кимна.

— След четири месеца, по време на Зимния фестивал, Модина ще се омъжи за регент Етелред. Не смятам за нужно да ти изтъквам важността на това събитие. Самият патриарх лично ще проведе церемонията. Всички очи ще бъдат вперени в двореца… и императрицата.

Амилия не каза нищо, едва успя да накара главата си да кимне отново.

— Ти трябва да се увериш, че нищо посрамващо няма да се случи. До този момент съм много доволен от работата ти, затова ти давам възможността да се докажеш за пореден път. Ти ще бъдеш отговорна за организацията на церемонията. Ще трябва да изготвиш списъка на гостите и съответните покани. Камерхерът ще ти помогне с това. Също така ще трябва да координираш готвачите относно менюто. Чувам, че си била в добри отношения с главния готвач?

За пореден път Амилия кимна.

— Отлично. Трябва да има украшения, забавления — със сигурност музика, може би фокусник или трупа акробати. Церемонията ще се проведе тук, в залата за тържества. Това ще улесни нещата. Освен това трябва да се погрижиш и за сватбената рокля — достойна за императрица.

Виждайки изписаното по лицето й напрежение, Салдур добави:

— Отпусни се, Амилия, този път трябва да я накараш да произнесе само една дума… Да.

Глава 6

Изумрудената буря

Ейдриън едва не си разби главата в една от гредите. Случваше му се за трети път днес. Трюмът на „Изумрудената буря“ не се отличаваше нито с висок таван, нито с особено осветление. Сандъци, торби, грубовати дървени пейки и висящи на въжета маси бяха наблъскани в компанията на почти сто и тридесет моряка. Ейдриън си проправяше път към кърмата, промушвайки се край по-голямата част от щирбордовата вахта, болшинството от които бяха заспали в хамаци, увиснали на същите дебели греди, в които Ейдриън едва не си бе пръснал черепа заради тласъците на кораба. Безпорядъкът и корабните движения не бяха единствените неща, които го караха да се олюлява. След залез го бе сполетяла морска болест.

„Изумрудената буря“ се намираше в морето близо петнадесет часа и загадката на бордовия живот бавно се разкриваше. Ейдриън бе прекарал много години сред професионални войници и бе наясно, че всеки клон на армията притежава свои традиции, жаргон и чудатости, но на кораб никога не бе стъпвал. Бе убеден единствено в следното — имаше много неща, които да научи — и малко време, в което да го стори.

Вече бе узнал някои важни неща, като например къде да облекчава телесните си нужди, което, за негова изненада, се оказа носът на кораба. Рисковано занимание, тъй като трябваше да виси над морето в основата на бушприта. За моряците това бе станало втора природа, Ройс също не би изпитал затруднения, ала Ейдриън доста се затрудняваше.

Друго изключително полезно откритие беше беглото осъзнаване на йерархията. Ейдриън прецени, че офицерите — предимно аристократи — бяха опитни търговци и имаха по-висок ранг от останалите моряци. Ала тази повърхностна категоризация бе само началото. Имаше различни офицерски рангове и още по-заплетени нива на старшинство, влияние и пълномощия. Не очакваше да разбере системата още от първия ден, ала вече бе успял да определи, че боцманът и хората му се грижеха моряците да си вършат работата. С късите си въжени камшици бяха особено убедителни — не изпускаха екипажа от очи. По тази причина наблюдаваше главно тях.

Корабният екипаж се разделяше на две. Докато едната половина работеше, другата почиваше, спеше или ядеше. Лейтенант Бишъп бе зачислил Ройс на гротмачтата в щирбордовата вахта. Отговаряше за платната, което го поставяше под старшинството на боцман Бристъл Бенет и тримата му подчинени. Ейдриън добре познаваше типа им. Пияници, вагабонти и главорези, на сушата биха били най-долни отрепки, ала на борда имаха статус и власт. Силата ги правеше жестоки и те не се бавеха да я приложат, доволни от възможността да си върнат за униженията, които бяха понесли. Ейдриън все още изчакваше да види в коя от вахтите е разпределен, надяваше се да е в тази на Ройс.

До този момент имаше късмет. Тъй като това бе първият ден в открито море, готвенето се бе свело до раздаването на прясната храна от пристанището: плодове, хляб и осолено месо — без да е нужно да се обработват допълнително. Съответно уменията на Ейдриън оставаха неизпитани, ала времето изтичаше. Естествено, знаеше как да готви. С години бе приготвял храна, използвайки единствено лагерен огън, но гозбите бяха предназначени за него и Ройс. Не знаеше как се готви за цял екипаж. Нуждата да открие какво точно се очаква от него го караше да се мотае, надявайки се да намери Уайът.

— Сега принцесата на Меленгар управлява там — чу да казва някакъв младок.

Не изглеждаше на повече от шестнадесет. Имаше тънки мустачки, почернели от слънцето лунички и къдрава коса, подстригана на паница с изключение на малка опашка, която бе привързал с черен ремък. Седеше с Уайът, Грейди и още неколцина край люлееща се маса, осветявана от прикрепена към медна чинийка свещ. Играеха карти и гигантските им сенки още повече допринесоха за объркването на Ейдриън.

— Тя не управлява Ратибор. Тя е кмет — поправи го Уайът, поставяйки карта на купа пред себе си.

— Каква е разликата?

— Била е избрана, момче.

— Какво означава това? — попита младокът, чудейки се коя карта да избере. Притискаше ги тъй близо до гърдите си, че той самият едва можеше да ги види.

— Че не е завзела властта. Хората я помолиха да застане начело.

— Но все още може да екзекутира, нали?

— Предполагам.

— На мен това ми звучи като владетел.

С широка усмивка хлапето положи на масата карта. Очевидно смяташе, че е направило изненадващо добър ход.

— На мен пък ми се струва, че ратиборци са безумно тъпи — грубо рече Грейди. Изражението му показваше раздразнеността от картата на хлапето. — Едва се измъкнаха от ярема и вече молят за друг.

— Грейди! — рече моряк, привързал косите си с бяла кърпа. — Аз съм от Ратибор, тъпако!

— Именно! Благодаря за демонстрацията, Бърни — отвърна Грейди, плясвайки картата си толкова силно, че неколцина от спящите наоколо моряци изръмжаха. Грейди сам се изсмя на шегата си, останалите по масата също се разкикотиха добродушно — с изключение на Бърни.

— Ейдриън! — Уайът приветства новия готвач, който се приближаваше към тях с клатушкане. — Тъкмо обсъждахме неща от сушата. Повечето от тези дяволи не са стъпвали на брега над година, така че им разправяхме за войната.

— Което беше забележително, като се има предвид, че дори не знаехме за нея — рече Грейди, преструвайки се на възмутен.

— Че нали корабът беше на пристанището — рече Ейдриън. — Човек би си помислил…

— Това нищо не значи — рече един от мъжете. Компенсираше многото си години с малко зъби и коса. Той бе най-възрастният на масата, а вероятно и в целия кораб. Сребърна обица проблясваше на светлината, на рамото си имаше татуирана русалка. Той също носеше бяла кърпа на главата си. — Повечето от хората тук са отвлечени. Капитанът би бил луд да ги пусне на сушата. Екипажът щеше да се сведе само до него и Бишъп!

Това предизвика нов пристъп на смях — и още недоволно сумтене от опитващите се да спят.

— Не изглеждаш добре — отбеляза Уайът.

Ейдриън измъчено поклати глава:

— От доста време не се бях качвал на кораб. „Бурята“ винаги ли се клати толкова?

— Моля? — Уайът го погледна, сетне се изсмя. — Толкова? Та това е нищо. След ден-два няма да ти прави впечатление — гледайки как следващият по ред полага карта, продължи. — Още сме в пролива. Чакай само да излезем в открито море. По-добре седни, потиш се.

Ейдриън докосна лицето си и почувства капките.

— Странно, на мен пък ми е студено.

— Седни — рече Уайът. — По, отстъпи му.

— Защо пък аз? — рече младокът, обиден.

— Защото аз така казвам — изражението на По ясно показа, че това не е достатъчна причина да се лиши от мястото си. — И защото съм кормчия, а ти си моряк, но най-вече — защото мистър Бишъп те назначи за помощник на готвача.

— Наистина ли? — запита По и премигна. На лицето му се появи усмивка.

— Поздравления — рече Уайът. — Сега направи добро впечатление на шефа си и вдигни дяволския си задник!

Момчето бързо се надигна и се престори, че почиства пейката с четка.

— След вас, сър — рече то с пресилен поклон.

— Той разбира ли изобщо от готвене? — попита със съмнение Ейдриън, настанявайки се.

— Разбира се, разбира се! — буйно го увери По. — Зная доста неща. Само почакай. Ще ти покажа.

— Хубаво, още не ми се работи с храна — Ейдриън отпусна глава в ръцете си. Старецът до Уайът хвърли картата си и цялата група изстена.

— Дрю, гадно копеле! — изръмжа Грейди, хвърляйки останалите си карти. Другите играчи сториха същото.

Дрю се ухили, показвайки оскъдните си жълти зъби, сетне прибра купчинката сребърни тененти.

— Стига ми толкова за днес, момчета. Лека нощ.

— Лека ти, гнусен ланкстирчанин — Грейди го пропъди с жест, като че беше насекомо. — Ще говорим на закуска, нали?

— Разбира се, Грейди — рече Дрю. — Това ме подсети да ви кажа — чух нещо смешно, докато оправях марсела. Щели сме да вземем пътник, дето да ни помага да открием рога. Колко тъпи може да са тия сухоземни? Та това е само най-известното място в Шарона. Както и да е, напомни ми на закуска и ще ти разкажа повече. Да си умреш от смях. Сега тегля.

Част от мъжете също се махнаха, оставяйки само Уайът, Грейди, Ейдриън и По.

— И ти трябва да лягаш — рече Уайът на По.

— Не съм уморен — протестира младокът.

— Да съм те питал дали си?

— Искам да остана и да празнувам повишението си.

— Изчезвай, докато не съм те докладвал за неподчинение.

По се намръщи и се отдалечи, дирейки хамака си.

— Ти също, Грейди — обърна се към въпросния Уайът.

Морякът го погледна подозрително, сетне се приведе напред и тихо попита:

— Защо искаш да ме разкараш, Деминтал?

— Защото ми писна да ти гледам грозната физиономия, ето защо.

— Глупости! — просъска морякът. — Искате да сте насаме, за да си говорите за… Знаеш какво, нали? И двамата сте в кюпа, също и оня Ройс. И колко още, Уайът? Има ли място за още един? Доста ме бива в бой.

— Млъкни, Грейди — каза му Уайът. — За такива приказки може да увиснеш.

— Добре, добре — Грейди вдигна ръце. — Просто те уведомявам, туй е всичко.

Той се изправи, поемайки към хамака си, като няколко пъти се обърна през рамо. Сетне се изгуби сред гората люлеещи се мъже.

— За какво беше всичко това? — Ейдриън посочи с палец отдалечаващата се фигура.

— Не зная — отвърна Уайът. — На борда на всеки кораб винаги се намира по един моряк, който замисля бунт. Изглежда Грейди е нашият. Откакто е тук, не спира да мисли, че има някакъв заговор. Най-вече защото самият той иска да има. Не се погажда със старшинството — кормчията събра разхвърляните карти. — Каква е вашата история?

— В смисъл? — попита Ейдриън.

— Защо сте тук с Ройс? Рискувах кожата си, довеждайки ви на борда. Искам да зная за какво.

— Мислех, че го стори, за да си изплатиш дълга.

— Така е, ала все още съм любопитен за какво ви беше точно „Бурята“.

— Търсехме по-безопасна работа и решихме, че мореплаването е добра идея.

Изражението на Уайът показа, че не е останал убеден.

— На мисия сме, но не мога да ти кажа повече от това.

— Свързана ли е с тайния товар?

Ейдриън премигна:

— Възможно е. Какво представлява тайният товар?

— Оръжия. Стоманени мечове, тежки щитове, имперски арбалети, броня — достатъчно за екипирането на цяла армия. Натоварено бе в последната минута, натоварено среднощ, точно преди да отплаваме.

— Интересно — замисли се Ейдриън. — Някаква представа накъде сме се отправили?

— Не, но това е напълно в реда на нещата. Капитаните предпочитат да запазват тази информация за себе си. Капитан Сиуард не споделя дори с мен — а аз съм кормчията.

— Не беше ли щурман?

— Предполагам си служил във войската, нали?

— В повече от една. Интендантът отговаря за снабдяването.

— Но в морето насочва кораба. Както споменах, капитанът не е казал дори на мен каква е целта на пътуването ни.

Уайът размеси разсеяно картите.

— Значи нито знаете къде отива корабът, нито за товара. Тази мисия май не е била придружена от много подробности.

— Ами ти? — Ейдриън премина в настъпление. — Ти какво правиш тук?

— Бих могъл да река, че си изкарвам прехраната. При мен не би прозвучало подозрително. Но истината е, че диря отговори.

— Относно?

— Местонахождението на дъщеря ми — рече Уайът, замлъквайки за миг, вперил поглед в свещта. — Али бе отвлечена преди седмица. Бях излязъл да търся работа. В мое отсъствие имперковците я грабнали.

— Грабнали? Защо?

Уайът снижи глас:

— Али е полуелф, а Новата империя не е особено дружелюбна към тях. Според новия закон всеки, дори с капчица елфическа кръв, подлежи на арестуване. Събират ги и ги стоварват на кораби, ала никой не знае къде ги отвеждат. И ето ме тук.

— Но какво те кара да мислиш, че този кораб ще отиде на същото място?

— Предполагам, още не си слизал до най-долните нива? — поспря за миг, сетне уточни. — Дъното на кораба, под ватерлинията. Там се складират запасите, както и кози, пилета и крави. Наказаните моряци чистят дъното. Отвратителна работа е да се изпомпват примесените с морска вода изпражнения. В момента там има повече от сто елфа, оковани в пространство, половината на това.

Ейдриън кимна със сгърчено лице.

— Ти и Ройс ме спасихте заради дъщеря ми. Защо?

— Идеята беше на Ройс, говори с него. Макар че аз бих поизчакал малко, преди да го сторя. Той се чувства по-зле и от мен. Никога не съм го виждал толкова изтерзан. Морето го прави раздразнителен — е, по-раздразнителен от обичайното.

Уайът кимна:

— Дъщеря ми е същата край вода. Бедното създание е като вкопчила се в отломък котка. Много време й отнема да свикне с клатушкането.

Той замлъкна, отново вглеждайки се в свещта.

— Убеден съм, че ще я намериш, не се притеснявай — Ейдриън огледа спящите наоколо мъже и понижи глас. — Задачата ни е важна и не можем да си позволим разсейвания, но ако се появи възможност, ще помогнем. Нещо ми подсказва, че няма да имам проблем да убедя и Ройс.

Гаденето отново разбуни стомаха на Ейдриън. Лицето му вероятно изрази мъките му, защото Уайът каза:

— Спокойно. Морската болест обикновено трае само три дни — увери го Уайът, прибирайки картите в джоба на гърдите си. — Сетне и двамата ще сте наред.

— Ако изобщо останем на борда толкова дълго. Нямам си и представа какво трябва да прави един корабен готвач.

Другият се усмихна.

— Не се притеснявай, погрижих се за това. По ще свърши по-голямата част от работата. Зная, че изглежда млад, но той ще те изненада.

— И как така ми се полага помощник?

— В качеството си на корабен готвач имаш ранга на старшина. Ала не се възгордявай особено. Все още си под юрисдикцията на боцманите, ала това ти осигурява услугите на матрос По. Също така те освобождава от вахтите. Това означава, че стига храната да е приготвена, през останалото време си свободен. Трябва да знаеш, че закуската се сервира при първия звънец на предобедната вахта — първото иззвъняване, което ще чуеш след осемте звъна при изгрев. Така че накарай По да запали огъня в камбуза при средната смяна. Той знае кога е това. Кажи му да приготви овесена каша. Не забравяй бисквитите. С всяко ядене се сервират бисквити. При осемте иззвънявания хората отиват на закуска. Всяка партида столуващи ще ти праща човек с нещо като дървена кофа. Ти ще раздаваш храната. Накарай По да направи и чай. Бира и ром им се дава на обяд и вечеря, но не и сутрин на закуска. А никой на борда няма да рискува да пие вода.

— Да рискува?

— Водата престоява в бъчви с месеци, дори години, ако корабът е поел на дълго пътуване. Разваля се. Чаят и кафето биват, защото водата е преварена. Но кафето е само за офицерите. Първи се хранят екипажа и кадетите. Сетне ще дойде Базил, готвачът на офицерите, за да приготви храна за висшестоящите. Просто не му се пречкай.

— За вечеря направи варено свинско. По да започне да го вари веднага щом Базил се махне. Осоленото месо ще изпусне много лой. Половината от нея отива за смазване на такелажа. Останалата я запази. Може да я продадеш на търговците при следващото спиране, ала не я давай на хората. Ще те заобичат, ако го сториш, но също така може да заболеят от скорбут, а на капитана това няма да се понрави. Накарай По да свари и зеленчуци, та да стане яхния. И не забравяй бисквитите.

— Значи казвам на По какво да приготви и го раздавам, но аз самият не готвя?

Уайът се усмихна.

— Това е преимуществото да си старшина. Ала получаваш заплатата на обикновен моряк. За вечеря просто сервирай остатъците от обеда, грог, и — естествено, бисквити. Сетне казваш на По да разчисти. А както вече споменах, през останалото време си свободен. Трудно ли звучи?

— Не, стига да съумея да стоя изправен и да не се изповръщам.

— Слушай По. Той ще се погрижи добре за теб. Сега най-добре иди да си легнеш. Повярвай ми, помага. Впрочем, сгрешили сте.

— За какво?

— За това, че мореплаването е по-безопасна работа.

* * *

Бе още мрачно, когато капитанът извика:

— Всички на палубата!

Бе се вдигнал студен вятър, в тъмните предутринни часове валеше лек дъжд, добавяйки студени тръпки към тормоза на морската болест, която не бе позволила на Ейдриън да мигне. През нощта корабът беше отминал Ниел и сега приближаваше нос Чловяк. Тук се намираха опасни плитчини, бележещи края на Авринския залив и началото на Шаронско море. В тъмното се различаваше трудно, ала звукът не можеше да бъде сбъркан. Някъде отпред се разнасяше ритмичното, гръмко бучене на разбиващите се в носа вълни.

Боцманът и хората му изгониха всички от трюма, пръсвайки ги по местата им.

— Обърни! — изкрещя капитанът от мястото си на квартердека. Стегнатата фигура на лейтенант Бишъп повтори заповедта, която Темпъл потрети.

— Кормилото срещу вятъра! — извика капитанът. Още веднъж заповедта му бе препредадена. Уайът завъртя руля.

— Опъни ъглите! — излая лейтенант Бишъп.

Край фока, грота и бизанмачтата другите лейтенанти крещяха още заповеди, за чието бързо изпълнение се грижеха боцманите.

Ейдриън стоеше на палубата под дъжда, без да е сигурен какво се очаква от него и дали изобщо се очаква нещо. В крайна сметка беше готвач, ала очевидно дори готвачът трябваше да помага при нужда. Все още се чувстваше зле, но видът на Ройс беше по-лош. Ейдриън гледаше как боцман Бристъл — едър мъжага, го пришпорва по въжетата, размахвайки заплашително камшик. Лицето и ръцете на Ройс бяха лишени от цвят и се открояваха в тъмнината. Очите му бяха занесени и празни. Неохотно се движеше по въжетата на средната мачта, без да използва демонстрираната вчера акробатика. Наместо това пълзеше измъчено и по средата на пътя се поколеба. Висеше на мокрите въжета, като че щеше да падне. Под него Бристъл го засипа с проклятия, престанали едва когато Ройс отново продължи нагоре. Ейдриън предположи, че колкото по-нависоко се изкачваше, толкова по-осезаемо би било клатушкането на кораба. Като се добавят хлъзгавите въжета и леденият дъжд, изобщо не завиждаше на приятеля си.

Неколцина мъже се занимаваха с въжетата, коригиращи позицията на платната, а други, подобно на него, стояха без работа, чакащи в оформени от боцманите редици. Мълчанието на екипажа бе напрегнато. Гърмежите се разнасяха все по-силни и по-наблизо, наподобяващи екота на размахван от гигант чук или ударите на божие сърце. Изглеждаше сякаш слепешката са се отправили към пастта на огромен невиждан звяр, който можеше да ги глътне на една хапка. Резултатът не би бил особено различен, помисли си Ейдриън, ако се приближаха прекалено.

Очаквайки нещо, всички очи бяха вперени в капитан Сиуард. По вятъра и посоката на дъжда Ейдриън можеше да определи, че корабът се обръща. Платната, преди изпънати, сега започнаха да припляскват, когато носът се обърна срещу вятъра.

— Гротът по вятъра! — внезапно изрева капитанът. Екипажът се втурна към въжетата за нагласяване на платната.

Виждайки движенията, Ейдриън осъзна стратегията. Опитваха наветрен курс покрай опасното място, което означаваше, че вятърът щеше да движи корпуса към скалите, докато се опитват да пренаредят платната, за да го уловят от другата страна. Опасността се криеше в липсата на маневреност по време на промяната. Лишен от натиска на вихъра, рулят щеше да има много по-малък напор. Ако корабът не се завъртеше изцяло, нямаше да улови отново вятъра и щеше да бъде понесен към скалите. Те щяха да разчупят корпуса като черупка на яйце, оставяйки товар и екипаж сред мрачното, разгневено море.

Ейдриън сграбчи въжето при своята редица и заедно с неколцина други задърпа, насочвайки платната в позиция, която да им позволи да уловят вятъра веднага. Въжето беше хлъзгаво, а стихията тъй силна, че цялата редица трябваше здравата да се потруди.

Разнесе се нов оглушителен трясък и експлозия бели пръски се посипа върху бакборда. Корабът вече се обръщаше бързо, отдалечавайки се от пяната, мъчейки се да се отскубне. Тогава се разнесе нова заповед на капитана, почти заглушена от поредния тътен, запратил „Изумрудената буря“ напред. Подчинявайки се, Уайът завъртя кормилото, внимавайки корабът да не забие кърма в скалите при прекалено рязко завиване.

Над главата си Ейдриън чу вик.

Вдигайки глава, видя мъж да полита от въжетата на гротмачтата. Тялото се приземи с отвратително тупване. Всички очи бяха вперени в проснатата като петно върху палубата фигура, ала никой не смееше да се отдели от позицията си. Ейдриън се напрягаше да види кой е това. Мъжът лежеше по лице, в сумрака бе трудно да се каже.

Това Ройс ли е?

При други обстоятелства никога не би подложил на съмнение катераческите умения на партньора си, ала с морската болест, неспирното движение на кораба и липсата на опит, бе възможно да се е подхлъзнал.

— Обърни по вятъра! — изкрещя Темпъл без да обръща внимание на падналия. Екипажът заработи и още веднъж платната се опънаха. Ейдриън усети рязкото дръпване на кораба, цепещ с носа си вече открито море.

— Доктор Леви на палубата! — изкрещя Бишъп.

В мига, щом се освободи, Ейдриън изтича при падналата фигура, но спря рязко, забелязвайки татуираната му русалка.

— Едгар Дрю, сър. Мъртъв е! — изкрещя Бристъл, коленичейки до трупа.

Край тялото се насъбраха неколцина моряци, гледайки към вантите на средната мачта. Хората на боцмана ги разпръснаха. На Ейдриън му се стори, че вижда Ройс високо край реята, но в мрака не можеше да бъде сигурен. И все пак трябва да е бил някъде наблизо до Дрю.

Боцманът бе разпръснал тълпата, а Ейдриън, който все още не бе напълно наясно с отговорностите си, стоеше без работа. Появи се първата утринна светлина, откроила мръсносиво небе, захлупило идентично на цвят море, гневящо се като мрачен звяр.

— Готвач! — рязко излая нечий глас.

Ейдриън се обърна и видя момче, не по-възрастно от По, ала носещо офицерска куртка. Стоеше със стисната брадичка и тъй вдървена поза, че изглеждаше като издялан. Студеният нощен въздух бе почервенил бузите му, а по носа му се пързаляше дъждовна вода.

— Ай, сър? — отвърна Ейдриън, предполагайки, че това ще да е подобаващата реплика.

— Тревогата отмина. Свободен си да напалиш пещта и приготвиш храната.

— Ай-ай, сър — каза корабният готвач, не се сещайки за по-подходящ отговор. Обърна се и понечи да тръгне към камбуза.

— Готвач! — изръмжа отново хлапето-офицер.

Ейдриън се извъртя, колкото се може по-рязко, припомняйки си военното си обучение.

— Ай, сър? — чувстваше се леко глупав заради бедния си речник.

— Пропусна да ми отдадеш чест — разпалено рече хлапакът. — Заради това ще те предложа за наказание. Как се казваш?

— Ейдриън, сър. Блекуотър, сър.

— Ще ви накарам да се отнасяте към мен с уважение, дори ако трябва да ви нашибам с камшици! Ясно ли е? Сега поздрави.

Ейдриън имитира отдаването на чест, което бе забелязал от останалите, допирайки кокалчета до челото си.

— Това е друго нещо, моряк. Да не се случва отново.

— Ай-ай, сър.

Истинско облекчение беше да се скрие от вятъра и дъжда. По пътя към камбуза срещна По. Момчето се оправяше доста сносно с готвенето — несъмнено причината Уайът да го предложи. Запалиха пещта и Ейдриън гледаше как По се заема да приготвя сутрешната овесена каша, добавяйки масло и кафява захар, приканвайки Ейдриън да опита. Въпреки скромния си характер, кашата бе изненадващо вкусна. Същото не можеше да се каже за ужасно твърдите бисквити. Те не бяха дело на По. Момчето само ги бе донесло от хлебния килер, където имаше купища кутии от тях. Годините военна служба бяха запознали отблизо Ейдриън със сухарите, както бяха наричани на сушата. Вездесъщите бисквити траеха вечно, ала не бяха особено апетитни. Бяха толкова корави, че човек трябваше да ги потопи в чай или кафе, преди да отхапе.

Храната бе готова. Появиха се хора от столовата, които да отнесат дажбите.

Ейдриън помогна за пренасянето на последните порции.

— Проклетият хвалипръцко даже не успя да стигне до реите — казваше Джейкъб Дърнинг гръмко. Мачтовите и кадетите стояха по маси, както им се полагаше заради по-висшия статус, а останалите бяха насядали край чувалите и по сандъците, държейки чиниите си в ръце. Джейкъб властваше на централната маса. Всички очи следяха царствените му жестове. На главата си носеше синя кърпа, по подобие на всички от върха на предната мачта.

— Друго е като морето се е разбушувало и въжетата са мокри — продължи Джейкъб. — Тогава не подскача.

— На мен ми изглеждаше уплашен — додаде боцман Бристъл.

— Мислех си, че ще се наложи да се покатеря и да го нашибам едно хубаво, та да тръгне отново.

— Нищо му нямаше на Ройс — рече слабоват, върлинест човек с бяла кърпа и дебели руси моржови мустаци. Ейдриън не го познаваше по име, ала разпозна в негово лице дежурния на гротмарса. — Просто имаше морска болест, това е. Щом се изкачи, без проблем настрои марсела, макар и малко странно.

— До утре го оправдавай, Дайм — рече Джейкъб, насочвайки към него пръста си, — ама той е странен. И ми се струва повече от проста случайност работещият край него да падне.

— Намекваш, че Ройс е убил Дрю? — попита Дайм.

— Нищо не казвам, просто смятам, че е малко странно, това е. Разбира се, ти знаеш по-добре какво се е случило, нали?

— Не видях. Бърни беше с него на марсела, когато падна. Казва, че Дрю бил непредпазлив. Виждал съм го и преди. Глупаци като него се лигавят из платната. Бърни каза, че се опитвал да върви по реята, когато корабът се втурнал напред. Бърни се опитал да го сграбчи, но било прекалено хлъзгаво.

— Дрю да върви по реята в буря? — Джейкъб се изсмя. — Малко вероятно.

— А къде беше Ройс през това време? — попита Бристъл.

Дайм поклати глава.

— Не знам, видях го едва по-късно, като се появи на върха на мачтата.

— Бърни игра карти с него снощи, не е ли тъй? Чух, че Дрю се оттеглил с добра плячка.

— Сега пък Бърни ли обвиняваш? — запита трети, вързал червена кърпа на главата си. Ейдриън не го беше виждал преди, но предположи, че отговаря за бизанмачтата, тъй като по-висшите се хранеха на една маса.

— Не, обаче готвачът беше там, а той и Ройс са дружки, така че…

Джейкъб рязко замлъкна, виждайки Ейдриън.

— Адски хубаво, че си по-добър готвач, отколкото приятелчето ти е топмен, иначе и двамата щяхте да плувате.

Ейдриън не каза нищо. Огледа се за Ройс, ала не го видя. Това не беше кой знае колко изненадващо — надали искаше да е някъде в близост до храна.

— Може да му речеш, че съм поискал от Бристъл да поговоря с мистър Берил за него.

— Берил? — объркано повтори Бристъл. — Щях да говоря с Уесли.

— Мани го — рече Джейкъб. — Безполезен е.

— Не мога да ида при Берил — оправда се Бристъл. — Уесли беше офицер на вахта, когато това се случи.

— Побъркал ли си се? От какво те е страх? Мислиш, че ще загазиш заради това, че си се обърнал направо към Берил? Уесли само ще те предложи за наказание. Друго не прави. Той е хлапе, което още не е запълнило с гръбнак униформицата си. На борда е единствено защото е синче на лорд Белстрад.

— Трябва да обслужим и кадетите — По задърпа Ейдриън за ръкава. — Те се хранят в каюткомпанията при кърмата.

Ейдриън окачи кофата на кука, както бе виждал По да го прави. Хвърли последен поглед към Джейкъб — той се усмихваше зловещо.

Доста по-малка и не кой знае колко по-удобна от помещенията за екипажа, каюткомпанията на кадетите беше дребна стаичка на кърмата, проскърцваща силно от напора на вълните. По принцип Базил сервираше приготвената за офицерите храна, ала тази сутрин бе особено погълнат от приготвянето на гозбите за лейтенанта и капитана. Затова бе помолил По и Ейдриън да му помогнат.

— Какво правиш тук? — рязко запита най-едрият от кадетите при влизането на Ейдриън. Готвачът почти бе отговорил, когато осъзна, че питането не е насочено към него. Зад Ейдриън вървеше младият офицер, направил му забележка заради поздрава. — Трябва да си на вахта, Уесли.

— Лейтенант Грийн ме освободи по-рано, за да мога да хапна нещо топло.

— И идваш да досаждаш на висшестоящите? — запита едрият мъж, предизвиквайки взрив от смях у околните. Ейдриън предположи, че това трябваше да е Базил. Той бе най-старият от всички присъстващи — поне с десетина години. — През цялото пътуване само ще ни се пречкаш, хлапе. Мислехме, че ще се насладим на тиха закуска без твоето присъствие. Какво направи, хленчи на Грийн как стомахът ти къркорел, защото не сме ти дали нищо за ядене?

— Не, аз… — започна Уесли.

— Млъкни! Не ща да ти слушам плачливия гласец. Ей ти, готвача! — сопна се Берил. — Никаква храна за кадет Уесли, нито дори трошица, ясно ли е?

Ейдриън кимна, предполагайки, че Берил превъзхожда по ранг Уесли, макар и двамата да носеха еднакви униформи.

— А, да — рече Берил, изправяйки се от масата и приближавайки се към Уесли. Ейдриън забеляза стар белег по лицето на първия, почти успял да му извади окото. — Възнамерявах да претърся нещата ти, за да видя дали не разполагаш с нещо, което да ми допадне.

Уесли се обърна и затръшна сандъка си.

— Отвори го, хлапе, и дай да видим какво има вътре.

— Не, нямаш право!

Бериловите подлизурковци по масата започнаха да се смеят и да се подиграват на момчето.

Берил пристъпи напред. По позицията на тялото му Ейдриън знаеше какво ще последва, ала Уесли нямаше представа. Едрият кадет зашлеви хлапака през лицето. Момчето се прекатури по гръб. Превъртя се с почервеняло от гняв лице, ала не можа да се изправи изцяло, защото нов удар се стовари отгоре му, този път разкървавил носа. Уесли отново се строполи на пода, свивайки се с рев. Останалите ликуваха.

Берил започна да рови из сандъка.

— Нищо читаво… Мислех, че си син на лорд. Жалка история — извади бяла ленена риза и я огледа. — Е, всъщност това не е чак толкова зле, не бих отказал нова риза.

Затръшна сандъка и се върна към закуската си.

Отвратеният Ейдриън понечи да помогне на Уесли, ала спря, виждайки По да поклаща глава. Младият моряк хвана готвача за ръката и почти го извлече навън, където слънцето се бе издигнало достатъчно високо, за да ги накара да присвият очи.

— Не се меси в офицерските работи — рече му По. — Те са точно като благородниците. Удари един и ще увиснеш на бесилото. Повярвай, зная какво говоря. По-големият ми брат е кормчия на „Безсмъртни“. От ужасиите, дето ми е разказвал, на човек може да му прилошее. Мътните да ме вземат, държиш се сякаш не си виждал кораб преди.

Ейдриън мълчаливо последва По към камбуза.

— А ти не си, нали? — внезапно попита По.

— Кой е едрият? Това ли е Берил? — Ейдриън смени темата.

По се намръщи, сетне въздъхна.

— Да, той е главният кадет.

— Значи е благородник?

— Не зная дали е или не е. Повечето от тях са трети или четвърти синове, онези, които не са подходящи за турнирите или манастирския живот, служещи доброволно с надеждата един ден да се издигнат до капитанска длъжност и да командват собствен кораб. Повечето кадети служат около пет години, преди да бъдат повишени в чин лейтенант, ала Берил е кадет в продължение на десет години, ако не и повече. Предполагам е доста раздразнен от това. Даже и да не е благородник, пак си е офицер. На борда между двете няма разлика.

* * *

— Ройс? — прошепна Ейдриън.

Ройс лежеше в хамака си в близост до носа на кораба. На главата си все още носеше бяла кърпа — отличителния белег на работещите на гротмарса. Трепереше, дрехите му бяха мокри.

— Ройс — повтори. Този път разтърси партньора си по рамото.

— Направи го още веднъж и ще ти откъсна ръката — изръмжа крадецът с отпаднал глас.

— Донесъл съм ти малко кафе и хляб. В хляба сложих стафиди. Обичаш стафиди.

Ройс надникна изпод тънкото одеяло с ожесточен взор. Погледна към храната и бързо се обърна настрана, гримасничейки.

— Съжалявам, просто знаех, че не си хапвал нищо от снощи — Ейдриън постави подноса надалеч. — Допълнителна смяна ли ти дадоха? Стоя там по-дълго от останалите?

— Бристъл ме задържа за наказание, че вчера съм бил бавен. Колко дълго съм бил горе?

— Поне дванадесет часа. Слушай, мисля, че трябва да поогледаме предния трюм. Уайът ми каза, че серетите скрили там специална доставка. Ако можеш да обуздаеш стомаха си, вероятно би отключил някоя и друга ключалка?

Ройс поклати глава:

— Не и докато корабът не спре да се клати. Изправям се и светът се завърта. Трябва да поспя. Ти как така не си болен?

— Съм, но не толкова сериозно. Предполагам елфическата кръв не обича особено водата.

— Възможно е — рече Ройс, отново мушвайки глава под одеялото. — Ако скоро не се почувствам по-добре, ще си прережа китките.

Ейдриън взе своето одеяло и зави треперещото тяло на крадеца. Понечи да тръгне, сетне се спря и попита:

— Някаква представа какво се случи с Едгар Дрю?

— Онзи, дето падна?

— Да, някои от екипажа мислят, че може да е бил убит.

— Нищо не видях. През по-голямата част от времето прегръщах мачтата. Много ми беше лошо — и все още ми е. Изчезвай и ме остави да поспя.

Беше късно, вахтата на бакборда стоеше на пост, ала повече от тях спяха на палубата. Само неколцина трябваше да стоят нащрек по време на средната смяна — тримата наблюдатели по върховете на мачтите, помощник-кормчията, заместващ Уайът, и дежурният офицер. Ейдриън почти не се сблъска с последния, излизайки на палубата.

— Мистър Уесли, сър — рече готвачът, оставяйки подноса, за да отдаде чест.

Лицето на Уесли бе покрито с петна, очите и носът му бяха синьо-черни. Ейдриън знаеше, че той дежури допълнително. Отправяйки се към Ройс, бе дочул лейтенант Бишъп да разпитва кадета относно някакво сбиване, но тъй като Уесли отказа да назове противника си, младежът сам понесе наказанието.

— Мистър Уесли, реших, че ще желаете да хапнете нещо. Предполагам днес не сте яли много.

Офицерът го прониза с поглед, сетне погледна към подноса. Виждайки вдигащата се от кафената чаша пара, устата му се отвори, сетне брадичката биде рязко скована.

— Кой те прати? Берил? Това шега ли трябва да представлява?

— Не, сър. Просто зная, че не сте закусвали и че сте дежурили по време на останалите хранения днес. Трябва да умирате от глад.

— Бе ти заповядано да не ме храниш.

Ейдриън сви рамене.

— Също така капитанът ми заповяда екипажът да е добре нахранен. Дежурили сте дълго. Човек може да заспи, ако няма какво да му помогне да си държи очите отворени.

Уесли отново погледна към подноса.

— Кафе — рече удивено младият кадет. — На целия кораб няма повече от няколко паунда, повечето от които са за капитана.

— След една сделка с домакина съумях да се сдобия с няколко чаши.

— Защо го даваш на мен?

Ейдриън повдигна глава към нощното небе.

— Нощта е студена. Наказанията за заспиване на пост са жестоки.

Уесли кимна мрачно.

— Тук кадетите биват шибани с камшик.

— Смятате ли, че това е възнамерявал Берил, сър? Задето му се противопоставихте пред останалите по-рано днес.

— Възможно е. Берил е отвратителен деспот и развратник, пропилял семейното богатство. Подозирам, че той изобщо не би ме забелязал, ако не беше брат ми. Биейки ме, той си въобразява, че е по-висш от семейството ми.

— Брат ви е сър Бректън Белстрад?

Уесли кимна.

— Обаче той е изиграният. Нямам нищо общо с брат си, пребиването ми не е голямо постижение. Ако бях като него, не бих позволил хулиган като Берил да ме тормози.

— Вземете кафето и хляба, сър — рече Ейдриън. — Не мога да кажа, че Берил ми е особено симпатичен. Ако моето съдействие да останете буден допринесе за раздразването му сутринта, то още по-добре. Заповедите на капитана превъзхождат тези на кадета.

— Все пак ще те предложа за наказание. Любезността ти няма да промени това.

— Не го и очаквам, сър.

Момчето изучаваше Ейдриън с любопитство.

— В такъв случай, благодаря ти — рече то, вземайки храната.

* * *

Доувин Траник крачеше из най-долните нива на трюма. Тъмно и тясно, тук вонеше на животински изпражнения, примесени с процеждащата се през дъските солена вода. Подът бе покрит с близо четириинчова гнус, принуждаваща го да върви по края, балансирайки върху гредите на корпуса, за да запази обущата си сухи. Утре щеше да нареди на лейтенант Бишъп да организира редовното изпомпване на мръсотията, за да не се налага Траник да крачи през нея всяка вечер. Беше страж на нифронската църква, понастоящем един от двамата, които разговаряха лично с Негово Светейшество, а тук му се налагаше да се препъва из фекалии.

Разстроеният му стомах влошаваше нещата още повече. Няколко дни бе спал на закотвената „Буря“ и бе решил, че се е приспособил към морето. Ала първоначалното мъчение бе утихнало, само за да се появи отново, когато корабът се поклащаше с различен ритъм в открито море. Макар и по-слабо изявена, морската болест все още представляваше отегчение, отнемащо от удоволствието на работата.

Не носеше светило, но не му и трябваше. Фенерите на дежурните в далечния край на трюма хвърляха достатъчно сияние. Премина покрай неколцина серети, застанали мирно.

— Тази нощ са тихи. Мируват ли? — запита Траник, приближавайки клетките.

— Да, сър — отвърна постовият, нарушавайки за миг статуеподобието си. — Морска болест. Всички са зле.

— Да — отбеляза Траник, не и без известно отвращение. Гледаше ги. — Те ме виждат, дори и в мрака. Имат отлично зрение.

Тъй като от него не се очакваше отговор, серетът замълча.

— По лицата им виждам осъзнаване. Осъзнаване и страх. Това е първото ми посещение, но вече ме познават. Усещат силата на Новрон, таяща се в мен. Злото в тях инстинктивно трепери. Сякаш съм свещ, чиято светлина отблъсква мрака им.

Стражът пристъпи по-близо до клетките. Бяха тъй претъпкани, че елфите се редуваха да сядат. Изправените притискаха мръсните си голи тела едно към друго за опора. Мъже, жени и деца бяха плътно наблъскани, сливайки се в отвратителна маса плът. Развеселено гледаше как треперят и скимтят, опитвайки се да отстъпят назад.

— Виждаш ли? Аз съм светлина, а гнусната чернота на душите им бяга пред мен.

Траник изучаваше лицата им, изпити и хлътнали от глад.

— Отвратителни създания — неестествени мерзости, които изобщо не е трябвало да виждат бял свят. Самата им екзистенция е обида. Усещате го, нали? Трябва да прочистим света от гнусотата, която оставят. Трябва да сторим всичко по силите си, за да отстраним скверността. Да се покажем достойни.

Стражът вече не гледаше към елфите. Взираше се в собствените си ръце.

— Прочистването никога не е лесно, ала винаги е нужно — промърмори замислено. — Доведете ми онзи с липсващия зъб — заповяда Траник. — Ще започна с него.

Серетите изтръгнаха един елф от клетката и стегнаха ръцете му зад гърба. С помощта на скрипец го увесиха за тях през една греда. Под тежестта крайниците му започнаха да изскачат от раменните стави и елфът запищя агонизиращо. Писъците и видът на лицето му накараха дори серетите да погледнат настрана, ала Траник гледаше без да мигне, а устните му бяха свити в одобрение.

— Залюлейте го — рече той. Елфът започна да вие отново.

Стражът погледна към клетките. Затворените плачеха. Видяла погледа му, една женска си проби път:

— Какво искате от нас?

Траник огледа лицето й с искрено съжаление.

— Марибор изисква грешката на неговия брат да бъде поправена. Аз съм само негов инструмент.

— Тогава защо… защо просто не ни убиете? — изрева тя с подивели очи. Траник се замисли. Отново сведе поглед към ръцете си, със замислено изражение разглеждайки и двете им страни. Мълча толкова дълго, че чак серетите се обърнаха към него. Стражът вдигна глава към нея със замъглени очи и треперещи устни:

— Някои петна могат да бъдат отстранени само след усилено търкане. Нека тя да е следващата.

Глава 7

Гнили яйца

За императрица Модина всичко се бе променило месец по-рано, след като се бе изправила на балкона и отправила приветствие към своите поданици. Благодарение на Амилия, която неспирно подкопаваше регентската решителност, императрицата понастоящем се наслаждаваше на безпрецедентна свобода в рамките на двореца. Необезпокоявана, тя се разхождаше с чисто нови дрехи.

Никога не се отправяше към някаква конкретна цел, често дори не помнеше къде е ходила. Копнееше да усети трева под нозете си, ала не й бе позволено да напуска двореца. Бе сигурна, че никой стражник не би се опитал да я спре, ако се опиташе да напусне, ала се страхуваше, че Амилия щеше да си навлече гнева на регентите. И това я държеше затворена.

Модина крачеше грациозно в новата си рокля, тиха и замислена, както подобава на една императрица. Слизайки по витото стълбище, усети как шлейфът се влачи по каменните стъпала. Новите рокли също бяха заслуга на Амилия. Секретарката лично бе надзиравала скрояването им, предотвратявайки всякакви опити да бъдат украсявани с дантели или бродерия. Всяка бе ослепително бяла и скроена в семпъл, ала красив дизайн. Амилия бе рекла на кроячката, че главната цел е императрицата да се чувства удобно. Така че шивачката се съсредоточи върху създаването на изчистени, ала удобни одежди, изоставяйки твърдите яки, стегнатите корсажи и банелите.

Макар свободата и новите дрехи да бяха приветствани промени, най-драматичната разлика бе реакцията на виждащите императрицата хора. Напускайки спалнята си, Модина бе подминала две млади жени, носещи куп чаршафи, както и нарамил сума ти ботуши паж. Бе изпуснал един в мига, в който я видя, а момичетата се бяха впуснали в развълнувана размяна на реплики. Лицата им не се отличаваха от обичайните виждани от нея ликове — убеждението, че тя беше Мариборовият Избраник.

При първото й идване в двореца всички я бяха отбягвали, както се отбягва обичащо да хапе куче. След речта й малцината зърнати от нея я гледаха с любящо възхищение и неизречено разбиране, сякаш заявявайки, че най-накрая са разбрали предното й поведение. Новите рокли имаха неочаквания ефект да преобръщат възхищението в обожание — бялата чистота и семплост придаваха на Модина ангелско излъчване. Бе се превъплътила от побърканата императрица в святата — макар и болна — жрица.

Всички приписваха възстановяването й на уменията на Амилия. Произнесеното на балкона бе самата истина. Амилия я бе спасила, ако спасила бе правилната дума. Модина не се чувстваше спасена.

След Далгрен се бе давила в непосилни ужаси, срещу които не можеше да се изправи. Амилия я бе извлякла на брега, ала никой не би нарекъл този вариант на съществуване живот. Някога имаше време — много, много отдавна — когато би рекла, че животът носи надеждата за по-добър утрешен ден. Ала надеждата бе просто мечта, угаснала в една лятна нощ. Бяха останали само ужасите, зовейки я, заплашвайки да я обгърнат отново. Лесно беше просто да се предаде, да затвори очи и още веднъж да се отпусне на дъното, ала ако престореният живот щеше да помогне на Амилия, тогава тя щеше да продължи да живее. Амилия се бе превърнала в малка искрица сред море от мрак, единствената пътеводна звезда на Модина. Нямаше значение къде отвеждаше тази светлина.

По подобие на други следобеди Модина обхождаше уединените зали и стаи — подобно на призрак, търсещ нещо отдавна забравено. Бе чувала, че хората с липсващи крайници усещали лъжлив сърбеж по изчезналата ръка или крак. Може би и тя правеше същото, опитвайки се да почеше изчезналия живот.

Миризмата на храна показа, че се намира близо до кухнята. Не помнеше кога за последно бе яла, ала не беше гладна. Призраците не огладняват, поне не за храна. Намираше се в подножието на стълбището. От дясната й страна шкафове заемаха стените на тясна стая, приютили чинии, бокали, свещи и прибори. Вляво имаше рафтове с подредени чаршафи. Изпълнено с работещи слуги и пара, мястото бе кипящо и шумно.

Модина зърна големия елкхунд, спящ в ъгълчето на кухнята, и моментално си припомни, че името му беше Ред. Не бе слизала насам от много време, не и откакто Салдур я бе сварил да храни кучето. Това бе първият ден след смъртта на баща й, който помнеше ясно. Преди това — нищо — нищо освен… гнили яйца.

Гранивата миризма долетя до стоящата в подножието на стълбите императрица. Модина се огледа със засилен интерес. Смрадта бе събудила спомен. Малка стая — студена, мрачна, без прозорци. Почти усещаше.

Приближи се към малка дървена врата. С трепереща ръка я отвори. Килерче, пълно с брашнени чували. Стаята не беше тази, ала миризмата се усилваше.

Друго място — дребно като това — тясно, мрачно, злокобно. Мисълта се стовари отгоре й като забравен кошмар. Черен, земен, леден, с отекващ зловещо кап, хленчовете на изгубени души, молещи за милост, ненамиращи такава. Тя също бе нявга сред тях. Бе плакала в тъмата до изчерпване на сълзите си, а миризмата на гнус вклещваше ноздрите й, докато влагата на пода се просмукваше в кожата й. Внезапната реализация я разтърси.

Спомням си гроба! Аз съм мъртва. Призрак.

Погледна към ръцете си — това не беше живот. Мракът я притисна, ставащ все по-дълбок, поглъщайки я, задушавайки я.

* * *

— Добре ли сте, Ваше Високопреосвещенство?

— Пак ли й е лошо?

— Не дрънкай глупости. Просто е разстроена. Видно е, нали?

— Бедната. Толкова е крехка.

— Спомни си за кого говориш. Това девойче уби Напаст Ръфъсова!

— Ти си спомни за кого говориш! Това девойче! Кълна се в брадата на Марибор, та тя е императрица!

— Махнете се — изръмжа Амилия, разпъждайки тълпата.

Не бе в настроение за любезности. Страхът огрубяваше гласа й, лишавайки го от познатия тон на кухненска работничка — това бе гласът на гневна благородничка. Слугите се пръснаха. Модина седеше на пода, опряла гръб в стената. Плачеше тихо, скрила лице в шепи.

— Какво сте й сторили? — сопна се обвинително Амилия, обхождайки ги с подобен поглед.

— Нищо! — защити ги Лийф.

Лийф, касапин и помощник-готвач, бе мършав дребосък с рунтави ръце и гръд, ала лишена от окосмяване глава. Амилия никога не го бе долюбвала особено, а мисълта, че той или който и да е от тях може да е наранил Модина, караше кръвта й да закипи.

— Никой дори не я беше чул. Кълна се!

— Така е — потвърди Кора. Млекарката бе сладко, простовато момиче, което разбиваше масло всяка сутрин, винаги добавяйки прекалено много сол. — Тя просто седна и започна да плаче.

Амилия не би се вслушала в думите на Лийф, ала Кора бе достойна за доверие.

— Добре — рече им тя. — Оставете я. Връщайте се към работата си.

Едва заплашителният поглед на Амилия придаде нужната тежест към горните й думи.

— Добре ли си? Какво има? — попита, коленичейки край Модина.

Императрицата вдигна глава и обви ръце около врата на Амилия, продължавайки да плаче. Амилия я прегърна и започна да я гали по косата. Нямаше представа какво не беше наред, ала трябваше да отведе Модина в стаята й. Ако Салдур чуеше — или още по-зле, ако влезеше сега… Опита се да не мисли за това.

— Всичко е наред, няма нищо. Аз съм с теб. Успокой се.

— Жива ли съм? — запита Модина с молещи очи.

За част от мига Амилия помисли, че императрицата се шегува. Ала две неща не съответстваха — погледът в очите на Модина и фактът, че императрицата никога не се шегуваше.

— Разбира се, че си — увери я тя. — Сега ела. Да те сложим да легнеш.

Амилия й помогна да се изправи. Модина стоеше като новородена сърничка, слаба и неуверена. Докато се отдалечаваха, зад тях се разнесе развълнувано шушукане. Ще трябва да се погрижа незабавно за това, помисли си секретарката.

Поведе Модина по стълбите. Джерълд, личният телохранител на императрицата, ги изгледа загрижено.

— Тя добре ли е? — попита той.

— Уморена е — рече Амилия и затвори вратата след себе си.

Императрицата седна на ръба на леглото си, взирайки се в нищото. Това не беше обичайният й празен поглед. Амилия виждаше, че тя усилено мисли върху нещо.

— Насън ли крачеше? Кошмар ли сънува?

Модина помисли за момент, сетне тръсна глава.

— Спомних си нещо — гласът й беше отпаднал и занесен. — Беше нещо лошо.

— За битката ли?

Това бе първият път, когато Амилия повдигаше темата. Подробностите от легендарното сражение на Модина с разрушилия Далгрен звяр бяха винаги смътни или придружени от тъй много догматика и пропаганда, че бе невъзможно да се отдели истината от измислицата. Като всички имперски граждани, Амилия също бе любопитна. Историите твърдяха, че Модина била сразила могъщ дракон със счупен меч. Само поглеждайки към императрицата, Амилия знаеше, че това не може да е истина, ала бе убедена, че нещо лошо се е случило.

— Не — тихо отвърна Модина. — Сетне. Събудих се в дупка, отвратително място. Мисля, че беше гробът ми. Не искам да си спомням. И за двете ни е по-добре да не го правя.

Амилия кимна. Откакто Модина бе започнала да говори, повечето от разговорите им се въртяха около Амилиния живот в Тарин дол. В редките случаи, когато питаше императрицата за неща от миналото й, изражението на Модина се помрачаваше, а светлината в очите й угасваше. Дълго след това не говореше, понякога с дни. Скелетите в гардероба й бяха легион.

— Не мисли за това тогава — рече й Амилия с успокояващ глас. Седна до императрицата и прекара пръсти през косата й. — Каквото и да е било, свърши. Сега си тук с мен. Ще можеш ли да поспиш?

Императрицата кимна, ала тревогата в очите й остана.

След като се убеди, че Модина спи спокойно, Амилия се измъкна тихо от стаята. Загърбвайки питащия поглед на Джерълд, тя се отправи към кухнята. Ако оставеше нещата без надзор, слугите щяха да пръснат слухове из целия дворец. Не можеше да си позволи Салдур да узнае.

Не бе посещавала кухните от доста време. Влажният дим, носещ миризмата на лук и мазнина, някога тъй познат, сега бе дразнещ. Осмина работеха вечерна смяна. Имаше някои нови лица, предимно млади момчета направо от улицата и момичета, все още миришещи на тор. Всички от тях работеха колкото за кумова срама, потънали в разговор, надвил шума на тенджери и тигани. Всички замлъкнаха при влизането й.

— Амилия! — избоботи Ибис Тинли в мига, в който я зърна. Старият морски готвач беше едър, брадат мъжага с яркосини очи. Кръв и мазнина лекьосваха престилката му, сдобивайки се с място в описанието. В едната си ръка държеше лъжица, а в другата — кърпа. Поставяйки огромна тенджера на печката, той се отправи ухилен към нея.

— Ти си прекрасна гледка за измъчените очи, момиче. Как се отнася към теб животът, защо не се отбиваш по-често?

Тя изтича към него. Без да обръща внимание на оцапаните му одежди и протокола, силно го прегърна.

Момчето, което носеше водата, изпусна кофите и ахна високо.

Ибис се изкикоти.

— Като че са забравили, че някога си работила тук. Старата Амилия умряла или нещо от сорта — и новата главна имперска секретарка се появила от нещото.

Остави лъжицата и пое ръката й.

— Как си, момиче?

— Отлично.

— Чувам, че са ти дали хубаво място в източното крило с всички там труфила. С туй трябва да се гордееш. Издигаш се, няма грешка. Просто се надявам да не ни забравяш.

— Ако го сторя, просто загори вечерята ми, за да си припомня кои са наистина важните хора.

— А, добре че каза — Ибис бързо грабна кърпата и повдигна капака на димящата тенджера. — Пъдпъдъкът на камерхера не трябва да остане без сос.

— Как са нещата тук?

— Както винаги — постави тенджерата на каменната пейка и вдигна капака, блъвнал пара. — Тук нищо не се променя. А ти избра удобно време да ни посетиш. Едит я няма. На горния етаж е, крещи по новата камериерка.

Амилия подбели очи.

— Трябваше да изгонят тази жена преди години.

— Не зная, аз само отговарям за кухнята. За нея нищо не мога да река. Разбира се, сега вече като си…

Тя поклати глава:

— Не разполагам с истинска власт. Просто се грижа за Модина.

Ибис гребна малко от соса и опита, преди да затвори капака.

— Ама не ми разправяй, че си дошла тук да говорим за Едит Мон. Свързано е нещо с императрицата, плакала по-рано днес? Нали не е било заради граховата супа, дето й бях направил?

— Не — увери го Амилия. — Обожава гозбите ти. Обаче донякъде си прав, исках да разясня.

Обърна се към останалата част от персонала и повиши глас.

— Искам всички да знаете, че императрицата е добре. Днес бе научила известни лоши новини, които я разстроиха. Но вече е добре.

— За войната ли? — попита Нипър.

— Бас държа, че е заради затворниците в Ратибор — предположи Кноб, пекарят. — Принцесата от Меленгар ги е екзекутирала, нали? Всички знаят, че тя е вещица и убийца. Без да й мигне окото ще затрие невинни хорица. Затова плачеше, нали? Задето не е могла да ги спаси.

— Бедничката — рече жената на касапина. — Толкова е загрижена, нищо чудно, че е тъй разтревожена от всичко. Слава на Марибор, че се грижите за нея, лейди Амилия. Вие сте истинско щастие.

Амилия се усмихна и се обърна към Ибис.

— Тя нямаше ли навика да ми крещи за начина, по който съм миела ножовете на съпруга й?

Готвачът се изкикоти.

— Също тъй миналата пролет те беше обвинила в кражбата на свинско каре. Каза, че трябвало да те нашибат с камшик. Предполагам е забравила за това. Както и всички, подозирам. Заради роклята е. Като те виждам в такава рокля, даже на мен ми се ще да се поклоня.

— Не прави това — рече тя. — Иначе ще спра да идвам.

Ибис се ухили широко:

— Хубаво е да те видя отново.

* * *

В съня си Модина видя звяра да се приближава към баща й. Опита се да изпищи, ала от устата й се изтръгна само приглушен стон. Понечи да изтича при него — краката й затъваха в калта — дебела, зелена, отвратителна кал. Чудовището обаче се придвижваше без проблеми. За мъчително удивление на Модина Терън не обръщаше внимание на тресящата се под нозете му земя. Звярът го глътна на една хапка. Модина се строполи на земята. Миризмата изпълни борещите се за глътка въздух ноздри. Чувстваше влажната пръст по тялото си. Разнасящият се из мрачината пляскащ звук говореше за приближаването на чудовището. Навсякъде край нея мъже и жени плачеха и виеха от мъка и страх. Звярът идваше да погълне всички им, пляскайки и шляпайки. Идваше да довърши работата си, да погълне и нея.

Беше гладен. Много гладен. Трябваше да се храни.

Всички имаха нужда от храна, ала въпросната никога не стигаше. Имаха единствено отвратителна помия с гнусна воня — на гнили яйца. Беше й студено, трепереше и хленчеше. Бе плакала тъй дълго и мъчително, че очите й бяха пресъхнали. Нямаше за какво да живее вече… или имаше?

Модина се събуди, плувнала в пот.

Същият кошмар я тормозеше всяка нощ, карайки я да се страхува от съня. Тя стана и отиде до окъпания в лунна светлина прозорец. Докато го достигне, по-голямата част от видението бе забравено, ала осъзнаваше, че има нещо различно. Сядайки на обичайното си място, тя зарея поглед в градината. Беше късно и само пазачите бяха там. Опита се да си припомни кошмара, ала можа да се сети единствено за миризмата на развалени яйца.

Глава 8

Рогът

След първите няколко объркващи дни животът на борда на „Изумрудената буря“ се вля в непреклонен ритъм. Всяка сутрин започваше с почистването на горната палуба, която така и не получаваше възможността да се изцапа. Следваше закуска. Вахтите се сменяха и търкането продължаваше, този път на долните палуби. По обед лейтенант Бишъп или някой от другите офицери определяше позицията им спрямо слънцето и я съобщаваше на капитана. Сетне мъжете се упражняваха по мачти и реи, пускаха лодки, акостиране и отплаване, както и стрелба с лък, с балиста и накрая ръкопашен бой. Ейдриън се отличи в стрелбата и фехтовката, а уменията му предизвикаха разбиращо кимане от страна на Грейди.

Понякога биваха събирани на горната палуба, за да присъстват на нечие наказание. Досега бяха станали свидетели на четири нашибвания, ала Ейдриън познаваше битите само по име. Следобед бе раздаван грог — смесица от ром и подсладена вода, а вечерта отговарящият за безопасността офицер проверяваше дали всички огньове са угасени.

Повечето дни си приличаха, имаше малко изключения. В деня за поддържане на униформите капитанът отпускаше на екипажа допълнително време, през което моряците да зашият скъсаните си дрехи или да се занимават с хобита — като резбоване на дърво или кости. В деня за пране почистваха дрехите си. Тъй като бе забранено за целта да се използва прясна вода, а сапун липсваше, ризите и панталоните обикновено бяха по-удобни след цял ден работа под дъжда, отколкото след изпиране.

Вече всички бяха наясно със задълженията си и ги изпълняваха сносно. Ройс и Ейдриън със задоволство откриха, че не са единствените новаци на борда. Наскоро отвлечени мъже съставяха почти четвърт от екипажа. Мнозина от тях бяха родом от места като Олбърн и Дънмор, за което океанът бе нещо непознато. Тяхната непохватност и съдействието на Уайът прикриваше липсата на опит у Олриковите чудотворци. Вече и двамата знаеха рутината, за да се справят сами.

„Изумрудената буря“ продължи на юг, вятърът откъм задната част на левия й борд елегантно я тласкаше напред. Денят бе удивително топъл. Или бяха отишли дълбоко на юг, или есента им бе отпуснала един последен дъх топло време. Помощник-навигаторът и трюмовият старшина се появиха на палубата при първата камбана, за да разлеят грог.

Четири дни след началото на пътешествието Ройс най-сетне се приспособи. Цветът на лицето му се възвърна, ала за повече от седмица настроението му си остана развалено. Един от факторите за това бяха постоянните обвинения за смъртта на Дрю, които Джейкъб Дърнинг му отправяше.

— След като му прережа гърлото, просто ще хвърля тялото в океана — небрежно казваше Ройс. Екипажът бе получил дажби грог и моряците се бяха пръснали из горните палуби, къпейки се в ярките слънчеви лъчи. Ройс и Ейдриън си намериха удобно местенце между отвесната стена и лодката, където платнарят и хората му бяха оставили парчета излишен плат. От тях стана луксозно легло, идеално за наблюдаване на чистото синьо небе, украсено с облаци.

— Хвърлям го през нощта — и сбогом. Тялото дори няма да доплува до брега, защото акулите ще го изядат. По-удобно от цистерна с луга.

— Добре, ще го кажа още веднъж — Ейдриън започваше да се отегчава от темата на разговора. — Не можеш да убиеш Джейкъб Дърнинг. Нямаме си представа, какво става на борда. Ами ако той е свръзката на Мерик? Докато не узнаем нещо — каквото и да е — никого няма да убиваш.

Ройс се намръщи и скръсти ръце пред гърдите си.

— Да си припомним какво знаем досега — продължи Ейдриън.

— Като например факта, че Бърни Дефо едно време беше Диамант?

— Наистина? Виж, това е интересно. Тъй… Имаме пълен с елфи трюм; оръжия, достатъчно за екипирането на цяла армия; страж с отряд серети; тенкин; бивш Диамант. Смятам, че Траник трябва да е замесен. Съмнявам се да е тръгнал на почивка.

— Той се откроява като забит в гърба кинжал, поради което участието му ме съмнява.

— Добре, да го сложим в категорията може би. Това оставя Бърни най-отгоре в списъка. Той едновременно с теб и Мерик ли беше в гилдията?

Ройс кимна.

— Но не работехме заедно — почти не го и виждахме. Бърни беше копач — специализираше в ограбването на гробници, сетне се зае с иманярство. Сам се научи да чете, за да може да претърсва старите книги за указания. Откри Кътчето на Гейбъл и Лирантянската крипта, скрити някъде из Вайлън Хилс. Върна се с разни блага и всевъзможни истории за гоблини и призраци. Накрая нещо не се спогодиха с Бижуто и не след дълго заработи самостоятелно. След това не чух нищо за него.

— Но Мерик го е познавал, нали?

— Да.

— Дали те е познал?

— Не зная. Може би. Нямаше да ме издаде, ако беше. Не е глупав.

— Някакъв шанс да е обърнал страницата и да се е посветил на мореплаването?

— Толкова вероятно, колкото да се случи и с мен.

Ейдриън изгледа Ройс в продължение на един удар на сърцето.

— Поставям него на върха на списъка.

— Ами тенкина?

— Още един чудак. Той…

— Земя! — извика наблюдателят от предната мачта, сочейки към лявата част на носа. Ройс и Ейдриън се изправиха и погледнаха в указаната посока. Боецът не видя много, само тънка сива линия, но като че ли различаваше двете кули-близнаци в далечината.

— Това…

— Дръминдор — потвърди Ройс, поглеждайки през рамо, преди да седне отново с рома си.

— Чак толкова на юг ли се намираме? Отдавна не сме идвали насам.

— Не ми напомняй.

— Добре де, крепостта не беше най-приятното място, обаче градът беше красив. Трябва да признаеш, че Тур Дел Фур превъзхожда Колнора. Прекрасен климат, ярко оцветени сгради, а и е пристанище на република. Как да не харесаш отворен град.

— Нима? Я си спомни колко пъти си удари главата.

Боецът се намръщи.

— Ама ти наистина мразиш джуджетата. Наистина съм изненадан, че позволи на Магнус да остане в абатството. Да, има малко джуджешка архитектура, обаче е построено солидно. Поне това трябва да признаеш. Освен това хареса виното, помниш ли?

Ройс сви рамене.

— Беше заказвал нещо за тенкина.

— О, да. Името му е Стаул.

— Не изглежда като моряк.

— Не — Ейдриън поклати глава. — Той е воин. Повечето тенкини са такива. Въпросът е, че те никога не напускат Гур Ем.

— Кое?

— Не си бил в Калис, нали? Цялата източна половина е тропическа гора, най-гъстата част от която се нарича Гур Ем. За пръв път виждам тенкин извън Калис, което ме кара да мисля, че Стаул е прокуденик.

— Не ми звучи като човека, с когото Мерик би работил.

— Значи Бърни остава номер едно — Ейдриън се замисли. — Смяташ ли, че има нещо общо със смъртта на Дрю?

— Възможно — рече Ройс, сръбвайки. — Онази нощ той беше на гротмачтата, но ми беше прекалено зле, за да обръщам внимание. Нищо чудно Бърни да го е побутнал. Ала му трябва причина да го стори.

— Дрю и Бърни играха заедно карти миналата нощ. Дрю спечели и ако Бърни е крадец…

Ройс поклати глава.

— Бърни не би го убил заради комар. Не и ако не са били страшно много пари. Медта и среброто, за които са играли, не влизат в сметката. Това не означава, че не го е убил. Просто не е било заради играта. Нещо друго случи ли се тогава?

— Не… макар Дрю да спомена, че на сутринта щял да разкаже на Грейди за някого, който щял да се качи на борда, за да помага за намирането на рог. Дрю смяташе това за забавно. Смяташе, че рогът бил лесен за намиране. Щеше да разкаже повече подробности на закуска.

— Може би Дрю е чул нещо, което Дефо би предпочел да остане в тайна. Това е по-вероятна причина. Но… рог?

* * *

Отидоха при Уайът. Бе свалил шапката си с перо, а бялата му ленена риза се вееше около почернялата му кожа като платно. Държеше руля на „Бурята“ в равновесие с натиска на вятъра. Видяха го да се взира в сушата със стъклени очи, ала щом ги зърна да се приближават, рязко заби нос в компаса и избърса лице в ръкава.

— Добре ли си? — попита Ейдриън.

— Д-да — изхриптя Уайът, сетне се изкашля, прочиствайки гърло. — Отлично — подсмръкна и обърса нос.

— Има голям шанс да я откриеш — увери го Ройс.

— Видя ли? Дори господин Циник изразява оптимизъм относно шансовете ти. Това трябва да говори нещо.

Уайът се усмихна насила.

— Имаме въпрос — каза Ройс. — Имаш ли някаква представа какво представлява рогът?

— Разбира се, гледате точно в него — Уайът посочи към носа. — Това е Делгоският рог. Щом го подминем, капитанът най-вероятно ще заповяда корабът да заобиколи откъм наветрената страна и сетне да заплуваме по вятъра.

Ройс се намръщи.

— Да приемем за момент, че не съм опитен моряк.

Уайът изхихика:

— Ще завием наляво и ще се отправим на изток.

— Откъде знаеш?

Уайът сви рамене.

— Рогът е последната земя толкова на юг. Ако запазим сегашния курс, ще продължим към нищото — само въртопи, Дакка, морски дракони. Ако заобиколим по… завием наляво, ще поемем към източното крайбрежие на Делгос.

— А натам какво има?

— Малко неща. Тези скали продължават чак до Вандън, единственото друго соленоводно пристанище в Делгос. Освен като седалище на „Подправки Вандън“ то е известно и като пиратско пристанище — или по-точно пиратското пристанище. И там не отиваме. „Бурята“ е великолепен кораб, обаче чакалите ще се струпат като глутница вълци и няма да ни оставят на мира докато не се предадем или не ни потопят.

— Пиратите не пречат ли на търговията с подправки?

— Кой мислиш я ръководи?

— О…

— После? — поинтересува се Ройс.

— Дагастанският залив и цялото калианско крайбрежие, пристанища в Уесбаден и Дагастан. Сетне идва край на цивилизацията и започва архипелагът Ба Ран, където никой не ходи, дори пиратите.

— И си сигурен, че това е рогът?

— Мда, всеки плувал по Шарона моряк го разпознава. Невъзможно е да се пропусне старият Дръминдор.

Макар брегът все още да бе отдалечен на множество левги, древната джуджешка постройка вече се виждаше ясно, извисявайки се далеч по-високо от всичко, което Ейдриън бе виждал. Масивните кули се протягаха към небето на почти осемстотин фута над скалата, в която се разбиваха вълните. Изглеждаше едновременно като паметник и крепост. Донякъде напомняше на две огромни зъбчати колела, впили зъби в морето. Дим се виеше от върха на всяка кула. На половината разстояние от земята имаше сводести отвори, протегнали се към морето като гигантски чучури. Двойните кули бяха свързани с едноарков каменен мост, пораждащ впечатлението за гигантски прозорец.

— Крепостта даже нощем не може да се пропусне, както я осветяват. Трябва да я видите при пълнолуние, когато са надули комините. Струва си гледката. Построена е върху вулкан и изпускането на дима не позволява натрупването на прекалено голям натиск. Корабите често проектират така курса си, че да минат оттук точно по пълнолуние. Ала също така се държат надалече. Джуджетата, които са построили крепостта, определено са си разбирали от работата. Никой кораб не може да влезе в залива Терландо, ако владетелите на Дръминдор не желаят това. Могат да изстрелват стопена скала на стотици футове разстояние и да изпепелят цяла флотилия за броени минути.

— Запознати сме — рече студено Ройс.

Уайът повдигна вежда:

— Лош опит?

— Веднъж имахме мисия там — отвърна Ейдриън. — Джудже на име Грейвис беше ядосано, че хората осквернявали смятаното от него за джуджешки шедьовър. Трябваше да му попречим да го саботира.

— Промъкнали сте се в Дръминдор? — Уайът изглеждаше впечатлен. — Смятах, че е невъзможно.

— Почти — каза Ройс. — И не ни беше платено достатъчно, за да оправдае затрудненията, които ми причини.

Ейдриън изсумтя.

— На теб? Аз бях този, който едва не умря при скока. Ти просто висеше там и се хилеше.

— Как влязохте? Чувал съм, че мястото се охранява по-усилено от кесията на Корнелиус ДеЛур — настоя Уайът.

— Не беше лесно — изръмжа Ройс. — От тази задача намразих джуджетата. Е, от нея и… — той замлъкна, разтривайки разсеяно рамото си.

— Есенното пълнолуние е след няколко седмици. Може би при обратния път ще наблюдаваме представлението — рече кормчията.

Наблюдателят оповести зърнатите от него платна. Няколко кораба се бяха скупчили под закрилата на крепостта, ала бяха толкова далече, че само марселите им се виждаха.

— Бих очаквал капитанът да е заповядал смяна на курса досега. Приближава ни ужасно близо.

— Крепостта не може да стреля чак дотук, нали? — попита Ейдриън.

— Не, ала тя не е единствената опасност — изтъкна Уайът. — Тези води не са безопасни за имперските съдове. Официално не сме във война с Делгос, но всички знаят, че ДеЛурови подкрепят националистите и… стават инциденти.

* * *

Продължиха да плават на юг. Едва след като носът бе останал далеч зад кърмата, капитанът се появи на квартердека. Сега щяха да узнаят накъде се отправят.

— Застани на дрейф! — заповяда той.

— Обърни грота! — изкрещя лейтенантът и моряците се разтичаха.

Това бе първият път, когато Ейдриън чуваше тези заповеди и се радваше, че в качеството си на корабен готвач не му се налага да ги изпълнява. Не му отне дълго време да разбере точното им значение. Главното платно бе нагласено така, че да улавя вятъра с лицето си. Ако фокмачтата и бизанмачтата също бъдеха обърнати, корабът щеше да заплува на заден ход. Тъй като те останаха в сегашната си позиция, силата на вятъра се уравновесяваше и корабът остана неподвижен.

Щом застанаха на дрейф, капитанът нареди позицията на кораба да бъде определена и отново изчезна в каютата си. Лейтенант Бишъп остана на квартердека.

— И сега няма да узнаем посоката — промърмори си Ейдриън.

Останаха неподвижни през остатъка от деня. По залез-слънце капитан Сиуард нареди светлини да бъдат запалени по мачтите, ала нищо друго не се отрони от устните му.

Ейдриън раздаде вечеря — отново яхния от осолено свинско. Дори той бе уморен от това меню, ала оплакванията идваха от пресните попълнения на екипажа, които още не бяха свикнали на суровия морски живот. Ейдриън подозираше, че повечето от морските вълци на борда дори и на сушата биха яли осолено свинско и бисквити, за да не си нарушат режима.

— Той е убиец, ето защо!

Този крясък идваше от Стаул и бе дочут от Ейдриън, когато готвачът се появи на долната палуба с последните порции. Тенкинът стоеше леко приведен в центъра на помещенията на екипажа. Сваляйки ризата си, черното му татуирано тяло и изпъкнали мускули лъснаха. В десницата си държеше нож. Левият му юмрук бе омотан в парцал. Гърдите му се повдигаха учестено, на лицето си имаше лудашка усмивка, а очите му проблясваха зловещо.

Пред Стаул стоеше Ройс.

— Той уби Едгар Дрю. Всеки го знае. Сега той ще умре.

Ройс стоеше небрежно, леко скръстил ръце пред себе си, сякаш беше един от зяпачите — ала очите му не се отделяха от ножа. Следеше го с очи, както котка би следила конец. На Ейдриън му отне само секунда да узнае защо. Стаул държеше ножа за острието. Интиутивно боецът огледа стаята и откри Бърни Дефо застанал отляво зад Ройс, скрил ръка зад гърба си.

Стаул отклони вниманието си за миг от Ройс, но Ейдриън зърна как премества тежестта си на задния крак. Надяваше се партньорът му също да е забелязал. Миг по-късно Стаул хвърли камата. Острието полетя със съвършена точност, ала Ройс вече не беше там и върхът се заби в дъските.

Всички очи се бяха спрели върху побеснелия, сипещ проклятия Стаул. Ейдриън се насили да игнорира тенкина и затърси Бърни. Той се бе преместил. Откри новото му местоположение в тълпата по проблясъка на острието. Бърни се бе промъкнал зад Ройс и се хвърли напред. Последният се извъртя. Незаблуден, посрещна стария си другар с ножа, предоставен му от Стаул. Бърни спря насред крачка, поколеба се, отстъпи назад. Ейдриън се съмняваше, че някой друг е забелязал намесата му.

— Ах! Добре танцуваш! — изкрещя Стаул и се изсмя. — Това е добре. Може би следващия път ще се препънеш?

Вълнението бе приключило и тълпата се разпръсна. Джейкъб Дърнинг промърмори достатъчно силно, за да чуят всички:

— Хубаво е да видя, че не съм единственият смятащ, че той е убил бедния Дрю.

— Ройс — рече Ейдриън, без да сваля очи от Джейкъб. — Може би е по-добре да вечеряш на палубата, където е по-хладно.

* * *

— Беше приятно — обяви Ейдриън, след като двамата без повече инциденти стигнаха до камбуза.

— Кое? — запита По, разливайки последната яхния за кадетите.

— А, нищо особено. Неколцина от екипажа се опитаха да убият Ройс.

— Какво? — По едва не изтърва тенджерата.

— Вече мога ли да убивам? — попита Ройс, пристъпвайки в ъгъла и опирайки гръб на стената. Върху лицето си имаше зло изражение.

— Кой се опита да го убие?

— Бърни — отвърна Ройс. — И какво да правя сега? Да лежа буден през нощта и да чакам той и приятелчетата… другарите му да ме наръгат?

— По, възможно ли е аз и Ройс да останем тук за през нощта?

— В камбуза? Предполагам. Няма да е особено удобно, ала ако се явява на вахта винаги навреме и ако кажеш на мистър Бишъп, че Ройс ти е нужен за помощ, може и да позволи.

— Отлично. Ще го сторя. Докато ме няма, По, би ли слязъл да ни вземеш два хамака, които да окачим тук? Ройс, ти би могъл да осигуриш катинар за вратата?

— По-добре е, отколкото да съм примамка.

* * *

Ройс работеше втората кучешка и първата смяна, което запълваше времето му от залез до полунощ. По времето, когато се завърна, Ейдриън бе получил разрешение партньорът му да спи в камбуза. По бе преместил малкото им багаж и опънал два хамака в тясната стая.

— Как е? — запита Ройс, влизайки в тесния камбуз и сварвайки Ейдриън, разположен в едната мрежа.

— Мм? — разбуди се Ейдриън. — А, ами бива. За мен стаята е твърде тясна. Чувствам се сгънат на две. Но на теб ще ти е удобно. Как мина смяната? Видя ли Дефо?

— Не откъсвах очи от стария Бърни — отвърна Ройс, ухилвайки се и отбягвайки висяща от гредата тенджера. Ейдриън знаеше, че Ройс трябва да се е насладил на малкото си отмъщение. Ако съществуваше място, където партньорът му да има предимство, то сто фута във въздуха сред въжетата в мрака бе точно това място.

Ейдриън се намести, с което разлюля хамака си.

— Какво направи?

— Всъщност нищо. Но точно това го подлуди. Още се поти.

— Значи те е разпознал.

— О, да, тази нощ сякаш имаше две луни, толкова бледо бе лицето му.

Ройс провери хамака си и остана доволен от работата на По.

— Да си призная, изненадан съм, че на Бърни не се е случил инцидент — каза Ейдриън.

Крадецът поклати глава.

— Два инцидента от моята мачта си е вече лошо планиране. Пък и Бърни не се опитваше да ме убие.

— Определено изглеждаше така от мястото, на което бях застанал. И също доста добре организирано.

— Така ли мислиш? — Ройс седна на щайгата с бисквити, донесени от По за закуска. — Аз не бих го направил така. Първо, защо да уреждат сбиване сред пълна стая свидетели? Ако ме бяха убили, щяха да увиснат. Второ, защо да ме нападат в трюма? Както казах, морето е идеалното място за отърваване от труп и колкото по-близо до борда е жертвата, толкова по-лесно е.

— Тогава какво според теб са намислили?

Крадецът сви устни и поклати глава.

— Нямам представа. Ако е било диверсия, за да ни преровят багажа, защо не са я провели на палубата? И защо им е изобщо диверсия? Многократно са имали възможността да го претърсят в наше отсъствие.

— Смяташ, че е било, за да ни сплашат?

— Ако е било, идеята не е била на Бърни. Неизпълнените заплахи за убийството ми са прословуто фатални. Той би знаел това.

— Значи Дърнинг ги е подтикнал?

— Възможно… не зная. Дърнинг не прилича на човек, комуто Бърни би се подчинявал, особено за такива тъпи заповеди.

Приглушен удар, подобен на разбило се на палубата тяло, ги изправи на крака. Ейдриън отвори вратата на камбуза и любопитно се огледа. Бакбордовата вахта дежуреше, ала вместо обичайната скука, се бяха впрегнали здравата на работа, тренирайки пускането на лодка по вода. Бяха извлекли дългата лодка и я бяха довлекли до борда, където тя още веднъж се удари в планшира, преди да се потопи в океана.

— Странно време за тренировки — рече Уайът, изниквайки откъм бака.

— Проблеми със съня? — попита Ройс.

Уайът се ухили.

— Вижте кой още е дежурен — рече, сочейки към квартердека, където страж Траник, мистър Берил, доктор Леви и Бърни Дефо все още разговаряха.

Тихо се промъкнаха към предната част на кораба. Надвесвайки се, Ейдриън видя шестима души да гребат към близка светлина.

— Друг кораб — промърмори Ройс.

— Наистина ли?

— Малка едномачтова шхуна. Няма знаме.

— Има ли нещо в лодката? — попита Ейдриън. — Ако това е възнаграждението…

Ройс поклати глава:

— Само екипажа.

Звукът на греблата затихна. Зачакаха. Ейдриън се напрягаше да види нещо в мрака, ала различаваше единствено клатещата се светлина на лодката и другата, сочеща целта й.

— Лодката се връща — обяви Ройс. — Има още един човек.

Уайът присви очи:

— Кого ли вземат посред нощ от Делгос?

Лодката се приближи. Точно както беше казал Ройс, в нея имаше още една глава — пътник. Обвит в одеяла, той беше дребен и слаб, с дълго бледо лице и рошава бяла коса. Изглеждаше много стар — твърде стар, за да бъде от полза като моряк. Качи се на борда и дълго разговаря с Траник и доктор Леви. Багажът на стареца също бе пренесен. Една от чантите се разтвори и две тежки книги с кожени подвързии изпаднаха на палубата.

— Внимателно, момчето ми — рече възрастният човек на моряка. — Те са уникални. Подобно на мен, са много стари и за съжаление крехки.

— Отнесете нещата му в каютата на доктор Леви — заповяда Траник. Поглеждайки към носа, спря рязко. Взря се в тримата, замислено облизвайки тънките си устни, сетне бавно се приближи към тях. Държеше здраво черното си наметало, вдигнал рамене, за да предпази врата си от ледения вятър. Приличаше на мършояд.

— Какво правите на палубата? Никой от вас не е част от бакбордовата вахта.

— Свободни сме от дежурство, сър — отвърна Уайът от името на трима им. — Просто да глътнем малко свеж въздух.

Траник се взря в Ейдриън и пристъпи една крачка към него.

— Ти си готвачът, нали?

Инстинктивно Ейдриън потърси дръжката на липсващия си меч. Нещо в този страж го бе накарало да трепне. Стражите винаги бяха страховити, но от този направо можеха да те побият тръпки. Да отвърнеш на погледа му бе като да се взираш в очите на окована лудост.

— Дойде на борда заедно с… — Траник премести очи върху Ройс — този — да, ловкият — дето е много добър катерач. Как се казваше? Мелбърн беше, нали? Ройс Мелбърн? Чух, че си имал морска болест. Колко странно.

Ройс замълча.

— Наистина странно.

— Страж Траник? — провикна се възрастният мъж, слабият му глас едва успял да прекоси палубата. — Бих желал да не стоя на влажния вятър.

И той се изкашля.

Траник продължи да се взира в Ройс още миг, сетне рязко се извърна и ги остави.

— Не е точно типа човек, който би искал да се интересува от теб, нали? — рече Уайът.

Голямата лодка отново бе на борда. Капитанът се появи на квартердека и нареди нов курс — на изток, по посока на вятъра.

Глава 9

Елла

— Ново съобщение от сър Бректън, сър — оповести чиновникът, подавайки малък свитък на имперския канцлер. Възрастният мъж се върна на бюрото в малкия си кабинет и прочете бележката. Смръщване дръпна чертите на лицето му.

— Този човек е непоправим! — избухна канцлерът, без да се обръща конкретно към някого, сетне придърпа празен пергамент и потопи перото си.

Вратата се отвори рязко и канцлерът подскочи.

— Не можеш ли да почукаш?

— Съжалявам, Бидингс, да не те стреснах? — попита графът на Чадуик, завлачил елегантния си плащ. На ръката си бе преметнал чифт ослепителни ръкавици и хрупаше червена ябълка.

— Винаги го правиш. Смятам, че ти доставя садистично удоволствие.

Арчибалд се усмихна.

— Видях да пристига съобщение. Някакви новини от „Изумрудената буря“?

— Не, беше от Бректън.

— Бректън? Какво иска? — Арчибалд се настани в срещуположния фотьойл и отпусна ботуши върху табуретката за крака.

— Без значение колко пъти му казвам да чака и прояви търпение, той отказва да проумее, че ние знаем повече от него. Иска разрешение да нападне Ратибор.

Арчибалд въздъхна.

— Отново? Предполагам вече виждаш с какво е трябвало да се оправям всички онези години. Той и Ендън са толкова твърдоглави, че…

— Бяха — поправи го канцлерът. — Сър Ендън умря в Далгрен.

Белънтайн кимна:

— Отличен човек отиде на вятъра — отхапвайки отново от ябълката, продължи с пълна уста. — Да му пиша ли аз? В крайна сметка е мой рицар?

— Би помогнало, ако можехме да му кажем защо не е нужно да напада.

Арчибалд поклати глава.

— Салдур и Етелред все още настояват за дискретност относно…

Канцлерът спря думите му с вдигане на ръка. Белънтайн изглеждаше объркан и канцлерът посочи към камериерката, коленичила край прозорците с четка в ръка.

Арчибалд подбели очи.

— О, моля те. Наистина ли мислиш, че чистачката е шпионин?

— Винаги съм смятал, че е по-добре да си сгрешил, залагайки на сигурното. Не е нужно тя да е шпионин, за да увиснеш за измяна.

— Та тя дори не знае за какво говорим. Пък и я погледни. Надали ще седне да се хвали в някоя кръчма. Нощем не ходиш да се надуваш по пивниците, нали, девойче?

Елла поклати глава, без да вдига поглед. Кафявата й, сплетена от пот коса, продължи да виси пред лицето й.

— Видя ли! — каза Арчибалд с покровителствен тон. — Все едно да си мериш думите, защото в стаята имало диван или стол.

— Визирах по-фина опасност — каза му Бидингс. — Ако стане нещо. Някакво нещастно стечение на обстоятелствата, довело до провалянето на плана — вината винаги трябва да бъде хвърлена върху някого. Какъв късмет да открият тогава бъбрив граф, който не си държал устата затворена дори пред една малоумна камериерка.

Усмивката на Белънтайн изчезна моментално.

— Третият син на посрамен барон не се издига до длъжността на имперски канцлер с глупост — обяви Бидингс.

— Разбрах те — Арчибалд отново погледна към слугинята, този път с омерзено изражение. — Най-добре да се върна в кабинета на Салдур, за да не почне да ме търси. Откровено казано, Бидингс, започва да ми омръзва да стоя в този дворец.

— Все още не те приема?

— Не, не мога да прескоча секретарката й. Тази лейди Амилия е много лукава. Прави се на простодушна и гледа с невинни очи, ала охранява императрицата непоколебимо. А Салдур и Етелред изобщо не помагат. Настояват, че тя възнамерявала да се омъжи за Етелред. Това трябва да е лъжа. Просто не мога да си представя Модина да сключва брак с този дърт лос.

— Особено, когато би трябвало да избере млад сръндак като теб?

— Именно.

— И желанието ти е породено от истинска любов, разбира се. Изобщо не си мислил, че оженването за Модина би те направило император?

— Като човек, издигнал се от трети син на посрамен барон до имперски канцлер, изненадан съм, че изобщо ме питаш.

— Арчи! — долетя гласът на регент Салдур, кънтейки по коридора.

— При Бидингс съм! — провикна се в отговор през вратата Арчибалд. — И не ме наричай…

Бе прекъснат от внезапното втурване на слугинята с кофа в ръка, изхвърчала от кабинета:

— Изглежда и тя не харесва особено Салдур.

* * *

Ариста бе намокрила роклята си с вода и грубата тъкан прилепваше към краката й. Тънките платнени обувки съпровождаха тичането й с неприятно шляпане. Гласът на Салдуровия глас я накара да затича по-бързо.

Бе се отървала на косъм, но все пак се чудеше дали дори самият Салдур, познаващ я от малка, щеше да я разпознае сега. В превъплъщението й не бе имало нищо магическо, ала това не го правеше по-малко неразпознаваемо. Носеше мръсни парцали, нямаше грим, а някога сияйната й коса сега беше сплъстена слама. Бе просветляла, избелена от слънцето, същевременно почернило кожата й. Но промяната не се свеждаше до външния вид. Понякога, когато зърваше собственото си изражение, й трябваше момент да осъзнае, че вижда себе си, а не някаква бедна селянка. Момичето с блестящите очи бе изчезнало, мрачен дух обитаваше изтерзаното тяло.

Изключителната абсурдност на ситуацията представляваше най-голямата защита. Никой нямаше да повярва, че разглезена, егоистична принцеса доброволно би се наела да търка подовете в палата на врага си. Съмняваше се, че дори умът на Салдур би могъл да се издигне достатъчно, за да види зад илюзията. Дори и ако на някои хора се стореше позната — а изглежда имаше неколцина такива — умовете им просто не биха стигнали дотам. Да се достигне до мисълта, че чистачката Елла е принцесата на Меленгар, бе толкова нелепо, колкото и идеята, че прасетата владеят дар слово или че Марибор не е бог. Реализацията изискваше отворен към нови идеи ум, а такива в палата липсваха.

Единственият друг, за когото се притесняваше, освен Салдур, бе секретарката на императрицата. Тя не беше като другите — бе забелязала Ариста. Амилия гледаше маскировката й с подозрителни очи. Салдур очевидно бе поставил най-добрите и най-умните си хора край императрицата. Ариста правеше всичко по силите си да отбягва секретарката.

Северно от Ратибор принцесата се бе сляла с група бежанци, отправили се към Акуеста. Пристигнаха месец по-рано. Магията за откриване на местонахождение я бе отвела в самия дворец. Оттук нещата се усложняваха. Ако бе по-уверена в магията и своите умения да я прилага, щеше веднага да се отправи към Меленгар с новините, че Гаунт е затворен в имперския палат. Но сега се нуждаеше лично да види Дигън. Успя да постъпи на работа като камериерка, надявайки се да повтори магията на различни места в замъка, ала нещата не протекоха по план. Стриктно наблюдавана от главната прислужница Едит Мон, рядко й оставаше достатъчно свободно време и уединение, за да направи заклинанието. При няколкото удали й се възможности димът указа посока, ала лабиринтът от коридори обезсмисляше всеки опит да бъде последван. Лишена от магията, Ариста реши да открие с подслушване къде е затворен Гаунт, същевременно опознавайки двореца.

— К’во си правила сега? — изкрещя Едит Мон на Ариста, когато последната влезе в миялната.

Ариста си нямаше представа как изглежда един хобгоблин, но смяташе, че приликата с Едит Мон ще да е доста голяма. Тя беше едра и силна. Огромната й глава стоеше върху раменете като камък, премазала някогашния врат. Лицето, сипаничаво и петнисто, осигуряваше идеалната основа за широкия нос с ширнати ноздри, през които тя дишаше шумно, особено в моментите на гневност — както правеше и сега.

Едит изтръгна кофата от ръцете й.

— Непохватна брантия! Най-добре се моли да си го изляла връз себе си. Чуя ли, че си оставила локва в коридора…

Мон вече три пъти беше заплашвала да я бие с пръчка, ала бе прекъсвана всеки път — дважди от главния готвач. Ариста не бе сигурна какво да прави, ако се стигнеше до това. Едно беше да търка подове, ала да се остави да бъде набита от дърта вещица — съвсем друго. Ако Едит се опиташе, щеше да открие, че новата камериерка крие много изненади. Принцесата често се развличаше с мислите какво проклятие би било най-подходящо за Едит Мон. В момента обмисляше достойнствата на подкожните червеи, ала на глас рече:

— Ще има ли нещо друго за днес?

Старата жена я прониза с поглед.

— О! Смяташ се за нещо, налтъй? Мислиш, че си по-добра от нас, че гъзът ти е от сребро. Да, ама не! Даже нямаше семейство. Зная, че живееш в оназ алея с останалите бягащи. На една усмивка от курвалъка си, тъй че аз на твое място бих внимавала, сладурче.

Неколцина от останалите кухненски работници се изкикотиха. Някои дори рискуваха да си навлекат гнева на Едит, спирайки работата си, за да наблюдават сеира. Миячките на чинии, чистачките и камериерките бяха под нейно ръководство. Останалите — готвач, касапин, пекар, виночерпец — бяха ръководени от Ибис Тинли, ала заставаха на страната на Едит — в крайна сметка Елла беше новото момиче. В живота на онези от миялната чуждите наказания бяха идентични на забавление.

— Това да или не означава? — спокойно запита Ариста.

Очите на Едит се стесниха заплашително.

— Не, обаче утре ш’изчистиш всяко цукало в замъка. И не само да ги изпразниш, моля-моля. Искам ги изтъркани.

Ариста кимна и мина покрай нея. В този миг студена вода се посипа отгоре й — Едит бе изляла кофата върху нея.

В стаята гръмна всеобщ смях.

— Срамота, дето водата не беше чиста. Нямаше да ти навреди едно баняне — изкикоти се Мон.

Глъчката рязко затихна с появата на Ибис от килера.

— Какво става тук? — гръмовният му глас привлече вниманието на всички.

— Нищо, Ибис — отвърна Едит. — Просто обучавам една от новите.

Готвачът видя Ариста да стои сред нарастваща локва, мокра от глава до пети. Цялата й рокля бе подгизнала, тънката материя неблагопристойно прилепваше към тялото й, карайки я да скръсти ръце пред гърдите си.

Ибис се намръщи.

— Какво има, Ибис? — ухили му се Едит в отговор. — Не ти ли допадат методите ми на обучение?

— Не, не бих казал. Защо винаги се отнасяш така с тях?

— Какво ще направиш? Ще вземеш Елла под крилото си, както направи с оная уличница Амилия? Тази може да стане архиепископ!

Отново гръмна смях.

— Кора! — излая Ибис. — Донеси на Елла покривка да се увие.

— Внимавай, Ибис. Ако я скапе, камерхерът тебе ще обвинява.

— А ако Амилия научи, че си я нарекла уличница, може да си изгубиш главата.

— Тази малка преструвана не й стиска да ме пипне с пръст.

— Възможно е — рече главният готвач. — Ала тя вече е една от тях и се обзалагам, че всеки благородник, който чуе, че си обидила човек от тяхното съсловие… може да го приеме лично.

Усмивката на Едит изчезна, а заедно с нея и смеха.

Кора донесе покривка, която Ибис прегъна два пъти, преди да я увие около раменете на Ариста.

— Надявам се да имаш друга рокля вкъщи, Елла. Тази нощ ще бъде студено.

Ариста му благодари и излезе. Вън вече беше мрачно — и както Ибис бе прогнозирал, студено. Есента бе в разгара си и нощният въздух сепна мокрото й тяло. Градината беше почти празна, само няколко закъснели колари издърпваха колите си през главната порта. Между централната кула и конюшните притичваше паж, мъкнещ дърва, но по-голямата част от обичайната активност в двора липсваше. Премина през портите. Стражите не й обърнаха внимание, както всяка вечер досега. В мига, в който стигна моста и излезе извън защитата на крепостните стени, вятърът я нападна с пълна сила. Стисна зъби, за да не извика, притисна ръце към тялото си, чиито пръсти вече почервеняваха. Трепереше тъй силно, че едва ходеше.

Никакви подкожни червеи. Това не е достатъчно зло.

— Олеле! — възкликна мисис Баркър, притичвайки да посрещне влязлата в Брисбейнската алея Ариста. — Какво е станало, дете? Пак ли онази Едит Мон?

Ариста кимна.

— За какво този път?

— Разлях малко вода.

Мисис Баркър поклати глава и въздъхна.

— Ела до огъня и опитай да се изсушиш, преди да си измръзнала до смърт.

Отведе Ариста до общия огън. Брисбейнската алея бе буквално края на пътя в Акуеста — кална пътечка зад Бриктъновите помещения за щавене на кожи. Тук се установяваха новодошлите без пари, близки или връзки. Късметлиите се разполагаха под платнища, колички и коли, с които бяха пристигнали. Останалите просто се притискаха към стената на кожарската работилница, опитвайки се да намерят завет. Така бе правила и принцесата — преди Баркърови да я вземат под крилото си.

Брайс Баркър изкарваше седем медни дневно, крещейки обявления из градските улици. Всичко това отиваше за прехрана на трите му деца и съпругата. Линет Баркър се занимаваше с шиене. Когато времето застудя, бяха предложили на Ариста място под тяхната кола. Познаваше ги само от няколко седмици, а вече ги обичаше като свое семейство.

— Ето, Елла — каза Линет, донасяйки й стара рокля. Въпросната не бе нищо повече от парцал, отънял и с оръфани ръбове. Бе донесла и робата на Есрахаддон. Ариста отиде зад ъгъла и се преоблече. Предоставената от мисис Баркър дреха изобщо не помогна, ала робата мигновено прогони ледените тръпки с безкомпромисната си топлота.

— Великолепна роба, Елла — каза й Линет, възхищавайки се как пламъците на огъня карат въпросната да блести. — Откъде я имаш?

— Един… приятел ми я завеща, след като почина.

— Съжалявам — рече тъжно мисис Баркър. Сетне изражението й се промени от тъга към загриженост. — Което ми напомня, някакъв мъж е питал за теб.

— Мъж? — попита Ариста, сплащайки покривката. Ако нещо се случеше с последната, Едит щеше да обвини Ибис.

— Да, по-рано днес. Говорил е с Брайс на улицата и споменал, че търсел млада жена. Описал те идеално, макар да не знаел името ти.

— Как е изглеждал? — Ариста се надяваше притеснението да не се е прокраднало и в гласа й.

— Ами — заекна Линет — това е въпросът. Носел качулка и омотан около лицето си шал. Брайс нямало как да го огледа.

Принцесата придърпа робата към себе си.

Той тук ли е? Дали убиецът е успял да ме проследи?

Линет забеляза настъпилата промяна и запита:

— Неприятности ли имаш, Елла?

— Брайс казал ли му е, че живея тук?

— Не, разбира се. Може да е много неща, ала не е глупав.

— Оставил ли е име?

Линет поклати глава.

— Може да питаш Брайс, когато се върне. Двамата с Уери отидоха да купят брашно. Всеки момент трябва да се върнат.

— И като стана дума — рече Ариста, изваждайки монети от наквасената рокля, — ето три медни тенента. Тази сутрин ми платиха.

— О, не. Не бихме могли…

— Естествено, че можете! Позволявате ми да спя под колата ви и ми пазите багажа, докато съм на работа. Дори ми позволявате да се храня с вас.

— Ама три! Това ти е цялата заплата, Елла. За теб няма да остане нищо.

— Ще се оправя. Понякога ми дават да ям в замъка, пък и нуждите ми са семпли.

— Ще ти трябват нови дрехи, а и нови обувки за зимата.

— Както и на децата ви. Няма да можете да си позволите това без допълнителните три медни седмично.

— Не, не… не можем. Много мило от твоя страна, но…

— Мамо! Мамо! Ела бързо! Уери! — Финис, най-големият син на Баркърови, дотича с викове. Изглеждаше ужасѐн, очите му бяха пълни със сълзи.

Линет повдигна полата си и затича, следвана от Ариста. Бързо стигнаха до Косуол авеню, където пред пекарната се бе струпала тълпа. Разбутвайки зяпачите, двете видяха момче да лежи в безсъзнание на калдъръма.

— Мили Марибор! — проплака Линет, коленичейки до сина си.

Брайс бе застанал на колене върху камъните, държейки Уери в ръце. Те и туниката му бяха подгизнали. Очите на момчето бяха затворени, сплъстените му коси като че потопени в червено мастило.

— Падна от тавана — с треперещ глас отвърна на незададеното им питане Финис. — Сваляше един тежък чувал с брашно, понеже пекарят каза, че щял да ни продаде две чаши на цената на една, ако му помогнем. Тейко и аз му рекохме да ни изчака, ама той изтича нагоре, както прави винаги. Дърпаше наистина здраво, тогава му се хлъзнаха ръцете. Политна назад и…

Финис говореше бързо с все по-развълнуван глас, докато най-накрая вълнението го задави.

— Удари си главата на калдъръма — рече непознат с бяла престилка и фенер в ръка. Ариста си помисли, че той трябваше да е пекарят. — Наистина съжалявам. Не мислех, че момчето ще се нарани така.

Линет не му обърна внимание и изтръгна детето от съпруга си, притискайки Уери към гърдите си. Започна да го люлее, все едно беше новородено.

— Събуди се, миличък — нежно прошепна тя. Сълзи прокапаха по окървавените му бузи. — Моля те, бебче, в името на Марибор, моля те, събуди се. Моля те…

— Лин, скъпа — заговори Брайс.

— Не! — изкрещя му тя и притисна детето още по-силно.

Ариста се взираше с буца в гърлото. Очите й се изпълваха тъй бързо, че не можеше да вижда ясно. Уери бе чудесно момче, игриво, дружелюбно. Напомняше й на Фанън Пикъринг, което само влошаваше нещата. Ала Фанън бе умрял с меч в ръка, а Уери беше само на осем, надали бе докосвал оръжие в краткия си живот. Не можеше да проумее защо подобни неща се случват на добри хора. По бузите й се стичаха сълзи, докато гледаше дребната фигурка да умира в майчините си ръце.

Принцесата затвори очи, обърсвайки сълзите. Когато ги отвори, забеляза неколцина от тълпата да се отдръпват.

Робата й сияеше.

Излъчвайки бледа светлина, лъскавият плат заливаше околните с бяла лъчистост. Линет видя сиянието — на лицето й изгря надежда. Погледна към Ариста с молещи очи.

— Елла, можеш… можеш ли да го спасиш? — запита с треперещи устни и изпълнен с отчаяние поглед. Ариста започна да оформя думата не, ала Линет бързо заговори отново. — Можеш! — настоя тя. — Зная, че можеш! Винаги съм знаела, че в теб има нещо различно. Начина ти на говорене, движенията ти. Как забравяш името си — и тази… роба! Можеш да го спасиш, зная! Моля те, Елла.

Тя замлъкна и преглътна, тресейки се тъй силно, че главата на Уери се олюля.

— О, Елла, зная… зная, че това е много повече от три медни, но той е моето бебче. Ще му помогнеш, нали? Моля те, моля те, Елла.

Ариста не можеше да си поеме дъх. Чувстваше как сърцето й кънти в ушите, а тялото й трепери. Всички я наблюдаваха мълчаливо. Дори Линет спря молбите си. Ариста се чу да произнася през треперещи устни:

— Положи го на земята.

Линет нежно остави телцето на Уери. Крайниците му бяха безжизнени, главата необичайно извита на една страна. От раната му продължаваше да струи кръв.

Принцесата коленичи до него и положи ръка на гърдите му. Все още дишаше, ала тъй плитко, тъй слабо. Затваряйки очите си, Ариста започна да напява. Чу разтревоженото мърморене на зяпачите, прогонвайки ги от ума си един по един. Усещаше сърцата на насъбралите се около нея мъже и жени, заглуши и тях. Съсредоточи се върху звука на вятъра. Тихо и нежно вееше той, вихрейки се между сградите, по улиците, плъзгайки се върху камъните. Над себе си почувства блясъка на звездите и усмивката на луната. Ръката й бе положена върху телцето на момчето, ала пръстите й почувстваха струните на инструмента, на който копнееше да свири.

Нежният вятър се усили. Лекото завихряне премина във вихрушка, вихрушката — във вихър, а вихърът — във виелица. Косата й се разхвърча бясно, ала тя дори не забеляза — пред нея лежеше празнота, а отвъд имаше далечно сияние. Тя го виждаше в мрака, мътен силует, очертан в светлината, смалявайки се. Тя му извика. Той спря. Тя прокара пръсти по струните и силуетът се обърна. Сетне плесна ръце с цялата си сила. Разнесе се гръмовен звук.

Когато отвори очи, светлината от робата й бе угаснала, а тълпата ликуваше.

Глава 10

Паднала звезда

— Платно на хоризонта! — провикна се наблюдаващият.

„Изумрудената буря“ се намираше на две седмици път от Акуеста, порейки спокойните води на Гхазелско море. Вятърът духаше постоянно от югозапад. Откакто бяха заобиколили Делгоския рог, се движеха бавно. Корабът плаваше бейдевинд, борейки се с почти насрещния вятър. Темпъл постоянно намираше работа на мачтовите да поддържат курса, но Ейдриън предполагаше, че един забързано крачещ човек щеше да напредне доста повече.

Бе средата на утрото. Моряците, които не бяха заети с такелажа или навигацията, търкаха палубата с блокчета пясъчници или я подсушаваха. Всички кадети бяха на квартердека и получаваха урок по навигация от лейтенант Бишъп. Ейдриън тъкмо бе занесъл вчерашната мазнина и се връщаше в камбуза, когато чу вика на наблюдателя. Отправяйки се към бакборда, зърна в далечината малък бял квадрат. Бишъп моментално прекрати обучението и насочи натам далекогледа си, сетне прати един кадет до каютата на капитана. Последният изникна толкова бързо, че все още си слагаше шапката, когато се появи на квартердека. Спря за момент, оправи униформата си, подуши въздуха със сбърчен нос.

— Докладвай! — провикна се към върха на мачтата.

— Два кораба на бакборда, сър!

Ейдриън погледна отново и този път видя второ платно, едва видимо над водата.

— Предният е издигнал две квадратни — вероятно е люгер. Другият… Виждам две червени триъгълни платна, еднопалубов, сигурно е тартана. Приближават се бързо, сър.

— Под какъв флаг плават?

— Не мога да кажа, сър, вятърът ги носи право към нас.

Ейдриън гледаше как корабите се приближават, удивен от скоростта им. Вече можеше да ги види ясно.

— Може да възникнат неприятности — рече По.

Готвачът бе тъй погълнат от корабите, че не бе забелязал появата на асистента си. Слабият младеж пристягаше опашката си с черна панделка, гледайки приближаващите платна.

— Защо?

— Червените платна.

Ейдриън погледна.

— И защо това да е проблем?

— Само хората от Дакка ги използват, а те са по-лоши от които и да е пирати.

— Всички по местата си — заповяда капитанът на Бишъп.

— Всички по местата си! — изкрещя лейтенантът. — Готови за битка!

Ейдриън чу барабанен гръм, боцманът и хората разчистиха палубата. Кадетите, заели позиции, крещяха заповеди на своите подчинени.

— Хайде! — рече му По.

В закритата част на бака имаше купчина брикети. Ейдриън ги подпали с въглени от пещта на камбуза веднага щом останалата част от палубата бе наквасена с морска вода. Стрелците приготвяха стрелите си със земно масло. Моряци надонесоха десетки кофи морска вода, както и кофи с пясък, които поставиха из кораба. Подготовката отне само няколко минути, сетне всички зачакаха.

Корабите изглеждаха още по-големи, ала знамената им все още бяха невидими. „Бурята“ остана мъртвешки притихнала, единствените звуци идваха от вятъра, вълните и проскърцващия корпус. Повей на вятъра заметна флага на люгера.

— Плават под знамето на Калис, сър! — провикна се наблюдателят.

— Мистър Уесли — обърна се капитанът към намиращия се на квартердека кадет. — Познаваш ли сигналите?

— Ай, сър.

— Вземи далекоглед и се качи. Мистър Темпъл, съобщи им нашето име и поискай техните.

— Ай-ай, сър.

Все още никой не помръдваше или проговаряше. Всички очи бяха вперени в наближаващите кораби.

— Първият съд е „Ярката звезда“. Вторият съд е… — Уесли се поколеба. — Вторият съд не отговаря, сър.

— Два румба вдясно! — рязко изкрещя капитанът. Уайът завъртя кормилото, насочвайки кораба колкото е възможно по-директно срещу вятъра, право към люгера. Топмените заработиха като сто паяка, катерейки се по мачтите, мъчейки се да уловят колкото бе възможно от стихията.

— Нов сигнал от „Ярката звезда“ — изкрещя Уесли. — Вражески кораб зад кърмата.

Тънки ивици дим полетяха през иначе ясното небе. Тартаната запращаше стрели по „Ярката звезда“, ала те паднаха на около двеста ярда зад кърмата.

— Приготви предната балиста! — заповяда капитанът. Отряд мъже на бака опънаха масивната тетива с помощта на лебедка. Заредиха запалителната стрела и запалиха още един мангал. Сетне зачакаха, гледайки как корабите се приближават.

Всичко в кораба от Дакка бе екзотично. Изработен от тъмно дърво, по корпуса му блестяха изрисувани златни вълни. Носеше дълги декоративни вимпели с ослепителни цветове. Стилизираното изображение на черен летящ дракон красеше аления грот, а бушпритът бе увенчан с глава на призрачен звяр с яркозелени очи. Моряците също изглеждаха странно. Бяха тъмнокожи, яки скотове, чието облекло се изчерпваше с препаски от червен плат.

Зле управлявана, „Ярката звезда“ изпусна вятъра и изгуби инерция. Тартаната се приближи. Нов залп стрели изпъна димни опашки във въздуха. Този път няколко се забиха в кърмата на калианския кораб, а един късметлийски изстрел подпали грота.

Макар и победила, тартаната избра да отстъпи пред приближаващата „Изумрудена буря“. Обърна се и Ейдриън гледаше как капитан Сиуард отмерва разстоянието. Дори и след изгубеното заради завоя време, корабът на дакките все още бе извън обсега на балистата.

— Кормилото на подветрената страна! — изкрещя капитанът. — Улови вятъра!

„Изумрудената буря“ изпълни същата маневра като тартаната, ала не разполагаше с повратливостта на малкия кораб. Можеха само да гледат как корабът от Дакка се отдалечава.

Виждайки, че възможността е изгубена, капитан Сиуард нареди да застанат на дрейф и да потопят лодките. Гротът и мачтата на „Ярката звезда“ горяха като огромна факла. Щагове се разкъсаха и викове оповестиха падането на пламтящото платно на палубата. А инерцията на кораба продължаваше да го движи. Видяха моряците отчаяно да се опитват да потушат обгърналите палубата пламъци. Преди лодките да докоснат водата, „Ярката звезда“ беше огнен ад, а по-голямата част от екипажа й — вече във водата.

Лодките се върнаха натоварени с ужасени моряци. Почти всички бяха със светлокафява кожа и тъмни очи, облечени в сиво и бяло. Лежаха по палубата, кашляйки, плюейки вода и благодарейки на Марибор, както и на всеки преминаващ наблизо член на екипажа.

* * *

„Ярката звезда“ беше независим уесбаденски търговски съд от Дагастан, връщащ се в западен Калис с товар кафе, тръстика и индиго. Въпреки навременната намеса на „Бурята“, почти една трета от екипажа загина. Някои намериха смъртта си сред пламъците, други бяха останали в капан под палубата. Капитанът й също бе загинал, поразен от една от огнените стрели. Така оцелелите се свеждаха до дузина, петима от които бяха поверени на грижите на доктор Леви.

Темпъл присъедини годните за работа оцелели към екипажа. Ройс отново бе на пост, докато Ейдриън приключваше с раздаването на вечеря. Спокойното му отношение и щедростта му с мазнината от камбуза вече му бе спечелила неколцина приятели. Нямаше повече посегателства над живота на Ройс, ала все още не знаеха защо е бил нарочен, нито от кого. За момента бе достатъчно, че Бърни, Дърнинг и Стаул оставаха на безопасно разстояние.

— Ай, това е Калис, не Аврин — чу Ейдриън да казва един моряк с грубоват глас. — Светлината на цивилизацията отслабва като свещ, изложена на източния вятър. Колкото по̀ на изток отиваш, толкова по-силно вятърът вее, дордето тя изгасне и останеш в мрак!

Голям брой от онези, които не бяха на вахта, се бяха скупчили около масата, на която седяха трима от новите моряци.

— И тогава си в света на дивото — продължи калианският моряк. — Странно място, момчета, наистина странно. Груби, жестоки морета и чернозъбати заливи, стиснати здравата от гъста джунгла. Отвъдният свят на Ба Ран Гхазел, сърцето на мрака, е място на мъка и отчаяние — затворът, където Новрон прогонил зверовете да понесат вечното си наказание. На всяка цена се опитват да се измъкнат. Поглеждат към бреговете на Калис с гладни очи и пристъпват напред. Като лишеи се промъкват и растат навсякъде. Калианците се опитват да ги изтласкат обратно, ала то е като да размажеш почерняло от мухи небе или да уловиш вода с ръце.

И той сви шепи, показвайки как нещо изтича между пръстите му.

— Не е естествено гоблини и хора да живеят заедно — каза друг.

Първият моряк кимна тържествено-мрачно.

— Ала нищо в онези джунгли не е естествено. Били са свързани заедно прекалено дълго. Синовете на Марибор и люпилото на Уберлин в един момент воюват, в друг търгуват. За да оцелеят, калианските водители приемат нравите на гоблините и разпръскват прокълнатите обичаи на Ба Ран из собствения си род. Някои от тях са повече гоблини, отколкото хора. Дори почитат тъмния бог, изгаряйки листа от тулан и принасяйки жертви. Живеят като зверове. Нощем на лунна светлина полудяват, а в мрака очите им сияят в червено!

Разнесоха се невярващи възклицания.

— Истината ви казвам, момчета. Преди векове, когато Старата империя паднала, източните лордове били изоставени на произвола на съдбата. Останали сами в мрачината на калианската джунгла, те загубили човечността си. Сега огромните каменни крепости край Гоблиново море, нявга пазили от инвазия, са дом на тенкините — получовеци, полугоблини. Загърбили са Марибор и са приели нравите на Гхазел. Ай, другари, в страховито положение е Калис. Много сме ви благодарни за проявената доброта, че на милостта на съдбата щяхме да се осланяме, не ни ли бяхте извлекли от морето. Не бяхте ли вие, вече мъртви да бяхме… или по-зле.

— Не се изискваше особена храброст — рече Дениълс. — „Бурята“ щеше да помете тези лекенца с половината екипаж пиян, а другата трескав.

— Така ли мислиш? — попита Уайът. Ейдриън не го бе забелязал в мрака извън хвърляния от свещта светъл кръг. — Така ли мислите всички? — тонът му бе необичайно груб — предизвикателен. Въздъхна и с раздразнено поклащане на глава се закатери към палубата.

Приключил с дажбите, Ейдриън го последва. Откри го на бака. Ръцете на кормчията стискаха перилата, а главата му бе вперена в блясъка на младата луна, близнал вълните.

— Какво беше това?

— Загазили сме и…

Той спря, ядосано махвайки към квартердека. Усещайки се, стисна зъби, като че това щеше да задържи думите в устата му.

— Защо да сме загазили? — Ейдриън погледна към квартердека.

— Капитанът не иска да казвам. Той е проклет глупак, който не ще да се вслуша в разума. Трябва да наруша заповедите му и да променя курса незабавно. Бих могъл да сменя Блидън и да променя посоката. Никой няма да разбере преди утре по обед да бъде определено местонахождението.

— Уесли би разбрал — Ейдриън посочи към младока, който се катереше към квартердека в качеството си на дежурен офицер от първата смяна. — Ще те издаде на Бишъп, преди да си мигнал.

— Бих могъл да се разправя с Уесли, ако се наложи. Палубата е хлъзгава, нали знаеш?

— Сега започваш да звучиш като Ройс. Какво става?

— Предполагам, че щом обмислям убийството на кадет, то нарушаването на заповед не е от особено значение — Уайът отново погледна към морето. — Връщат се.

— Кои?

— Хората от Дакка. Не избягаха. Само се прегрупират — погледна към Ейдриън. — Боядисват корабите си с кръвта на своите врагове. Знаеше ли това? Стотици червени лодки изпълват заливите и пристанищата на острова им. Знаят, че следваме крайбрежието и плуваме срещу вятъра. Ще се втурнат подире ни като вълци. Десетина-дванадесет тартани с триъгълни платна ще уловят вятъра, който ние не можем. „Бурята“ няма да има никакъв шанс.

— Защо си толкова сигурен? Може да грешиш. Капитанът трябва да има добра причина да следва курса.

— Не греша.

Глава 11

Качулатият

Качулатият се отдалечи.

Ариста се притисна по-дълбоко към сенките под стъпалата на таверната. Искаше да изчезне, да стане невидима. Робата й бе станала мръснокафява, сливайки се с изцапаното дърво. Беше той — човекът, когото Линет бе описала. Търсеше я. Чу звука на ботушите му върху калдъръма. Те се забавиха, поколебаха се, сетне се усилиха.

Връща се отново!

Високата, мрачна фигура за трети път изникна в края на алеята. Спря. Ариста задържа дъха си. Уличните фенери открояваха ужасяващ силует, облечен в черен плащ с вдигната качулка и дебел шал, скриващ лицето. Под наметалото носеше меч — можеше да чуе издайническото потропване.

Бавно направи една крачка към скривалището й, сетне още една. Спря. Лъчите на светлината разсичаха облачетата на дъха му. Огледа се. Постоя няколко секунди, сетне се обърна тъй рязко, че токовете му задълбаха чакъла и се отдалечи. След няколко напрегнати минути Ариста внимателно изпълзя на открито.

Бе си отишъл.

На изток се появиха първите лъчи на зората. Само да можеше да се добере до палата. Тогава поне щеше да е в безопасност от асасина и далеч от неизбежните въпроси: „Коя е тя? Как го направи? Дали е вещица?“

Бе напуснала Брисбейнската алея преди някой да е попитал, ала сетне? Бе привлякла твърде много внимание — и макар да се съмняваше, че някой щеше да се досети, магическата демонстрация щеше да всее смут.

Свали робата, внимателно я скри под стълбите на таверната и се отправи към двореца. Стражниците отново не й обърнаха внимание и тя се зае с обичайните си задачи. През по-голямата част от деня имаше щастието да работи необезпокоявана, ала някъде в средата на следобеда новини за случилото се снощи достигнаха палата. Всеки говореше за това. Момче било съживено. Привечер слуховете бяха нарочили Вещицата от Меленгар като деятел. За щастие никой не заподозря чистачката Елла в провинение по-голямо от това, че е забравила да върне покривката за маса.

Ариста беше изтощена и то не само от будуването с цел да отбегне асасина. Спасяването на Уери я бе изцедило. След като свърши работата си, се върна и взе робата. Не се осмеляваше да я облече, за да не би някой да я разпознае. Свивайки я и притискайки получилия се вързоп към гърдите си, тя пое по улицата, несигурна какво да прави сега. Да остане би било пълна глупост. Поглеждайки по протежението на Гранд авеню можеше да види градските порти. Цяла вечност не се бе прибирала у дома. Толкова хубаво щеше да е да види познато лице, да чуе гласа на брат си — да си почине.

Знаеше, че трябва да се махне. Трябваше да го стори още сега, ала беше толкова изтощена. Мисълта да поеме в студения мрак сама и изгладняла, бе прекалено сурова. Отчаяно се нуждаеше от убежище, където да поспи, горещо ядене и приятелско лице, което тук означаваше само едно — Баркърови. Пък и не можеше да си тръгне, без да е прибрала четката с перлената дръжка.

В Брисбейнската алея нищо не се бе променило. Все още бе осеяна с малки огньове и сенките на грубовато струпани навеси, колички, вагони и бъчви. Сред задълбочаващия се мрак се движеха хора. Някои хвърляха поглед към нея, но не я заговаряха. Откри колата на Баркърови, над която бе опънато насмолено платнище. Едно от момчетата я забеляза и миг по-късно Линет изтърча до нея. Без да продума, тя прегърна Ариста и я притисна силно.

— Ела да хапнеш нещо — рече тя, обърсвайки бузи и повеждайки я за ръката. Постави тенджера на огъня. — Запазих ти малко за всеки случай. Трябваше да го скрия, разбира се, или лешоядите щяха и него да ометат. Не бях сигурна дали ще се върнеш…

Останалите от семейството се събраха край огъня. Финис и Хингъс седяха от другата страна. Брайс Баркър, облечен в обичайните си бяла риза и сиви панталони, беше седнал на обърната щайга и дялкаше парче дърво. Никой не продума. Ариста седна на една дървена кутия, чувствайки се странно.

Това в очите им разбиране ли е или страх?

— Елла? — най-сетне запита Линет с тих колеблив глас. — Коя си ти?

— Не мога да ти кажа това — отвърна тя след дълга пауза. Очакваше да настояват, ала вместо това кимнаха мълчаливо, като че очаквали отговора й, както тя бе очаквала въпроса им.

— Не ме интересува коя си. Винаги си добре дошла край този огън — каза Брайс. Държеше очите си вперени в пламъците, ала думите му разкриваха емоция, която тя не бе очаквала. Брайс, който си изкарваше прехраната с крещене по улиците, рядко говореше.

Линет сипа яхнията, която притопляше.

— Ще ми се да имаше още. Само ако знаех, че ще се върнеш…

— Как е Уери? — попита Ариста.

— Спа цяла нощ, но по-голямата част от деня търча наоколо, досаждайки. Всички, които го бяха видели, казват едно и също — чудо.

— Всички?

— Цял ден се отбиват хора да го видят и да питат за теб. Много от тях казаха, че имали болни деца или любими хора, които умират. Един се ядоса толкова, че срина платнището и едва не обърна колата, та трябваше Финис да търчи да доведе Брайс, който да го прогони.

— Съжалявам.

— О, недей! Моля те — никога недей да съжаляваш — помоли й се Линет. Спря, очите й навлажнявайки се отново. — Вече няма да останеш с нас, нали?

Ариста поклати глава.

— Качулатият?

— И не само.

— Ще ми се да можех да помогна — рече Линет.

Ариста се приведе и я прегърна.

— Вече го стори… повече, отколкото можеш да си представиш. Ако мога да преспя тук само още една нощ, сетне…

— Разбира се. Спи в колата. Това е най-малкото, което можем да сторим за теб.

Ариста беше твърде изцедена да спори. Покатери се вътре и в уединението на каруцата си облече робата, за да се предпази от нощния мраз. Просна се върху неудобна постеля от груб плат, която вонеше на лук и картофи, най-сетне полагайки глава. Бе толкова приятно да даде почивка на мускулите и ума си. Чуваше ги да шепнат отвън, опитвайки се да не й пречат.

— Тя е пратеник на Марибор — каза едно от момчетата, не разпозна кое. — Затова не може да каже. Боговете не им позволяват.

— Или може да е Кайл — предрешен бог, който върши добрини — рече друго. — Чувал съм, че получавал пера от наметалото на Муриел за всяко добро дело.

— Шт! Ще ви чуе! — смъмри ги Линет. — Идете да изчистите тенджерата.

Сред шепота им Ариста потъна в сън. Гръмки гласове я събудиха.

* * *

— Казахме ви, че не знаем за какво говорите! За никаква вещица не съм чувал — беше гласът на Брайс, звучеше много уплашен.

Ариста надникна. Брайс бе застанал пред държащ факла имперски войник. Из алеята други войници тропаха по вратата на щавалнята и силом влизаха в палатки.

— Сержант! — провикна се мъжът пред Брайс. — Насам!

Трима войници бързо дойдоха с дрънкащи брони и отекващи по калдъръма ботуши.

— Разрушете тоя бордей! — нареди сержантът. — Сторете същото с всички останали. Така или иначе трябва да бъдат премахнати, само загрозяват града.

— Остави ги на мира — рече Ариста, излизайки от колата. — Нищо не са направили.

— Елла! — сопна се Брайс. — Не се меси.

Сержантът рязко пристъпи към Ариста, ала Брайс застана на пътя му.

— Не закачайте дъщеря ми — заплаши той.

— Брайс, не — прошепна принцесата.

— Тук съм само за вещицата — уведоми го войникът. — Но ако настояваш, с радост ще изгоря всички палатки в алеята.

— Тя не е вещица! — проплака Линет, притискайки Уери към себе си. — Тя спаси моето бебче! Тя е пратеник на Марибор!

Сержантът бързо изгледа преценяващо Ариста, засмуквайки горната си устна.

— Вържете я! — нареди.

Двама от хората му пристъпиха напред с въже и хванаха ръцете й. Моментално нададоха болезнени викове и я пуснаха, отскачайки назад. Робата на Есрахаддон запулсира в червено. Стражниците я зяпаха ужасено, разтърсвайки наранените си ръце.

Виждайки шанса си, Ариста затвори очи и започна да се съсредоточава. Съсредоточи се върху заглушаването на уличните шумове и върху…

По лицето й експлодира болка.

Падна по гръб на земята, където остана да лежи замаяна. Погледът й се помрачаваше. Ушите й звънтяха.

— Да си ги нямаме такива! — обяви сержантът.

През насълзените си очи го видя да стои над нея, разтривайки кокалчета. Изтегли меча си и го насочи към Брайс.

— Не съм толкова тъп, че да те оставя да си правиш магии, вещице. Нито гък и сваляй робата. Веднага! Гола ще те съблека, ако трябва. Без резки движения или звуци, инак ще му отсека главата на място.

Линет беше някъде отдясно. Ариста я чу да поема ужасено дъх.

— Сваляй робата!

Ариста съблече дрехата, оставайки единствено по тънката рокля, която Линет й бе дала. Сержантът отново засмука устна и се приближи.

— Ще създаваш ли още проблеми на хората ми?

Той отново насочи меча си към Брайс.

Принцесата поклати глава.

— Добре. Вържете я здраво. Омотайте й ръцете и пръстите и намерете нещо, с което да й запушим устата.

Стражниците отново пристъпиха към нея и извиха ръцете й толкова грубо, че тя изпищя.

— Моля ви, не я наранявайте! — примоли се Линет. — Тя не е сторила нищо лошо!

Вързаха й китките, омотавайки въжетата около пръстите толкова стегнато, че кожата бе болезнено прищипана. Междувременно сержантът заповяда на Линет да вдигне робата и да му я подаде. Един от войниците грабна Ариста за косата, изправяйки я на крака. Друг хвана един от ръкавите й и го откъсна.

— Зяпай — нареди, опъвайки главата й назад. Когато тя се поколеба, войникът я зашлеви през лицето. Отново се олюля и щеше да падне, ако не беше другият стражник, който все още я държеше за косите. Ударът бе по-слаб от този на сержанта, ала отново накара очите й да се налеят. — Отвори човка!

Натика плата толкова навътре в устата й, че Ариста едва не се задуши. Омота още въже около главата й и го пристегна между зъбите. Когато увиха една намотка и около врата й, принцесата си помисли, че ще я обесят още тук.

— Сега вече ще да сме в безопасност — заяви сержантът. — Ръцете ще отрежем в двореца, а като отговориш на въпросите, ще ти клъцнем и езика.

Отвеждането й бе наблюдавано от струпала се тълпа. Ариста чу Линет да хлипа. Наближавайки Косуол, клиентите на пивница „Бейли“ наизлязоха да я видят. Стояха на прага с халби в ръка. Чу думата вещица промърморена повече от веднъж.

Стигайки площада, тя вече беше останала без дъх и се давеше. Когато изостана, държащият въжето стражник дръпна силно и Ариста падна. Лявото й коляно се удари в калдъръма на Бингъмския площад и тя изпищя, но звукът бе сведен до приглушено измучаване. Извивайки се, тя се приземи върху рамо, за да запази лицето си. Лежейки настрана, заплака от болката в крака си.

— Ставай! — заповяда войникът. Въжето край шията й се пристегна, грубите влакна впивайки се в кожата й. — Ставай, мърло!

Дръпна по-силно, влачейки я няколко инча през камъните. Въжето се опъна. Чуваше как кръвта кънти в ушите й.

— Ставай, мътните да те вземат!

Въжето се впи още по-силно. Едва можеше да си поеме дъх. Сега ударите в ушите звучаха като барабани.

— Брус? — провикна се един от стражниците. — Изправи я!

— Опитвам се!

Ново дръпване и Ариста успя да се изправи, ала сега й се виеше свят. Улицата се въртеше и накланяше. В периферното й зрение се зароди мрачина, която закриваше все по-голяма част от визията. Опита се да им каже, че се задушава. Издаде само жален стон.

Понечи да се изправи на колене, ала световъртежът се усили. Почвата под краката й изчезна и Ариста отново падна, този път по гръб. Погледна към войника, изпълвайки очите си с молба, но в отговор видя само отвращение и гняв.

— Ставай или…

Той спря и рязко погледна надясно. Изглеждаше объркан. Пусна въжето и отстъпи крачка назад.

Въжето се отпусна, кънтенето отслабна. Отново можеше да диша. Лежеше на улицата със затворени очи, щастлива да живее. Звънът на метал и тропотът на крака привлече вниманието й. Видя как евентуалният й удушвач се стоварва на улицата до нея.

Там стоеше качулатият с окървавен меч. От колана си изтегли кинжал и го хвърли. Някъде иззад нея се разнесе изсумтяване и звук като от изпуснат на земята чувал брашно.

Качулатият се втурна край нея. Тя чу болезнен вик. Чу сблъсъка на метал, сетне ново изръмжаване, последвано от гъргорещи думи. Нов сблъсък, нов вик. Ариста се извъртя, заставайки на колене. Видя го отново. Той стоеше в средата на площада, стиснал меч в едната си ръка и кама в другата. Три тела лежаха на земята. Оставаха двама стражници.

— Кой си ти? — изкрещя сержантът. — Ние сме имперски войници, действащи по заповеди.

Качулатият не каза нищо. Втурна се напред, размахал острие. Хвърли се надясно и като парира удара на сержанта, заби кинжала във врата му. Междувременно вторият войник замахна към него. Качулатият изрева, сетне се хвърли към последния стражник, побеснял. Яростта му щеше да помете войника, който се обърна и избяга. Качулатият затича подире му. Настигна го в края на улицата и го посече в гръб. Не спря да кълца жертвата си, докато виковете на онзи не утихнаха.

Ариста можеше единствено да изчаква насред площада, гледайки как качулатият се обръща. С капеща от наметалото и меча му кръв, той се приближи до нея, изправи я на крака и я поведе през тясна уличка.

Дишаше тежко, поемайки въздух през шала. Лишена от физическа и умствена сила, Ариста не се съпротивляваше. Светът се въртеше, нощта се превърна в нереалност. Не знаеше какво и защо се случва, отказа се и да се опитва да разбере.

Той я завлече в една конюшня и я изправи до недодяланата стена. Притисна ножа до гърлото й. Ариста затвори очи и задържа дъха си. Усети как стоманата се плъзва по кожата й, разсичайки въжетата. Той я завъртя, освободи китките, сетне и въжето около устата й падна.

— Последвай ме, бързо — прошепна той, хващайки я за ръка. Объркана, тя се заолюлява подире му. Гласът му звучеше някак познат.

Поведе я през лабиринт от улички, покрай тъмни постройки и над дървени огради. Скоро тя си нямаше и представа къде се намират. В един тъмен ъгъл той спря, вдигайки пръст над покритите си устни. Изчакаха малко, сетне отново продължиха. Вятърът донесе аромата на риба и Ариста чу звука на вълните. Пред себе си видя оголените мачти на закотвените край пристана кораби. Когато достигнаха една особено порутена сграда, той я отведе по задните стълби в малка стаичка и затвори вратата зад гърба им.

Тя стоеше вдървена край вратата, наблюдавайки го как запалва желязната печка. Имаше нещо в ръцете и позата на главата му — нещо странно познато. Когато огънят бе накладен, той се обърна и пристъпи една крачка към нея. Ариста отстъпи назад, опирайки гръб към вратата. Той се поколеба и сетне кимна. Разпозна нещо в очите му.

Протягайки ръка, той отметна качулката и разви шала. Мъчително бе да се гледа появилото се лице. Ужасно белязано, то бе загубило формата си в хаос от червени петна. Едно ухо липсваше, както и веждите и повечето от косата. Устата бе лишена от розовината на устните. Появата му бе едновременно ужасяваща и тъй навременна, че тя не намери думи. Избухна в радостни сълзи и го прегърна с цялата си останала сила.

— Надявам се това ще ви послужи за урок да не бягате от мен, Ваше Височество — каза й Хилфред.

Тя продължи да плаче и да го притиска към себе си, заровила глава в гърдите му. Ръцете му бавно се вдигнаха, прегръщайки я на свой ред. Ариста повдигна лице и той отметна кичур навлажнена от сълзи коса от лицето й. За повече от десетилетие като неин телохранител, никога не я бе докосвал така. Сякаш осъзнавайки това, Хилфред се изпъна и внимателно я отведе до стол, преди да посегне към шала си.

— Нали не излизаш отново? — със страх запита тя.

— Не — отвърна той и гласът му се снижи. — Градът ще бъде изпълнен със стражници. За никой от двама ни няма да е добре да се появяваме навън. Тук ще бъдем в безопасност. Наоколо няма сгради, а стаята бе отдавана под наем от слепец.

— Тогава защо си слагаш шала?

Той поспря за миг, поглеждайки го.

— Лицето ми кара хората да се чувстват… неспокойно. Важно е да се чувствате в безопасност и спокойна. Това ми е работата.

— Която вършиш отлично, ала лицето ти не ме кара да се чувствам неспокойно.

— Не ме намирате… неприятен на вид?

Ариста се усмихна топло:

— Хилфред, лицето ти е най-красивото нещо, което някога съм виждала.

* * *

Стаята на Хилфред бе много малка. Подът и стените бяха грубовати борови дъски, посивели и захабени. Имаше клатеща се маса, три стола и корабен хамак. Единственият прозорец бе замърсен от натрупаната океанска сол, пропускайки приглушена дневна светлина. Хилфред отказваше да пали свещи след мрак, страхувайки се светлината да не привлече внимание. Благодарение на печката колибата бе топла нощем, но призори я гасяха, за да не бъде забелязан димът.

Стояха вече два дни, слушайки как вятърът се пързаля по плоскостите на покрива и вие над комина. Хилфред правеше супа от миди и риба, които купуваше от стария слепец. Това бе единственото му излизане, а Ариста изобщо не си показваше носа навън. Тя спеше много. Сякаш за пръв път от години се чувстваше в безопасност и тялото й се предаде на изтощението.

Хилфред пазеше тишина, проклинайки се при всяко вдигане на шум. В нощта на втория ден тя се събуди, когато той изтърва една лъжица. Той я погледна притеснено и се сви при вида на отворените й очи.

— Съжалявам. Просто притоплях малко супа. Помислих си, че може да сте гладна.

— Благодаря ти — каза тя.

— Благодаря ти?

— Да, не се ли казва това, когато някой направи нещо за теб?

Той повдигна останките от веждите си.

— Бях ваш служител за повече от десетилетие и нито веднъж не ви чух да ми благодарите.

Това бе истината — ужасно болезнена. Какво чудовище беше тя.

— С голямо закъснение, тогава. Позволи ми да погледна превръзката ти.

— След като се нахраните, Ваше Височество.

Тя го погледна и се усмихна.

— Толкова ми липсваше.

Изненада пробяга по лицето му.

— Когато бях малка, имаше времена, в които те мразех. Главно след пожара. Първо те мразех, че не си спасил майка ми — но сетне мразех начина, по който не се отделяш от мен. Знаех, че докладваш за всяко мое действие. Ужасно е за една девойка някое по-голямо момче да я следва на всяка крачка, да я гледа как се храни, как спи, знаейки най-съкровените й тайни. Ти винаги беше мълчалив, винаги на пост. Знаеш ли, че бях влюбена в теб, когато бях на четиринадесет.

— Не — каза рязко той.

— Ти беше на… колко, седемнадесет? Правех всичко по силите си, за да те накарам да ревнуваш. Преследвах всички кавалери в двора, преструвайки се, че те се интересуват от мен, ала никой от тях не беше. А ти… ти беше тъй отвратително съвършеният джентълмен. Понасяше го стоически и това ме побъркваше. Лягах си унизена, знаейки, че ти стоиш точно пред вратата.

— Когато бях по-голяма, се отнасях с теб като с мебел — а ти се отнасяше, както винаги досега. По време на онова дело… — забеляза Хилфред да трепва и изостави мисълта. — А после смятах, че вярваш в приказките им и че ме мразиш.

Хилфред остави лъжицата и въздъхна.

— Какво? — попита тя, внезапно изплашена.

Той поклати глава и от устните му се отрони тъжен смях.

— Нищо, Ваше Височество.

— Хилфред, наричай ме Ариста.

Той отново повдигна чело.

— Не мога. Вие сте моята принцеса, а аз съм ваш слуга. Винаги е било така.

— Хилфред, познаваш ме, откакто бях на десет. Следвал си ме ден и нощ. Виждал си ме рано сутрин. Виждал си ме обляна в трескава пот. Смятам, че можеш да се обръщаш към мен с малкото ми име.

Той изглеждаше почти ужасѐн и възобнови разбъркването на тенджерата.

— Хилфред?

— Съжалявам, Ваше Височество. Не мога да се обръщам към вас по малко име.

— А ако ти заповядам?

— Заповядвате ли ми?

— Не — принцесата въздъхна. — Защо мъжете никога не се обръщат към мен по име?

Хилфред се вторачи в нея.

— Познавах го само за малко — обясни тя, без да знае защо. Никога не бе говорила другиму за Емъри. — Толкова дълго живях сама. Преди не ми правеше впечатление, нито имаше някого — до неотдавна.

Хилфред сведе поглед и продължи да разбърква супата.

— Беше убит. Оттогава чувствам тази празнота. Онази нощ бях толкова уплашена. Мислех си — не, бях убедена — че отивам да посрещна смъртта си. Изгубих надежда — и тогава ти се появи. Наистина имам нужда от приятел — и ако ти се обръ…

— Не мога да ви бъда приятел, Ваше Височество — студено й каза Хилфред.

— Защо не?

Дълга пауза.

— Това не мога да ви кажа.

В стаята се възцари мълчание.

Ариста се изправи, притискайки одеялото към раменете си. Не откъсна поглед от гърба на Хилфред, докато не го накара да се обърне към нея. Когато го стори, той избягваше да я поглежда в очите. Постави купи на масата. Тя застана пред него, блокирайки пътя му.

— Хилфред, погледни ме.

— Супата е готова.

— Не съм гладна. Погледни ме.

— Не искам да загори.

— Хилфред.

Той не каза нищо и продължи да се взира в пода.

— Защо не искаш да ме погледнеш?

Той не отговори.

Реализацията я премаза. Той не бе там да я спаси. Не бе неин приятел. Предателството бе почти невъзможно за понасяне.

— Истина е — гласът й потрепери. — Ти вярваш в историите за мен — че съм вещица, че съм зла, че съм убила баща си заради жажда за власт. За Салдур ли работиш или за друг? Заради някакво политическо предимство ли ме открадна от стражниците? Или всичко това е някакъв план за манипулирането ми — да се сдобиеш с моето доверие и да ме подмамиш да разкрия нещо?

Думите й имаха дълбок ефект върху него. Изглеждаше изтерзан, сякаш отгоре му се сипеха удари. Лицето му беше измъчено, зъбите стиснати.

— Поне можеше да ми кажеш истината — продължи тя. — Поне на баща ми дължиш това, ако не на мен. Той ти се довери. Избра те да бъдеш мой телохранител. Даде ти шанс да се издигнеш. Ти се наслаждаваше на привилегията на куртоазния живот заради неговата вяра в теб.

Хилфред се затрудняваше да диша. Загърби я и като грабна шала си, пое към вратата.

— Да, отивай! — изкрещя тя. — Върви им кажи, че не е проработило. Кажи им, че не съм захапала въдицата. Кажи на Саули и останалите копелета, че… че не съм онова глупаво момиче, за което ме мислят. Трябваше да ме оставиш овързана, Хилфред. Ще осъзнаеш, че няма да е толкова лесно да ме завлечеш до кладата!

Ръката му изкънтя върху рамката на вратата и Ариста подскочи. Хилфред се обърна рязко, в очите му пламтеше ожесточен огън, който не бе виждала преди. Тя отстъпи назад.

— Знаеш ли защо те спасих? — изрева той с разтреперан глас. — Знаеш ли? Знаеш ли?

— За… за да ме предадеш и да полу…

— Не! Не! Не сега. Тогава — ревна той, размахвайки ръка. — Преди много години, в онзи пожар. Знаеш ли защо те спасих тогава?

Тя не продума. Не помръдна.

— Не бях единственият присъстващ там. Имаше и други. Войници, свещеници, слуги, всички просто стояха и гледаха. Знаеха, че си вътре, ала абсолютно никой не си помръдна пръста. Просто гледаха как дворецът гори. Епископ Салдур ме видя да тичам и ми нареди да спра. Каза, че било твърде късно, че съм щял да умра. Повярвах му. Наистина го сторих, ала все пак продължих. Знаеш ли защо? Знаеш ли? — извика той.

Тя поклати глава.

— Защото не ми пукаше! Не исках да живея — не и ако ти умреш.

По обезформеното му лице се стичаха сълзи.

— Ала не искай от мен да съм твой приятел. Това е прекалено жестоко мъчение. Докато има стена между нас — дори и такава от думи — мога да го изтърпя — мога да го понеса.

Хилфред обърса очи с шала.

— Баща ти знаеше какво прави — о, да, знаеше точно какво прави, когато ме назначи за твой телохранител. Хиляди пъти бих умрял, за да те защитя. Но не искай от мен да съм благодарен за живота, който той ми осигури, защото това беше изпълнено с мъка съществуване. Ще ми се да бях умрял онази нощ… или поне в Далгрен. Тогава всичко щеше да е свършило. Нямаше да се налага всеки ден да се будя, мечтаейки как съм синът на велик рицар — или че ти си дъщерята на беден овчар.

Покри очи и опря глава на прага. Ариста не помнеше да го е правила, но някак бе прекосила стаята. Хвана лицето му и повдигайки се на пръсти, целуна устата му. Той не помръдна, но трепереше. Не дишаше, но ахна.

— Погледни ме — каза тя, протягайки ръце, за да покаже изцапаната дрипава рокля. — Дъщерята на някой овчар би ме съжалила — взе ръката му и я целуна. — Ще ми простиш ли някога?

Той я погледна объркано.

— За какво?

— Заради това, че съм била толкова сляпа.

Глава 12

Морски вълци

Както и предните дни, „Изумрудената буря“ запази курс на изток, придвижвайки се бавно срещу насрещен вятър, който отказваше да промени ъгъла си. Поддържането на посоката налагаше постоянно пренареждане на платната, така че екипажът не оставаше без работа. Ройс, както винаги, работеше късна смяна. Това разпределение не беше по вина на Дайм. Ройс бе заключил, че мачтовият командир е справедлив човек, ала все пак крадецът бе член на екипаж, стриктно следващ старшинството. Нямаше нищо против смените. Наслаждаваше се на прекараните високо над водата нощи. Въздухът бе свеж, а в мрачината сред въжетата се чувстваше като паяк в мрежата си. Даваше му възможността да си почива, да мисли и понякога да се развеселява като тормози Бърни, паникьосващ се всеки път, щом изпускаше стария си съгилдийник от поглед.

Висеше близо до върха на мачтата с увесени крака — почти сто фута над палубата. Над главата му бяха пръснати бисерите на звездите, а луната тъкмо изплуваше на хоризонта — котешко око, надничащо от водата. На носа, квартердека и кърмата проблясваха фенери. Вляво виждаше мрачното крайбрежие на Калис, чиято гъста растителност понякога бе разкъсвана от хълм или сиянието на водопад, уловил лунните лъчи.

Морската болест бе изчезнала. Първата седмица на борда бе най-отвратителното време, което някога бе прекарвал. Гаденето и виенето на свят му напомняха за напиването — усещане, което мразеше. Бе прекарал по-голямата част от първата си нощ в повръщане зад борда. След четири дни стомахът му се бе успокоил, ала Ройс беше изцеден и лесно се изморяваше. Седмици бяха нужни да забрави, ала сега, разположил се на такелажа, взирайки се в мрачното море, не мислеше за нищо от това. Изненада се колко красиви могат да бъдат черните вълни, грациозните талази, милвани от луната — всичко това под пръснатите звезди. Само една гледка надминаваше тази.

Какво ли прави сега? Дали и тя не гледа към луната, мислейки си за мен?

Бръкна в туниката си, извади шала и прокара пръсти по материята. Вдигна го до лицето си и вдъхна дълбоко. Ухаеше като нея. Държеше го скрит — малкото му съкровище, меко и нежно. Когато беше болен, бе лежал в хамака, притискайки го към бузата си, като че това беше талисман, който да прогони мъката. Само заради него бе успявал да се унесе.

Люкът към офицерската палуба се отвори и Ройс зърна Берил да пристъпва сред нощния въздух. Берил обичаше да спи и в качеството си на кадет рядко дежуреше нощем. Той се огледа, вдигна глава и към главната мачта, ала Ройс знаеше, че е невидим сред тъмните въжета. Берил зърна Уесли на бака и прекоси средната част на кораба, отправяйки се към него. Уесли изглеждаше притеснен, ала не отстъпи. Може би момчето щеше да отнесе още един бой тази нощ. Ала това не касаеше Ройс, който си помисли, че моментът сега е подходящ отново да изплаши Бърни.

— Няма да го сторя — заяви Уесли, привличайки вниманието на крадеца. Още веднъж Берил нервно вдигна глава.

Кого търсиш, Берил?

Ройс се измъкна от вантите и също погледна нагоре. Както винаги, Бърни се държеше на разстояние.

Оттам няма заплаха.

Ройс се покатери до реята и се спусна по въжетата, както в деня, когато се бяха състезавали с Дърнинг.

— Мога да направя живота на този кораб изключително труден за теб — рече заплашително Берил. — Или си забравил двата дни без сън? Говори се, че ще бъда повишен в действащ лейтенант и ако си мислиш, че сегашният ти живот е труден, след повишението ми ще стане кошмар. И ще се погрижа да няма никакви премествания.

— Не разбирам.

— Не е и нужно. Всъщност дори е още по-добре. Така ще звучиш искрен, ако капитанът те разпитва. Просто го обвини в нещо. Лошо поведение, неподчинение, не ме интересува. Предложи за наказание готварското му приятелче му заради това, че не те е поздравил. Направи нещо подобно. Само че този път трябва да бъде деяние, което се наказва с бой.

— Но защо аз? Защо ти не можеш да измислиш обвинението?

— Защото, ако обвинението е отправено от теб, капитанът и мистър Бишъп няма да го проучват — той се ухили. — А ако го сторят, твоят задник ще изгори.

— Това да ме изкуши ли трябваше?

— Не, обаче ще ти се махна от главата. А ако не го сториш, няма да ядеш, няма да спиш и ще станеш много податлив на инциденти. Кадет Дженкинс загуби палците си при последното ни пътуване при злополука с въже. Което е странно, тъй като във въпросния ден той изобщо не бе докосвал въжета. Лепни му обвинение и уреди наказанието му.

— А защо искаш да го бият?

— Казах ти. Приятелите ми искат кръв. Имаме ли сделка?

Уесли се взря в Берил и пое дълбоко дъх.

— Не мога да обвиня несправедливо човек, още по-малко такъв под мое командване, само за да избегна лични неудобства.

— Доста повече от неудобства ще бъдат, отрепчице!

— Единственото, което мога да сторя, е да забравя този разговор. Разбира се, бъде ли отправено някакво необичайно обвинение към матрос Мелбърн, може да се наложи да докладвам за този инцидент на капитана. Предполагам няма да погледне с добро око на опитите ти да поощряваш неподчинение на борда. Това би могло да се разглежда като подстрекателство за бунт, а и двамата знаем какви са наказанията за това.

— Не знаеш с кого си играеш, хлапе. Колкото и да ти се иска да си го мислиш, не си Бректън. Ако не си ми от полза, ще се отърва от теб.

— Това ли е всичко, мистър Берил? Трябва да поддържам курса.

Берил плю в краката на младежа и се отдалечи. Уесли остана вдървен, проследявайки го с поглед. След като Берил изчезна, Уесли сграбчи парапета и свали шапката си, за да обърше потта от челото. Пое дълбоко дъх, отново си сложи шапката, оправи куртката, сетне викна с чист глас:

— По въжетата!

В живота си Ройс се бе занимавал с много хора — от крепостни до крале — и малцина го бяха изненадвали. Знаеше, че винаги може да разчита на алчността или слабостта им — и рядко биваше разочарован. Уесли бе първият човек от години насам, който го изненада. Макар младият кадет да не можеше да го види, Ройс му отдаде чест в единствения откровен поздрав, който бе отправил от стъпването си на борда.

Покачи се до марсела, за да отслаби въжето на реята, очаквайки следващата заповед на Уесли, когато зърна нещо необичайно в далечината. Нощем, на слабата лунна светлина, бе трудно да се определи къде свършва небето и къде започва морето. Ала Ройс можеше да направи разликата. Забеляза нещо да закрива част от линията. Някъде далеч пред „Бурята“ черен силует закри къс от звездното небе.

— Платно на хоризонта! — изкрещя той.

— Какво? — попита Уесли.

— Платно на щирборда, сър — викна Ройс, посочвайки на югоизток.

— Има ли светлина.

— Не, сър, триъгълно платно.

Уесли се приближи до парапета на десния борд.

— Не виждам нищо. Колко далече?

— На хоризонта, сър.

— Хоризонта? — Уесли взе далекогледа и огледа морето. Останалата част от кораба мълчеше, с изключение на проскърцването на дъбовите дъски. Уесли промърмори нещо и сгъвайки далекогледа отърча до квартердека да потропа на капитанската каюта. Почака и потропа отново.

Вратата се отвори и открои капитана, облечен само по нощна риза.

— Мистър Уесли, да не сме се забили в брега? Бунт ли има?

Капитанският стюард затича към него с роба.

— Не, сър. Платно на хоризонта, сър.

— Какво?

— Триъгълно платно, сър. Там — рече Уесли, подавайки му далекогледа.

— На хоризонта, казваш? — Сиуард отиде до парапета и се взря. — Велики Мар! Ама че остри очи имаш, хлапе!

— Всъщност екипажът на гротмачтата го зърна пръв, сър. Звучеше като матрос Мелбърн, сър.

— Чумата да ме тръшне. Изглежда корабите са три, мистър Уесли. Вдигни тревога.

— Ай-ай, сър!

Уесли прати Бристъл, който разбуди останалите от екипажа. След броени минути хората бяха по местата си. Лейтенант Бишъп все още закопчаваше униформата си, когато се появи на квартердека, следван от мистър Темпъл.

— Какво има, сър?

— Дакките се появиха отново.

Уайът, който поемаше кормилото, хвърли поглед към тях.

— Заповеди, сър?

— Внимавай с тона, кормчия!

— Просто питам, сър.

— Питаш си боя! — изрева Темпъл. — И ще го получиш, ако не говориш любезно.

— Млъкнете и двамата, опитвам се да мисля — Сиуард започна да обхожда квартердека, навел глава. С едната си ръка се опитваше да пристегне робата си, а с другата поглаждаше брадичка.

— Сър, имаме само един шанс и то малък — каза Уайът.

Мистър Темпъл взе тоягата си и закрачи към него.

— Спри, Темпъл! — нареди капитанът, обръщайки се към Уайът. — Обясни, кормчия.

— От това разстояние и със сушата зад нас, дакките не могат да видят „Бурята“. Виждат само фенерите.

— Бога ми! Прав си, угасете тези…

— Не, сър, почакайте — спря го Уайът. — Ние искаме те да ги виждат. Потапяме голямата лодка и я екипираме с два пръта, на които окачваме фенерите. Угасяваме нашите и отплаваме. Хората от Дакка ще преследват лодката цяла нощ. Междувременно ще можем да се отскубнем, да уловим вятъра и безопасно да достигнем Уесбаден.

— Но това не е по курса ни.

— По дяволите заповедите, сър. Ако не заплуваме по вятъра, дакките ще ни настигнат утре вечер.

— Аз съм капитан на този кораб! — изрева Сиуард. — Още едно избухване и няма да обуздавам мистър Темпъл.

Капитанът погледна към чакащия екипаж. Всички бяха вперили очи в него. Отново закрачи с наведена глава.

— Сър? — попита Бишъп. — Заповеди?

— Не виждаш ли, че мисля, човече?

— Да, сър.

Платната заплющяха, тъй като корабът започна да губи ъгъла на вятъра.

— Потопете голямата лодка — заповяда най-сетне Сиуард. — Снабдете я с пръти и фенери.

— Посока?

Сиуард потропа с пръсти по устата си.

— Не е нужно да ти напомням, капитан Сиуард — рече присъединяващият се към тях Траник, — че е от изключителна важност да достигнем пристанището на Дагастан без закъснение.

Сиуард отново потропа по устните си.

— Четирима да се качат в лодката и да гребат с все сили към Уесбаден. Дакките ще решат, че сме ги видели и ще очакват да се отправим натам, но „Бурята“ запазва сегашния си курс. Без моя заповед никаква светлина няма да се пали на кораба. И искам пълна тишина. Чухте ли ме? Нито звук.

— Ай, сър.

Сиуард хвърли поглед към Уайът, който отвратено поклати глава. Капитанът не му обърна внимание и се обърна към лейтенанта си.

— Заемете се, Бишъп.

— Ай-ай, сър.

* * *

— Трябваше да се обявиш доброволец за лодката — прошепна Уайът на Ейдриън. — Всички ние трябваше да го сторим.

Все още бе мрачно, а полумесецът отдавна се бе удавил в морето. Корабът бе тих, в съответствие със заповедите на капитана. Дори и вятърът бе затихнал и съдът се поклащаше застинал и умълчан в мрака.

— Не одобряваш особено решението на Сиуард? — прошепна в отговор Ейдриън.

— Дакките са по-умни от него.

— Поне му дай шанс. Може да помислят, че сме побягнали.

Уайът се изсмя тихо:

— Ако ти беше капитан и искаше да избягаш от по-бързи кораби посред нощ, щеше ли да оставиш фенерите запалени? Номерът с тях щеше да мине само ако мислят, че не сме ги видели.

— Виж, за това не бях помислил — призна Ейдриън. — Скоро ще узнаем дали са захапали въдицата. Развиделява се.

— Къде е Ройс с неговите орлови очи? — попита Уайът.

— Отиде да спи, след като му свърши смяната. Годините ни научиха да ядем и спим, когато имаме възможност, за да не съжаляваме впоследствие.

Взряха се в морето.

— Може би капитанът е бил прав — каза Ейдриън.

— Какво искаш да кажеш?

— Не ги виждам.

Уайът се изсмя.

— Не ги виждаш, защото не можеш да видиш нищо, дори хоризонта. Над водата има мъгла. Случва се по това време на годината.

Стана по-светло и Ейдриън се убеди в правотата на Уайът. Гъст сив килим от облаци ги заобикаляше.

Лейтенант Бишъп се покатери до квартердека и тихо потропа на капитанската каюта.

— Поръчахте да бъдете събуден на развиделяване, сър — прошепна той.

Капитанът излезе, този път в униформа, гордо крачейки към мостика.

— Мъгла, сър.

Капитанът се намръщи.

— Виждам, мистър Бишъп. Не съм сляп.

— Не, сър.

— Прати хлапе с далекоглед на гротмачтата.

— Мистър Уесли — тихо се провикна Бишъп. Кадетът дотича. — Качете се на марса и докладвайте.

— Ай, сър.

Капитан Сиуард, олюлявайки се на токове и взирайки се в мъглата, бе извил едната си ръка зад гърба.

— До този момент нещата изглеждат обещаващо, не е ли така, мистър Бишъп?

— Наистина, сър. Мъглата още повече ще допринесе за скриването ни.

— Какво мислиш сега, кормчия? — обърна се капитанът към Уайът.

— Възнамерявам да изчакам доклада на мистър Уесли. Ако не възразявате, сър.

Сиуард раздразнено скръсти ръце и започна да крачи, късите му крака и шкембето не допринасяйки особено за образа на командир.

Уесли достигна марса и разпъна далекогледа.

— Е? — провикна се високо Сиуард, надвит от нетърпението си.

— Не мога да кажа, сър. Мъглата е твърде гъста.

— Казват, че дакките можели да призовават мъгла с магия — прошепна По на Ейдриън. — Вероятно я използват, за да ни обградят.

— А може би въздухът тази сутрин е по-студен — отвърна Ейдриън.

По сви рамене.

Екипажът стоя в мълчаливо очакване близо час, докато най-накрая Бишъп не заповяда на Ейдриън да сервира закуската. Мъжете се нахраниха, сетне тихо започнаха да обхождат призрачния свят на палубата. Обедът също бе раздаден, без мъглата да се вдигне.

Готвачът тъкмо бе приключил с разчистването, когато чу Уесли да се провиква:

— Платно!

Появявайки се от трюма, Ейдриън усети хладен вятър, разкъсващ воал подир воал от обгърналите ги завеси.

Тази едничка дума изправи всички на нокти.

— Мили Марибор, човече! — викна Сиуард. — Какъв тип платно?

— Червени триъгълни платна, сър.

— По дяволите! — изруга Сиуард. — Колко?

— Пет!

— Пет? Пет! Как е възможно да са пет?

— Не, почакайте! — изкрещя Уесли. — Шест от наветрената страна! И още три откъм бакборда!

Лицето на капитана побледня.

— Мили Марибор!

Докато изричаше тези думи, Ейдриън забеляза платната.

— Заповеди, капитане? — попита Уайът.

Сиуард се огледа отчаяно около себе си:

— Обърни към бакборда!

Уайът поклати глава.

— Трябва да уловим вятъра.

— Проклет да си! — Сиуард се поколеба за миг, сетне изкрещя.

— Тъй да бъде! Ляво на борд, кормчия!

Уайът завъртя кормилото, веригите задрънчаха и корабът започна да се обръща. Мистър Темпъл отсечено излайваше заповеди към екипажа. „Изумрудената буря“ бе тромава, колебаейки се в слабия вятър. Корабът почти застана на дрейф. Тогава фокът заплющя и се изду. Реите се извъртяха, дърпани от тичащите към кърмата мъже. Гротът улови вятъра и се изпъна. Корабът проскърца от оказаното върху мачтите напрежение.

„Бурята“ набра скорост, извъртяла се наполовина, насочена към брега. Уайът все още не променяше кормилото. Вятърът натисна платната и наклони опасно кораба. Край парапета се вдигнаха пръски, а моряците се вкопчваха в каквато опора успееха да намерят, за да се задържат върху наклонилата се нагоре палуба. Капитанът прониза с поглед Уайът, докато се хващаше за вантата на бизанмачтата, ала не каза нищо.

Позволявайки на вятъра да поеме кораба с всички опънати платна, Уайът завъртя кормилото, принуждавайки съда да се повдигне на ръба. Бишъп и Темпъл гледаха ту него, ту капитана, ала никой не се осмеляваше да даде заповед в присъствието на последния.

Ейдриън също сграбчи парапета, за да не се плъзне по палубата. Докато се държеше здраво, се притесни, че Уайът може да потопи кораба. Корпусът стенеше от напрежението, мачтите проскърцваха, ала съдът започна да набира скорост. Първоначално цепеше водата, сетне започна да се движи още по-бързо, докато накрая „Бурята“ не започна да се носи над вълните, плъзвайки се по гребените им, тласкана от веещия право в кърмата вятър.

Най-сетне Уайът освободи кормилото, изправяйки палубата. Корабът застана успоредно на посоката на вятъра и носът се изправи.

— Подредете платната — заповяда лейтенантът. Моряците се заеха, периодично поглеждайки назад към приближаващите се кораби.

— Мистър Бишъп — провикна се Сиуард. — На хората да бъде раздадено оръжие и допълнителна порция грог.

Смяната на бакбордовата вахта свърши и Ройс се появи на палубата.

— Кога смяташ, че ще ни настигнат? — попита той Ейдриън, гледайки към малката армада от червени платна.

— Не зная. За пръв път ми е. Ти какво мислиш?

Ройс сви рамене:

— Вероятно след няколко часа.

— Не изглежда добре, нали?

— А ти искаше да ставаш моряк.

* * *

Ейдриън се зае да приготвя вечерята с мисълта, че това може да е последната, която мнозина щяха да опитат някога. По, чието отсъствие нямаше как да не бъде забелязано, бързо се появи в камбуза.

— Къде беше?

По изглеждаше смутен.

— Говорих с Уайът. Тези даккански кораби ни настигат бързо. Още тази нощ ще ни догонят.

Ейдриън мрачно кимна.

По се зае да му помага да нареже осоленото свинско, сетне додаде:

— Уайът има план. Няма да спаси всички — всъщност само малка част — и надали ще проработи за всеки, но поне е нещо. Иска да знае дали ще участваш.

— Ами Ройс?

— Той също.

— Какъв е планът?

— Платно! — даже от камбуза чуха вика на Уесли. — Още две тартани право пред нас!

По и Ейдриън, като всички останали на борда, изтичаха на палубата и видяха мистър Уесли да сочи към предната част на щирборда. Две червени платна се измъкваха от скрити заливи край брега, за да попречат на отстъплението им. Чевръсто плувайки срещу вятъра, те се бяха отправили да пресекат пътя на „Бурята“.

— Разчисти палубата! — изкрещя Сиуард от квартердека, обърсвайки потта от челото си.

Моряците се разтичаха, отново носейки кофи с пясък и вода. Стрелците заеха позиция на бака, нагласявайки лъкове. Приготвиха земно масло и въглища.

— Трябва да ги избегнем — каза капитанът. — Кормчия…

— Трябва ни скорост, сър — прекъсна го Уайът.

Капитанът потрепери.

— Внимавай в картинката, Деминтал, или ще прескоча боя с камшик и направо ще те обеся!

— С цялото ми уважение, снощи отстъпихте тази привилегия на дакките. Които ще се възползват от нея дори още по-скоро, ако променя курса.

— Марибор! Мистър Темпъл, взе… — капитанът млъкна, виждайки как тартаните започват да се обръщат.

— Видяхте ли! Те очакваха да спрем — каза му Уайът.

Осъзнавайки грешката си, дакките се замъчиха да се върнат към предния си курс, ала вече бе твърде късно. Бе се образувала дупка.

Сиуард изръмжа и прониза Уайът с поглед.

— Сър? — попита Темпъл.

— Няма значение. Поддържайте курса, Бишъп. Стрелците да се прицелят в кораба откъм бакборда. Може би ще ги забавим, ако успеем да запалим един.

— Ай-ай, сър.

Ейдриън отърча до бака. Оказал се един от най-добрите стрелци на кораба, неговото място бе в центъра на левия борд. Взе солиден, здрав лък и опита здравината на тетивата.

— Вятърът ще измести стрелите към носа — отбеляза По, приготвяйки кофа с въглища. — Може да ти се наложи да стреляш пред целта.

— Вече и паж ли ми стана?

По се усмихна и поклати глава.

— Виждал съм те при упражнения. Смятам, че най-безопасното място на целия кораб е тук. Ще ти подавам намаслените стрели. Ти само продължавай да стреляш.

Червените триъгълни платна на дакканските тартани се издуваха настрани, мъчейки се да се възползват от насрещния вятър. Тъмни фигури щъкаха като мравки по палубите и такелажите им.

— Приготви стрелите! — изкомандва лейтенант Бишъп.

Ейдриън постави първата си стрела.

Приближавайки се към „Бурята“, дакките започнаха да завиват. Реите им се завъртяха и румпелите се извиха, изпълнявайки почти същата маневра като Уайът, в случая дори още по-забележителна, тъй като двете тартани се движеха в съвършен синхрон, подобно на танцьори, изпълнили едновременен пирует.

— Запали стрелите!

Ейдриън докосна намасления връх на стрелата до кофата с тлеещи въглища и пламъците моментално лумнаха. Мъжете на бакборда стояха в готовност, сажделив дим се издигаше от лъковете им и отиваше към кърмата.

— Прицели се! — заповяда Бишъп, когато дакканските кораби навлязоха в обсег. От палубите на тартаните се издигаха идентични редици пламтящи лъкове. — Огън!

Димни линии се издигнаха към синьото небе. По същото време дакките изстреляха своите залпове и стрелите се разминаха във въздуха. Навсякъде около себе си Ейдриън чу как стрелите се забиват в дървото. Моряците с кофите търчаха да угасят пламъците, а високо над главите им Ройс се плъзна по едно въже, за да извади стрела, забита в мачтата, преди да е успяла да подпали грота.

По бе приготвил нова стрела. Ейдриън я постави в лъка, запали я, прицели се и я изстреля в долната рея на вражеския грот. От дясната си страна чу изкънтяването на балистата, запратила огромен пламтящ снаряд. Той разцепи корпуса на тартаната и остана забит там.

Ейдриън дочу съскане. Зад него кофата с масло се разля и течността се запали. По отскочи назад с подпалени панталони. Грабвайки кофа, готвачът потуши огъня с пясък.

Нов залп засипа палубата. Боцман Бристъл, приготвящ балистата за втори изстрел, се строполи мъртъв с пронизано от стрела гърло. Косата му се запали. Базил, офицерският готвач, бе уцелен в гърдите, а матрос Блидън изкрещя, поразен от две стрели — една в бедрото и една в ръката. Вдигайки глава, Ейдриън видя втори залп да лети откъм другата тартана.

По не беше пострадал сериозно и намери друга кофа със земно масло, която донесе на Ейдриън. Разстоянието между двата кораба бе намаляло и Ейдриън видя търсеното от него — кофа в краката на стрелците. Прицелвайки се, той задържа дъха си и стреля. Кофата експлодира. Ейдриън зърна млад дакка да се опитва да угаси пламъците с вода. Моментално огънят обхвана палубата им. В този момент моряците при балистата, този път заредили множество снаряди, изсипаха истински ад върху преминаващите дакки. Разнесоха се писъци. „Бурята“ се отдалечи, оставяйки горящите кораби зад себе си.

Още веднъж екипажът заликува, ала не твърде убедително. Сред белезите от изгорено по палубата лежаха дузина мъртви. Не се бяха измъкнали безнаказано от клопката, а червените платна зад тях бяха още по-близо.

* * *

С падането на нощта капитанът освободи онези, които не бяха на вахта. Това включваше Ройс и Ейдриън, които пътьом взеха нещата си от камбуза и се възползваха от възможността да се преоблекат в туниките и наметалата си. Ейдриън си окачи мечовете. Това привлече някои любопитни погледи, ала никой не каза нищо.

Никой не спеше, малцина дори бяха седнали. Повечето крачеха с наведени глави заради ниския таван, ала може би същевременно се молеха. Голяма част от моряците бяха суеверни, ала набожни не бе имало — досега.

— Защо не поемем към брега? — попита матрос Дейвис. — Само на няколко мили е. В джунглата бихме моли да се скрием.

— Край бреговете на Калис има коралови рифове — рече Банър, търкайки повърхността на масата с върха на ножа си. — На една миля от сушата ще раздерем дъното и дакките ще ни спипат. Пък и капитанът не би изоставил кораба си.

— Капитан Сиуард е задник!

— Внимавай какви ги плещиш, хлапе!

— Защо? Какво може да направи той, което да е по-зле от дакките?

На това Банър не можеше да даде отговор. Никой не можеше. Сред екипажа плъзна страх — страхът от неизбежната смърт и отровата, идваща от безсилното й очакване. От безбройните си сражения Ейдриън знаеше какво безразсъдство е да се оставят хората да бездействат преди битка.

Люкът се отвори и всички повдигнаха глави към надничащите Уайът и По.

— Как е положението? — попита Дейвис.

— Не остана много, мъже. Пригответе се. Капитанът скоро ще обяви бойна тревога.

Уайът поспря в основата на стълбата и заговори тихо с Грейди и Дърнинг. Те кимнаха и се отправиха към кърмата. Кормчията направи знак с очи на Ейдриън и Ройс да го последват. Наоколо имаше само празни хамаци, така че можеха да разговарят спокойно.

— Какъв е планът? — прошепна Ройс.

— Не можем да се бием — каза им Уайът. — Можем да се уповаваме единствено на бягство.

— Каза, че „Бурята“ не можела да ги надбяга — напомни му Ейдриън.

— Не възнамерявах да се отскубнем от тях с „Бурята“.

Ройс и Ейдриън се спогледаха.

— Дакките ще искат нея и товара й. Затова се измъкнахме от блокадата толкова лесно. Опитваха се да ни забавят, не да ни спрат. Ако бях последвал заповедите на Сиуард, вече да сме мъртви. Успях да ни осигуря само няколко часа, ала от тях ще има полза.

— Каква? — попита Ройс.

— Мракът. Дакките виждат в мрака, колкото и ние. Докато те превземат „Бурята“, ние ще избягаме. Ще я заобиколят с колкото се може повече свои кораби, за да имат числено превъзходство. Когато се качат на борда, отряд моряци, които подбрах лично, ще превземе една от тартаните им. Ако имаме късмет, ще се отдалечим, преди да ни забележат. В мрака и суматохата на битката, може да проработи.

Двамата кимнаха.

Уайът се обърна към Ейдриън:

— Искам ти да водиш абордажа. Ще ти дам сигнал от квартердека.

— А ти какво ще правиш? — поинтересува се Ройс.

— Искаш да кажеш, какво ще правим? Не съм дошъл чак дотук, само за да не намеря Али. Двамата с теб ще се възползваме от разразилия се смут и ще се промъкнем в капитанската каюта, открадвайки каквито заповеди или пергаменти намерим. Просто ме наблюдавай. Ще знаеш кога.

— Ами елфите в трюма? — попита крадецът.

— Не се притеснявай за тях. Дакките искат кораба непокътнат. Най-вероятно ще се отнасят с тях по-добре, отколкото Новата империя.

— Кои влизат в отряда ти? — поиска да знае Ейдриън.

— По, разбира се, Банър, Грейди…

— Всички на палубата! — изрева отгоре Темпъл сред гърмежа на барабани.

— Ще се видим горе, господа — рече Уайът, отправяйки се нагоре.

Небето беше черно. Невидими облаци затуляха звездите и обвиваха лунната сребрина. Мрачината бе обгърнала и морето — сенчеста пропаст, където само пред носа можеше да бъде видяна вода. Ейдриън не виждаше нищо.

— Стрелците на кърмата!

Ейдриън се присъедини към останалите, застанали рамо до рамо, гледайки към килватера на „Изумрудената буря“.

— Запали стрелите! — долетя заповедта.

Някъде изсред водата дочуха звук. Миг по-късно моряци край Ейдриън изкрещяха от обсипалите кърмата стрели.

— Огън! — нареди Бишъп.

Вдигнаха лъкове и стреляха като един, запращайки огнените стрели слепешката. Димни струи се издигнаха над морето, някои умирайки сред водата със съскане, други забили се в дърво, светлината им очертавайки кораб на около триста ярда назад.

— Ето! — изкрещя Бишъп. — Ето целта ви!

Разменяха залп подир залп. Стрелците и на двата кораба оредяха. Малки огньове избухнаха тук-таме из тартаната, осветявайки нея и екипажа. Дакките бяха ниски и яки, с грубовати дълги бради и рошава коса. Огънят придаваше на блесналите им от пот кожи демоничен блясък.

Когато между двата кораба оставаха само петдесет ярда, гротмачтата на тартаната се подпали и пламна като изсъхнало дърво. Ярката светлина освети морето във всички посоки и радостните възгласи на „Бурята“ затихнаха, виждайки разположението на останалите даккански кораби. Четири тартани вече се бяха изравнили с тях.

— Приготви се за отблъскване на нападатели! — извика Сиуард. Извади меч и го размаха над главата си, тичайки към укритието на бака.

— Вдигни мрежите! — заповяда Бишъп. Моряците издигнаха преплетени въжета от двете страни на палубата. Застанаха на позиции край бордовете с вдигнати саби.

— Режете въжетата! — изкрещя Уесли, когато край парапета се закачиха куки.

Палубата се разклати при сблъсъка на „Изумрудената буря“ с тартаните. Пълчища набити мъже с кожени брони и червена боя се струпаха край борда, крещейки яростно.

— Сега! — Ейдриън чу Уайът да му крещи.

Обърна се и видя кормчията да сочи към прилепилата се до левия борд тартана — първият даккански кораб, достигнал ги. По-голямата част от нейния екипаж вече се намираше на борда на „Бурята“. По, Грейди и други от отряда на Уайът изчакваха, гледайки към Ейдриън.

— Давай! — извика Ейдриън, грабна въжето на бизанмачтата, отряза го и прелетя над водата, приземявайки се на кърмата на тартаната.

Смаяният даккански кормчия посягаше към късия си меч, когато Ейдриън му преряза гърлото. Още двама дакки се втурнаха към него. Ейдриън се извъртя, използвайки движението си за прикриване на удара. Острието му потъна дълбоко в стомаха на първия нападател. Другият атакува, виждайки шанса си, ала дългият меч на Ейдриън се намираше в лявата ръка на корабния готвач и отби удара. Освобождавайки другото оръжие от вътрешностите на първия дакка, Ейдриън отсече главата на втория противник.

Заобиколен от три тела, Ейдриън се огледа и видя, че По и останалите вече са завладели кораба и в момента режат въжетата на абордажните куки. Отрязвайки и последното, с помощта на прът По отблъсна кораба от „Бурята“.

— Ами Ройс и Уайът? — попита Ейдриън, слизайки на средната палуба.

— Те ще плуват и ще ги приберем от другата страна — обясни По, изтичвайки покрай него към кърмата. — Но ние трябва да се скрием в сенките незабавно!

По се покатери до малкия квартердек и пое кормилото.

— Завърти гика! — високо прошепна той. — Обърни платната!

— Знаем си работата много по-добре от теб, хлапе! — просъска му Дърнинг. Той и Грейди вече се опитваха да обуздаят виещия се като змия грот. — Банър, Дейвис! Обърнете предното платно към щирборда.

Ейдриън не можеше да бъде от полза и стоеше бездейно, докато останалите търчаха наоколо. Дори и да беше понаучил нещо, нямаше да е от полза, защото дакканската тартана беше съвсем различна. Освен че беше по-малка, корпусът бе наклонен като на риболовен съд, ала имаше две палуби. Имаше само две платна — предно, опънато на наклонена напред мачта, и главно. И двете бяха триъгълни и висяха от извити реи, пресичащи мачтите под такъв ъгъл, че в профил изглеждаха като остриетата на две брадви, разсичащи въздуха. Палубата бе изработена от тъмно дърво. Оглеждайки се, Ейдриън се зачуди дали дакките използват същата кръв, както и за платната. Виждайки украсата от човешки черепи по такелажа, заключението не бе трудно за достигане.

На „Бурята“ битката се развиваше лошо. Поне половината екипаж бе убит или на умиране. Не се виждаха никакви платна, тъй като те бяха приоритетна цел на нападателите. Палубата бе почерняла от яки полуголи мъже, които обикаляха бака с факли, отбягвайки стрели в опитите си да достигнат фалшборда.

По насочи тартаната встрани от „Бурята“. Вятърът улови платната и малкият кораб тихо се плъзна по водата. С унищожени платна, „Изумрудената буря“ стоеше неподвижно във водата. Лесно можеше да се заобиколи. По останалите даккански кораби бяха останали само минимален брой моряци, ала това нямаше значение, тъй като всички очи бяха насочени към „Бурята“. Доколкото Ейдриън можеше да прецени, никой не ги беше видял.

— Обръщам я — каза По. — Ейдриън, хвани онова въже там. Всички да се оглеждат във водата за Уайът и Ройс.

— Ройс? — отвратено попита Дърнинг. — За какво ни е тоя убиец? И сам мога да се оправя с такелажа.

— Защото Уайът каза така — отвърна По.

— Ами ако не можем да ги намерим? А ако бъдат убити, преди да успеят да напуснат кораба?

— Аз ще реша тогава — рече По.

— Ти? Малоумен си, хлапе. Чумата да ме тръшне, ако позволя на сополче като теб да ме командва! Проклетият Дейвис е прекарал повече години в морето от теб, а той е истински идиот. Не открием ли Деминтал след първия опит, аз ще командвам.

— Както казах — повтори По, — ще реша, когато това стане.

Дърнинг се усмихна заплашително, ала Ейдриън не мислеше, че застаналият на кърмата По е видял това в мрака.

* * *

Ройс веднага изскочи на палубата при сигнала.

— Нямаме много време — каза му Уайът. — Капитанската каюта ще бъде приоритет.

Той изкърти вратата с ритник.

Изцяло застлана с килим, цялата задна част на кораба представляваше луксозна каюта. Копринени драперии в златно и кафяво обгръщаха стените. Мебелировката бе съответстващо тапицирана, завивките на леглото също бяха от коприна. На една от стените висеше картина, изобразяваща окъпан в светлина човек с изобразен по лицето му възторг, протегнал ръце към спускащо се към него бяло перо. Сребърни фенери висяха над огромните кърмови люкове. Срещу леглото имаше огромно бюро.

Уайът бързо огледа стаята, сетне се приближи до него. Бързо издърпа чекмеджетата.

— Прибрал е заповедите на сигурно място.

— Като например сейф? — попита Ройс, отмятайки една драперия, за да разкрие голяма колкото амбразура вратичка. — Винаги ги крият зад драперии.

— Можеш ли да го отвориш?

Ройс се подсмихна. Извади инструмент от колана си и няколко секунди по-късно вратичката стоеше отворена. Уайът се пресегна, награби пергаментите и ги мушна в чанта.

— Да се махаме оттук — рече, втурнал се към вратата. — Скочи откъм щирборда. По ще ни вземе.

Пристъпвайки извън каютата, попаднаха в суматоха. Набити мъже, боядисани в червено, заливаха палубата от двете страни. Всеки от тях носеше къс широк меч или брадва, с които сечеше наред. Само шепа хора стояха на средната палуба. Останалите бяха отстъпили в бака. Опиталите да се сражават умираха. Ройс излезе от каютата тъкмо навреме, за да види как Дайм, неговият мачтови командир, почти бива разсечен на две от дакканска брадва.

Лейтенант Бишъп и останалите не бяха потърсили укритие, ала сега, когато палубата гъмжеше от дакки, побягнаха. Намушкан в гръб, лейтенант Грийн се строполи. Падайки, той се пресегна слепешката и сграбчи кадет Берил, когото също събори. Берил изруга и го изрита, ала се изправи твърде късно. Дакките го заобиколиха.

— Помогнете ми! — извика той.

Ройс гледаше как екипажът не му обръща внимание и продължава да бяга — с изключение на един. Кадет Уесли дотича обратно и тъкмо навреме намушка най-близкия дакканец, който, изненадан от рязкото обръщане, не можа да реагира. Размахвайки меча си с две ръце, Уесли разсече гърдите на следващия главорез и го изрита.

— Берил! Насам, тичай! — викна.

Берил замахна към дакките, сетне затича към Уесли. Бяха бързо обградени. Дакките започнаха да ги изтласкват все по-далеч от бака. Изстреляна от екипажа стрела спаси Уесли от обезглавяване, докато двамата се защитаваха отчаяно. Притиснати от многобройните си противници, отстъпиха до борда.

Дакканско острие разсече ръката на Берил, сетне и хълбока му. Той изкрещя, изпускайки меча си. Уесли се хвърли между Берил и нападателя му. Младият кадет нанасяше бесни удари, опитвайки се да защити другия. Тогава бе ранен. Олюля се назад и посегна да се хване за мрежата, ала пропусна и падна зад борда. Сам и невъоръжен, Берил запищя. Отсичането на главата му от наобиколилите го дакки сложи край на писъците му.

Никой не забеляза Уайът или Ройс да се прокрадват из сенките на кърмата, търсейки къде да скочат във водата. Приклекнаха точно над прозорците на капитанската каюта. Ройс тъкмо се канеше да скочи, когато зърна Траник да излиза на палубата. Стражът се изкачи от трюма с факла в ръка, като че ли просто идваше да провери какъв е целият този шум. Поведе серетите на главната палуба, където те бързо построиха стена около него. Виждайки пристигналите подкрепления, дакките нападнаха. Атакуващите бяха посечени от серетските мечове. Нифронските рицари не бяха нито моряци, нито гребни роби. Знаеха как се борави с оръжие и как да поддържат боен ред.

Притискайки торбата към гърдите си, Уайът скочи.

— Ройс! — провикна се кормчията от водата.

Ройс гледаше, впечатлен от уменията и храбростта на рицарите. Изглеждаше, че може да наклонят везните в своя полза. Тогава Траник хвърли факлата си в трюма. Засвистя въздух, сякаш корабът издишаше дълбоко. Последва гръм, разтърсил дървото под краката на крадеца. Огнени езици блъвнаха от всеки люк и отвор, въздухът се изпълни с писъци и стонове. А в сиянието на горящо дърво и плът, Ройс видя стражът да се усмихва.

* * *

Ейдриън и малкият екипаж на откраднатия кораб точно бяха достигнали щирборда на „Бурята“, когато избухна ярка светлина. „Изумрудената буря“ се обви в пламъци. След малко повече от минута огънят бе обгърнал палубата. Хората по такелажа нямаха друг избор, освен да скочат. От тази височина телата им разсякоха водата с гръмък звук. Въжетата се подпалиха и се скъсаха, реите паднаха като подпалени клони. Мракът на беззвездното небе отстъпи пред сиянието на „Изумрудената буря“, превърнала се в плаваща клада. Онези, които бяха близко до бордовете, скочиха в морето. Писъци, викове и пукотът на пламъците изпълниха нощта.

Гледайки към черната вода, чиято повърхност бе оживяла от отражения, Ейдриън зърна руса коса и тъмна униформа.

— Хванете се, мистър Уесли! — викна той, хвърляйки въже.

Чувайки името си, Уесли се огледа. Лицето му носеше същото изражение като на събуден от сън. Най-сетне забеляза Ейдриън. Хвана въжето и бе изтеглен на палубата като риба.

— Хубаво е да сте на борда, сър — каза му Ейдриън.

Уесли се мъчеше да си поеме дъх и се приведе, повръщайки вода.

— Приемам, че сте щастлив да сте на борда.

— Уайът! — викна По.

— Ройс! — повика Ейдриън.

— Там! — рече Дърнинг, сочейки.

По завъртя кормилото и заплуваха към звука на плясъци.

— Това са Бърни и Стаул — оповести Грейди от мястото си на носа.

Двамата мигновено се покачиха по корабните въжета.

— Още плясъци натам — посочи Дейвис.

По не трябваше да променя курса, тъй като плувците се справяха доста добре. Дейвис първи им се притече на помощ. Протегна ръка и бе намушкан в гърдите, сетне хвърлен във водата.

Сега Ейдриън ги видя — смугли, боядисани диваци с дълги кинжали и проблясваща на пламъците кожа. Грабнаха въжетата и се закатериха като плъхове по тартаната.

Ейдриън извади меча си и замахна към най-близкия, който отбягна удара и упорито продължи да се катери. Тенкинският воин Стаул промуши друг в лицето и въпросният дакканец с вик цамбурна обратно във водата. Бърни и Уесли също се присъединиха, удряйки бясно. Накрая дакките се отказаха и изчезнаха в мрака.

— Другият борд! — изкрещя Уесли.

Стаул и Бърни заеха позиции край щирборда, ала движение нямаше.

— Някаква следа от Дейвис? — попита Ейдриън.

— Вече трябва да е мъртъв — каза Стаул. — Човек трябва да е по-внимателен към кого се доближава.

— Булард! — каза Бърни, сочейки напред.

— И още трима ей там — обяви Уесли, взирайки се в лицата сред развълнуваните води. — Един от тях е Грейг — дърводелецът, това там е доктор Леви, а онзи…

Ейдриън не се нуждаеше от очите на Ройс, за да разпознае третия. Адската светлина от горящия кораб му подхождаше. Страж Траник плуваше към тях, отметнал качулка от бледото си лице. Дърнинг, Бърни и Стаул бяха достатъчна злина, а сега и Доувин Траник.

Стражът ловко се покачи на корабчето. Наметката му бе подгизнала, а лицето — гневно. Ако беше куче, щеше да ръмжи. Ейдриън бе доволен да го види разгневен. Булард — мъжът, дошъл на борда през нощта, изглеждаше още по-блед и от преди. Причината стана ясна щом се покатери на палубата, отцеждайки кръв и вода. Леви отиде при него и се зае с раната.

— Ейдриън… По! — долетя откъм морето гласа на Уайът.

По насочи тартаната по посока на звука, докато останалите стояха нащрек. Този път нямаше нужда. Уайът и Ройс бяха сами.

— Къде бяхте? — попита Уайът, покатервайки се на борда.

— Съжалявам, шефе, океанът е голям.

— Не достатъчно — каза Дърнинг, гледайки към останките на „Бурята“. — Дакките започват да се усещат.

Главната мачта на „Изумрудената буря“, горяща като факла, най-накрая се пречупи и падна. Стените на бака се подпалиха. Сиуард, Бишъп и останалите или бяха изгорели живи, или избити. „Бурята“ почерня и се пропука, пълнейки се с вода. Корпусът се наклони, затъвайки откъм носа. Огънят все още бе достатъчно ярък да открои неколцина дакки на най-близката тартана, сочещи към тях и крещейки.

— Кормилото докрай! — извика Уайът, тичайки към руля. — Дърнинг, Ройс, покачете се! Грейди да поеме въжетата на предното платно. Кого още имаме на борда? Бърни, иди при Дърнинг и Ройс. Стаул, помогни с грота. Мистър Уесли, ако това няма да ви затрудни особено, помогнете на Грейди с предните въжета. Изток-североизток!

— Това отново ще ни обърне по вятъра! — каза Грейди, докато Уайът маневрираше.

— Ай, обръщаме към щирборда. Имаме по-малък екипаж, така че ще сме по-бързи.

Обърнаха тартаната и уловиха наличния вятър.

— Банър, поеми руля — каза Уайът, оглеждайки палубата. — Можем да изхвърлим излишните неща и да облекчим товара допълнително. — Кой е този до теб?

Уайът спря рязко, виждайки Траник.

— Той какво прави на борда? — попита Уайът.

— Проблем ли има, щурман? — обърна се към него Траник.

— Ти подпали кораба! — обвини го Уайът. — Ройс ми каза, че те е видял да хвърляш факла в трюма. Колко бъчви със земно масло счупи, за да пламне така?

— Май пет. Може и шест да са били.

— Имаше елфи — заключени в трюма — останали в капан.

— Именно — отвърна Траник.

— Копеле! — Уайът се втурна към него, изтегляйки късата си сабя. Траник реагира с изненадваща бързина и отбягна атаката, хвърляйки плаща си около главата му и блъсвайки кормчията, изтегляйки дълъг кинжал.

Ейдриън изтегли мечовете си и Стаул моментално му препречи пътя. По изтегли сабя, както и Грейди, а Дефо и Дърнинг бързо последваха примера им.

Ройс рязко се спусна на палубата, приземявайки се между Траник и Уайът. Стражът го изгледа с пламнали очи.

— Мистър Уесли! — провикна се Ройс, без да изпуска Траник от очи. — Какви са заповедите Ви, сър?

Всички спряха. Корабът продължи да се носи по вятъра, ала екипажът застина. Неколцина погледнаха към Уесли. Кадетът стоеше вцепенен на палубата, наблюдаващ развиващите се край него събития.

— Неговите заповеди? — подигра се Траник.

— Капитан Сиуард, лейтенанти Бишъп и Грийн, както и останалите кадети са мъртви — обясни Ройс. — Мистър Уесли е офицер. В това си качество е в правото си да поеме управлението на този съд.

Траник се изсмя.

Уесли закима.

— Той е прав.

— Млъквай, хлапе! — сопна се Стаул. — Време е да си разрешим проблема.

Тези думи сепнаха Уесли.

— Не съм хлапе! — додаде, обръщайки се към Траник. — Аз, сър, съм действащият капитан на този кораб и като такъв, вие — и всички останали — погледна към Стаул — ще се подчинявате на моите заповеди!

Стаул се изсмя.

— Уверявам те, че това не е шега, моряко. Също така те уверявам, че не ще се поколебая да заповядам да бъдеш посечен на място, както и всеки друг, който не се подчини.

— И как възнамеряваш да го сториш? — попита Стаул. — Това тук не е „Изумрудената буря“. Никого не командваш.

— Не бих казал — Ейдриън му се усмихна.

— Нито пък аз — добави Ройс.

— Аз също — присъедини се Дърнинг, думите му бързо повторени от Грейди.

Уайът бавно се изправи на крака. Изгледа Траник, но каза:

— Ай, мистър Уесли е капитанът сега.

По, Банър и Грейг потвърдиха с общо „Ай“.

Настъпи напрегнато мълчание. Стаул и Бърни погледнаха към Траник, който не сваляше очи от Ройс.

— Много добре, капитане — най-сетне рече стражът. — Какво ще заповядаш?

— Повишавам мистър Деминтал до длъжността действащ лейтенант. Всички ще следват заповедите му. Мистър Деминтал, ограничи заповедите си до спасяването на този съд от дакките и поддържането на ред и дисциплина. Никакви екзекуции и дисциплинарни наказания няма да се провеждат без мое разрешение. Разбрано?

— Ай, сър.

— Старшина Блекуотър, назначавам те за оръжейник. Събери оръжията, но ги дръж в готовност. Погрижи се заповедите на мистър Деминтал да бъдат изпълнявани стриктно. Разбрано?

— Ай, сър.

— Мистър Грейди, назначавам те за боцман. Доктор Леви, отведи мистър Булард в трюма, където да получи нужното медицинско внимание. Мистър Дърнинг ще отговаря за мачтите. Матроси Дефо и Мелбърн, обърнете се към него за инструкции. Продължи, мистър Деминтал.

— Дай ми меча си — Ейдриън се приближи към Стаул. Тенкинът се поколеба, но след кимване от страна на Траник подаде оръжието си. Същевременно се изсмя и изруга на родния си език.

— Ще ти бъде доста по-трудно, отколкото си мислиш — отвърна му Ейдриън и бе възнаграден с шокирано изражение.

Уайът изхвърли зад борда всичко, което не беше жизненоважно или прикачено за кораба. Сетне нареди мълчание и шепнешком заповяда пренареждането на платната. Гикът бе завъртян, улавяйки вятъра, насочвайки тартаната към открито море. Зад тях и последната светлина от „Изумрудената буря“ угасна, погълната от вълните. Не толкова далеч зад кърмата виждаха поклащащите се фенери на преследващите ги корабчета. От доловените викове ставаше ясно, че дакките не са в особен възторг от изплъзващата им се плячка. Всички очи бяха насочени назад, гледайки как фенерите продължават да следват предишния им курс. След малко две тартани също промениха курса си, ала бяха предположили погрешно и се отправиха на запад. Накрая фенерите изчезнаха.

— Махнаха ли се? — Ейдриън чу Уесли да прошепва на Уайът.

Последният поклати глава.

— Просто угасиха фенерите, но ако имаме късмет ще предположат, че бягаме към брега. Най-близкото приятелско пристанище е Уесбаден на запад.

— За кормчия си отличен командир — забеляза младежът.

— Някога бях капитан — призна Уайът. — Изгубих кораба си.

— Наистина? На чия служба, империята или кралска флотилия?

— Ничия. Корабът беше мой.

Уесли изглеждаше удивен.

— Бил си… пират?

— Опортюнист, сър. Опортюнист.

* * *

Разбуждането на Ейдриън се проведе сред мъглива утрин. Постоянен ветрец тласкаше тартаната сред вълните. Навсякъде около тях се простираше безбрежното море.

— Няма ги — рече Уесли, отговаряйки на незададеното питане. — Отскубнахме се.

— Някаква представа къде сме?

— На около три дни път от Дагастан — отвърна Уайът.

— Дагастан? — промърмори Грейди, вдигайки глава. — Не сме поели натам, нали?

— Това беше намерението ми — рече Уайът.

— Но Уесбаден е по-близо.

— За съжаление не познавам тези крайбрежия — обяви Уесли. — А ти, мистър Деминтал?

— Като петте си пръста.

— Отлично. Кажи тогава, прав ли е мистър Грейди?

Уайът кимна:

— Уесбаден е по-близо, ала дакките също знаят това и ще чакат в тази посока. Ала тъй като е невъзможно да ни изпреварят, сегашният ни курс е най-безопасен.

— Въпреки предишните ни недоразумения, съгласен съм с мистър Деминтал — каза Траник. — Дагастан беше оригиналната дестинация на „Бурята“, така че трябва да продължим към него.

— Но Дагастан е много далеч от Аврин — рече Уесли. — Мисията на „Бурята“ потъна заедно с нея. Няма как да зная оригиналната й цел, а дори и да я знаех, не разполагам с товар, който да доставя. Отиването по̀ на изток само ще ни докара допълнителни усложнения. Трябва да имам предвид и припасите.

— Напротив, разполагаш — каза Траник. — На „Бурята“ бе заръчано да достави мен, мистър Булард, доктор Леви, Бърни и Стаул до Дагастан. Главният товар потъна, ала като имперски офицер, твой дълг е да изпълниш мисията на капитан Сиуард.

— С цялото ми уважение, Ваше превъзходителство, няма как да проверя думите ви.

— Всъщност има — Уайът измъкна омачкан свитък от чантата си. — Това са заповедите на капитан Сиуард.

Уесли пое влажния свитък и попита:

— Но как се сдобихте с тях?

— Знаех, че ще се нуждаем от карти, за да се ориентираме. Преди да напусна „Бурята“ влязох в капитанската каюта и в бързината награбих, каквото ми попадна. Снощи открих, че съм взел нещо повече от карти.

Уесли кимна, приемайки тази версия — и както Ейдриън си помисли, решавайки да не разпитва повече. Поспря за миг, преди да се зачете. Повече мъже бяха будни. Дочули разговора, наблюдаваха Уесли с интерес. Когато приключи, той погледна към Уайът.

— Имаше ли писмо?

— Ай, сър — каза той, подавайки му запечатан пергамент.

Уесли внимателно го прибра в куртката си, без да го отваря.

— Ще поддържаме курс към Дагастан. Имперските флотски закони ме задължават да сторя всичко по силите си да изпълня мисията на „Бурята“.

Глава 13

Меленгарската вещица

Модина се взираше от прозореца по обичайния си начин, незаинтригувана, наблюдавайки света. Беше късно и се страхуваше да заспи. Сънят винаги донасяше кошмарите за миналото, за баща й, за онова мрачно място. Повечето нощи стоеше будна, изучавайки сенките и плуващите пред звездите облаци. Ивица лунно сияние огряваше двора. Забеляза я как пълзи по статуите и стената на портата, като обгърналия камъните бръшлян. Някога зелено, растението сега бе печалночервено. Щеше да потъне в зимен сън, преструвайки се на увехнало, ала щеше да остане вкопчено в стената. Дори и вехнещо, нямаше да отпусне отчаяната си хватка. Защото го очакваше пролет.

Тропането по вратата на спалнята й я сепна. Погледна объркано. Никой не чукаше на вратата с изключение на Джерълд, който винаги го правеше съвсем внимателно. Амилия често идваше и си отиваше, ала никога не чукаше. Който и да беше отвън, удряше по вратата с ярост.

Тропането се повтори, този път толкова силно, че резето издрънча, сякаш заплашвайки да се строши. Изобщо не й мина през ума да попита кой е там. Изобщо не й мина през ума да се страхува. Дръпна резето и отвори вратата.

На прага стоеше мъж, когото тя разпозна смътно. Лицето му бе зачервено, очите — изцъклени, а яката на ризата му бе разтворена.

— Ето къде сте — възкликна той. — Най-сетне съм възнаграден с присъствието Ви. Нека ми бъде позволено да се представя отново, в случай, че сте ме забравили. Аз съм Арчибалд Белънтайн, дванадесети граф на Чадуик.

Той се поклони ниско, пристъпвайки непохватно заради загубата на равновесие.

— Разрешавате ли да вляза?

Императрицата не каза нищо. Графът прие това за покана и пристъпи в стаята. Повдигна пръст до устните си.

— Шт, трябва да сме тихи, за да не открият, че съм тук.

Графът се олюляваше, очите му шареха по дребното тяло на Модина. Устата му висеше отворена, главата му се движеше нагоре-надолу, сякаш за да спести на очите движението.

Модина бе облечена само в тънката си нощница, но не направи опит да се загърне.

— Красива сте. Помислих си това, още щом Ви видях. Ала не ми позволяваха да Ви посетя.

Графът измъкна манерка от нагръдния си джоб и отпи.

— В крайна сметка, аз съм героят на Вашата армия, не е справедливо Етелред да Ви притежава. Трябва да сте моя! Заслужил съм Ви! — изкрещя, размахвайки юмрук във въздуха.

Поспирайки, той погледна към отворената врата, сетне продължи:

— Че какво изобщо е направил Етелред? Моята армия спаси Акуеста и щеше да срази Меленгар, само ако бяха ме е оставили. Ала те не ми дадоха. И знаете ли защо? Знаеха, че ако завладея Меленгар, щях да стана прекалено велик и нямаше да могат да ми попречат. Завиждат ми. А сега Етелред планира да Ви отмъкне, ала Вие сте моя. Моя! — изкрещя последната дума, сетне се сви. Отново вдигна пръст до устните си. — Шт.

Модина го наблюдаваше с леко любопитство.

— Как е възможно да желаете него? — удари се така силно с юмрук, че гърдите му изкънтяха. — Не съм ли красив? Не съм ли млад? — завъртя се наоколо с протегнати ръце, докато не залитна. Възстанови равновесието си, хващайки се за таблата на леглото. — Етелред е дърт, дебел пъпчивец. Знаете ли това? Той не се интересува от Вас. Домогва се само до короната.

Графът спря за миг, за да огледа празната стая.

— Не ме разбирайте погрешно — прошепна развълнувано той. Приведе се тъй напред, че трябваше да постави глава на рамото й, за да не падне. — Аз също искам короната. Всеки, който казва друго, е лъжец. Кой не би искал да бъде император на света, но — вдигна треперещ пръст — яз Ви обичам.

Той спря, заливайки лицето й с горещ дъх. Облиза устни и погали кожата й през тънката нощница. Ръката му се вдигна от рамото й и се плъзна по врата й, пръстите му заравяйки се в косата й.

— Етелред никога не би Ви гледал по този начин — Арчибалд взе ръката й и я притисна към гърдите си. — Сърцето му никога няма да тупти като моето само заради присъствието Ви. Искам власт. Искам трона, но също желая и Вас.

Той погледна в очите й.

— Обичам Ви, Модина. Обичам Ви и Ви искам за себе си. Трябва да станете моя жена.

Притисна я към себе си и я целуна по устата, впивайки устни до зъбите й. Тя не се възпротиви — остана безразлична. Графът се отдръпна и погледна лицето й. Единствената нейна реакция се състоеше в премигване.

— Модина? — Амилия влезе в стаята. — Какво става тук?

— Нищо — тъжно каза Белънтайн. Погледна към Модина. Отново претърси с очи лицето й. — Абсолютно нищо.

Обърна се и излезе.

— Добре ли си? — Амилия се втурна до императрицата, вдигайки косата й и оглеждайки тялото й. — Той нарани ли те?

— За регент Етелред ли ще се омъжа?

Амилия задържа дъха си и прехапа устна.

— Разбирам. Кога щеше да ми кажеш? На първата брачна нощ?

— Аз… научих едва наскоро. Бе се случил онзи инцидент в кухнята и не исках да те разстройвам.

— Това не ме разстройва, Амилия. Благодаря ти, че се отби.

— Но…

— Нещо друго ли има?

— А, не, просто… внезапно си различна. Трябва да поговорим за това.

— Какво има да говорим? Ще се омъжа за Етелред, така че да стане император.

— Все още ще бъдеш императрица.

— Да, да, няма нужда да се притесняваш. Чувствам се отлично.

— Никога не се чувстваш отлично.

— Нима? Трябва да е заради добрите новини, че ще бъда булка.

Амилия изглеждаше ужасена.

— Модина, какво става? Какво ти се върти в главата?

Модина се усмихна:

— Всичко е наред, Амилия. Всичко ще бъде отлично.

— Престани да използваш тази дума! Наистина ме плашиш — каза Амилия, посягайки към нея.

Модина се отдръпна, отивайки към прозореца.

— Съжалявам, че не ти казах. Съжалявам, че нямаше пазач пред вратата. Съжалявам, че трябваше да чуеш това от пропития с бренди дъх на…

— Вината не е твоя, Амилия. За мен е важно да знаеш това. За мен само ти имаш значение. Удивително е колко безполезен е животът без някой, за когото да се грижиш. Баща ми разбираше. Някога не знаех, ала сега и аз го разбирам.

— Какво разбираш? — запита Амилия, тресейки се.

— Че животът няма стойност — само това, което правиш с него, му придава смисъл.

— И какво възнамеряваш да правиш със своя, Модина?

Модина се насили да се усмихне отново. Пое главата на Амилия в ръце и я целуна нежно.

— Късно е. Сбогом, Амилия.

Очите на Амилия се разшириха от ужас. Главата й се заклати все по-бързо.

— Не, не, не! Ще остана тук. Не искам да те оставям сама тази нощ.

— Както желаеш.

Амилия изглеждаше доволна за миг, сетне страхът отново се прокрадна.

— Утре ще пратя пазач да те наблюдава.

— Естествено — отвърна Модина.

* * *

Удържайки на думата си, Амилия остана в спалнята на Модина цяла нощ, ала се измъкна призори, докато императрицата все още спеше. Отиде в кабинета на началника на стражата и нахлу непоканена.

— Защо нямаше стражник пред вратата на императрицата снощи? Къде е Джерълд?

— Не можехме да отделим хора, милейди. Имперската охрана е твърде натоварена. Търсим вещицата, принцесата от Меленгар. Регент Салдур ми нареди да използвам всичките си хора за търсенето й.

— Не ме интересува. Искам Джерълд отново на пост пред спалнята й. Разбра ли ме?

— Но, милейди…

— Снощи графът на Чадуик нахлу в стаята на императрицата. В нейната стая! А случайно на теб да ти е минало през ума — или на когото и да е друг — че вещицата може да е дошла, за да убие императрицата?

Дълго мълчание.

— Така си и мислех. Сега уреди Джерълд да заеме мястото си незабавно.

Сетне Амилия отиде в общата спалня и събуди камериерката на Модина. След като момичето се облече, изпрати я към стаята на императрицата.

— Ана, искам да стоиш с императрицата и да я наблюдаваш.

— За какво да я наблюдавам? Имам предвид, какво да гледам, милейди?

— Просто се убеди императрицата да не се нарани.

— Какво имате предвид?

— Просто я дръж под око. Ако направи нещо странно или необичайно, повикай ме незабавно.

* * *

Модина чу Ана да влиза тихо в стаята. Продължи да се преструва на заспала. Малко преди разсъмване се протегна, прозя се и отиде до легена, за да наплиска лицето си. Ана бързо й подаде кърпа и се усмихна широко, доволна, че е била от полза.

— Ана, нали? — попита Модина.

Лицето на девойката се изчерви, очите й засияха радостно. Тя многократно закима.

— Ана, умирам от глад. Би ли изтърчала до кухнята да видиш дали не биха ми приготвили ранна закуска? Бъди така добра да ми я донесеш, когато стане готова.

— Аз… аз…

Модина се намуси и сведе очи.

— Съжалявам. Извинявам се, че поисках прекалено много от теб.

— О, не, Ваше Превеличие, веднага ще я донеса.

— Благодаря ти.

— На Вашите услуги, Ваша милост.

Модина се зачуди колко още обръщения щеше да измисли момичето, ако я задържеше. Щом Ана излезе, Модина бързо отиде до вратата и дръпна резето. Пристъпи до високото огледало, висящо на стената, пътьом вземайки каната от легена с вода. Без да се колебае я хвърли към огледалото, пръсвайки и двете на парчета. Взе дълъг къс стъкло и отиде до прозореца.

— Ваше Високопреосвещенство? — провикна се Джерълд от другата страна на вратата. — Добре ли сте?

Навън слънцето тъкмо изгряваше. Есенната светлина хвърляше остри лъчи към двора. Обожаваше слънцето. Светлината и топлотата му щяха да бъдат единственото нещо, освен Амилия, което щеше да й липсва.

Уви нощницата си около края на парчето стъкло. Бе студено на допир. За нея всичко бе студено. Погледна към градината и пое дълбоко въздух, напоен с аромата на умиращи есенни листа.

Пазачът продължи да тропа на вратата.

— Ваше Високопреосвещенство? — повтори той. — Добре ли сте?

— Да, Джерълд — рече тя. — Чувствам се отлично.

* * *

Ариста влезе в градината на палата, преминавайки край пазачите, надявайки се те да не чуят бясното туптене на сърцето й.

Ройс и Ейдриън трябва да се чувстват така непрекъснато. Учудвам се, че не пият повече.

Тресеше се и от страх, й от сутрешния хлад. Робата на Есрахаддон бе изгубена в нощта, когато Хилфред я бе спасил, оставяйки й единствено роклята на Линет.

Хилфред. Той ще побеснее, ако прочете бележката.

Болеше я само при мисълта за него. Бе стоял в сянката й с години, подчинявайки се на капризите й, понасяйки тормоза, пленен в килия от невъзможни за разкриване чувства. Дважди почти бе умрял заради нея. Искаше да го направи щастлив. Заслужаваше да бъде щастлив. Искаше да му даде онова, което не бе смятал за възможно. Да поправи това, което бе счупила.

Три нощи се бяха крили заедно. Всеки ден Хилфред се опитваше да я убеди да се върне в Меленгар. Най-сетне тя се бе съгласила, казвайки му, че ще потегли на следващия ден. Бе се измъкнала, когато той излезе да купи припаси. Ако всичко минеше добре, щеше да се върне преди него и да заминат, както бе планирано. Ако ли не — ако нещо се случеше — бележката щеше да обясни.

Едва миналата нощ се сети, че никога не бе правила заклинанието в градината. Оттам димът със сигурност щеше да посочи в кое крило се намира той, а ако имаше късмет, можеше дори и да определи кой е неговият прозорец. Тази информация би била неоценима за Ройс и Ейдриън и можеше да означава разликата между спасяване и самоубийствена мисия. Колкото и да не й се щеше да го признае, бе длъжна и на Есрахаддон. Ако това можеше да спаси Дигън Гаунт — добър човек, затворен несправедливо, да оправдае смъртта на магьосника и намали чувството й за вина, рискът определено си струваше.

Пазачите не обърнаха внимание на влизането й. Прие това като добър знак, че още никой не бе свързал чистачката Елла с Вещицата от Меленгар. Трябваше само да направи заклинанието и отново да си излезе.

Прекоси вътрешния двор към зеленчуковата градина. Прибирането на реколтата бе отминало и почвата бе подготвена за предстоящата пролет. Меката пръст щеше да й позволи да начертае кръга и нужните символи. Стискаше кесийката с коса, все още намираща се в джоба на роклята, сетне се огледа. Нищо подозрително. Малцината стражници не й обръщаха внимание.

Колкото се може по-небрежно започна да чертае кръг, влачейки крака в земята. Приключвайки, премина към по-усложнения процес на изчертаването на руните, което отне повече време да бъде изпълнено с палеца на крака й, вместо с ръка и парче тебешир. Същевременно се притесни, че рисунката й щеше да бъде видима от по-горните прозорци.

Тъкмо приключваше предпоследната руна, когато от двореца излезе стражник и пое към нея. Тя моментално клекна, преструвайки се, че копае. Ако я попиташе, щеше да каже, че Ибис я е пратил да потърси за картофи или че търси изтървания ключ за килерчето. Нуждаеше се да бъде невидимата слугиня още един път. Бързо стана ясно, че той се е отправил точно към нея. Докато войникът се приближаваше, тя мислеше само за Хилфред и как й се искаше да го бе целунала за сбогом.

* * *

Амилия беше в кабинета си, бързо давайки инструкции на Нимбус. Бяха приключили едва няколко неща от подготовката за сватбата. Ако му възложеше достатъчно задачи, можеше да се върне при Модина. Настойчивостта не я оставяше на мира.

— Справиш ли се с това, ела да ти дам допълнително — рязко му каза тя. — Трябва да се върна при императрицата. Мисля, че може да направи нещо глупаво.

Нимбус вдигна глава.

— Със сигурност императрицата е до известна степен ексцентрична, но ако позволите, никога не ми се е виждала глупава, милейди.

Амилия подозрително присви очи.

Нимбус бе добър и верен служител, ала тези думи не й харесаха.

— Струва ми се, че забелязваш прекалено много, Нимбус. Това не е добро качество в императорския дворец. Невежеството е по-добра тактика за оцеляване.

— Просто се опитвам да ви развеселя — отвърна той, звучейки леко обиден.

Амилия се намръщи и се отпусна в стола си.

— Съжалявам. Започвам да звуча като Салдур, нали?

— Все още трябва да поработите над заплашителността на прикритите си заплахи. По-дълбок глас би помогнал, а може би играта с кинжал или лекото поклащане на чаша вино.

— Не те заплашвах. Просто…

Той я прекъсна:

— Шегувах се, милейди.

Амилия се намръщи, сетне взе пергамент от бюрото си, сви го на топка и го хвърли към него.

— Наистина, не зная защо те наех.

— Надали е било заради хумора ми.

Амилия събра куп пергаменти, перо и мастилница. Отправи се към вратата.

— Днес ще работя от стаята на Модина. Ако ти трябвам, ще ме намериш там.

— Разбира се — рече той, докато тя излизаше.

Надолу по коридора видя Ана да носи поднос храна.

— Ана — викна тя, втурвайки се към нея. — Казах ти да останеш с императрицата!

— Да, милейди, но…

— Но?

— Тя ме помоли да й занеса закуска.

По гърба на Амилия полазиха студени тръпки. Императрицата я била помолила.

— Тя говорила ли е с теб преди?

Едва сдържайки сълзите си, Ана поклати глава.

— Не, милейди, бях много горда. Дори знаеше името ми.

Амилия се втурна към стълбите с разтуптяно сърце. Достигайки върха им и наближавайки спалнята, тя се страхуваше от възможното откритие. Нимбус бе прав — дори повече, отколкото подозираше. Модина не беше глупава. Умът на Амилия излагаше пред нея какви ли не видения. Стигайки до вратата, изблъска Джерълд настрана и нахлу в стаята на императрицата. Стегна се, но видяното надхвърляше най-буйните й фантазии.

Модина и Елла седяха заедно на леглото на императрицата, хванати ръка за ръка, и си говореха.

Амилия стоеше шокирана. И двете я погледнаха, когато влезе. Изражението на Елла бе изпълнено със страх, а лицето на Модина бе спокойно както винаги, като че ли я бе очаквала.

— Елла? — възкликна Амилия. — Какво прав…

— Джерълд — прекъсна я Модина, — отсега нататък никой — никой — няма да влиза без мое изрично разрешение. Ясно ли е?

— Да, Ваше Високопреосвещенство — той виновно сведе поглед.

Модина махна с ръка.

— Вината не е твоя. Не ти казах. Сега затвори вратата.

Той се поклони и изпълни заповедта.

Амилия стоеше мълчалива. Устата й бе отворена, ала никакъв звук не излезе от нея.

— Седни, преди да си се строполила, Амилия. Искам да те запозная с една моя приятелка. Това е Ариста, принцесата на Меленгар.

Амилия се опита да придаде смисъл на безсмисленото.

— Не, Модина, това е Елла — чистачка. Какво става тук? — отчаяно запита Амилия. — Помислих си… помислих си, че ти… — очите й попаднаха на счупената кана и парчетата стъкло в ъгъла.

— Зная какво си си помислила — рече императрицата, поглеждайки към прозореца. — Това е още една причина, поради която трябва да приветстваш Ариста. Ако не я бях видяла в двора и осъзнала… както и да е, искам двете да бъдете приятелки.

Умът на Амилия все още бясно се завихряше. Модина изглеждаше по-ясна от когато и да било, ала говореше нелепици. Може би само звучеше разумна. Може би съвсем се бе побъркала. Като нищо можеше да обяви Ред, кучето от кухнята, за посланик на Ланкстиър.

— Модина, зная, че си мислиш, че това момиче е принцеса, но само преди седмица се мислеше за мъртва, помниш ли?

— Значи мислиш, че съм луда?

— Не, не, просто…

— Лейди Амилия — Елла заговори за пръв път, — казвам се Ариста Есендън и съм принцесата на Меленгар. Императрицата не е луда. С нея сме стари приятели.

Амилия се взираше объркано в тях. И двете ли бяха побъркани? Как… Мили Марибор! Тя е! Дългите нокти, начинът, по който бе издържала на погледа й, храбрите въпроси за императрицата. Елла беше Вещицата от Меленгар.

— Махни се от нея! — изкрещя Амилия.

— Амилия, успокой се.

— Тя се преструваше на чистачка, за да се добере до теб.

— Ариста не е тук, за да ми навреди. Не, нали? — обърна се тя към Елла, която поклати глава. — Ето, видя ли? Сега ела и седни при нас. Чака ни много работа.

— Тракия… — заговори Елла, поглеждайки нервно към Модина. Императрицата вдигна ръка.

— И двете трябва да ми се доверите — рече Модина.

Амилия поклати глава.

— Но как бих могла? Защо? Тази жена…

— Защото — прекъсна я императрицата — трябва да помогнем на Ариста.

Амилия би се изсмяла на нелепостта, ако Модина не изглеждаше тъй сериозна. През цялото време, в което се грижеше за нея, Амилия никога не я бе виждала тъй съсредоточена. Чувстваше се объркана. Неясната Модина бе изчезнала, ала все още говореше объркано. Трябваше да я накара да разбере, за нейно собствено добро.

— Модина, пазачите издирват тази жена. С дни претърсват града.

— Затова трябва да остане тук. Дори и регентите не биха я потърсили в спалнята ми. Тъкмо ще е по-лесно да й помогнем.

— Да й помогнем? За какво? — Амилия бе почти на ръба на лудостта, опитвайки се да разбере абсурдния разговор.

— Да намери Дигън Гаунт, истинския Наследник на Новрон.

Глава 14

Калис

Дагастанското пристанище неизменно изненадваше посещаващите го за пръв път пътешественици от Аврин, които вземаха всички останали за варвари. Калис бе смятан за място, където сбирщини племена живееха в дървени колиби сред гъстата и мистериозна джунгла. Затова повечето посетители биваха шокирани при вида на масивните сгради и елегантните кули, издигащи се по крайбрежието. Градът бе невероятно голям и добре поддържан. Сгради от камък и сиви тухли бяха струпани по хълма, издигащ се над пристанище, което посрамваше дървените пристани на Акуеста. Тук четири дълги каменни кея се простираха в залива, сред които на равни интервали се издигаха величествени кули за нуждите на кипящата търговия. Мачтите на повече от сто кораба, почти всички от тях екзотични търговски съдове, бяха обрамчили брега.

Ейдриън си припомни града веднага щом го зърна. Горещината на древните камъни, ухаещите на подправки улици, знойните жени — все спомени от лекомислената младост, които бе предпочел да забрави. Без съжаление бе оставил изтока зад себе си — и се връщаше не без колебание.

Никакви камбани не зазвъняха в кулите при влизането им в пристанището. Не бе вдигната тревога, когато дакканската тартана с червени платна се приближи. Само един катер се отправи към тях, поздравявайки ги.

— Ен дил дуал лон дуклим? — провикна се към тях пилотът.

— Не те разбирам — отвърна Уесли.

— Как се казва съдът? Кой е капитан?

— Ами… страхувам се, че няма име, но аз съм Уесли Белстрад.

Пилотът отбеляза нещо на плочката си и се намръщи.

— Откъде идвате?

— Ние сме останалият екипаж на „Изумрудената буря“, съд на Нейно Имперско Високопреосвещенство, отплавал от Акуеста.

— По каква работа сте тук и колко време ще останете?

— Извършваме доставка. Не съм сигурен колко време ще ни отнеме.

Пилотът приключи със задаването на въпроси и им направи знак да го последват към кея. На пристана чакаше друг служител, който накара Уесли да подпише няколко формуляра, преди на останалите да бъде разрешено да слязат.

— Според заповедите на Сиуард трябва да се свържем с мистър Диладръм. Ще сляза на сушата и ще се опитам да го намеря — обяви Уесли. — Мистър Деминтал и матрос Стаул ще дойдат с мен. Матрос Блекуотър, ти поемаш командването. Отговаряш за инвентара и кораба.

— Ай, сър — поздрави Ейдриън. Тримата слязоха и изчезнаха сред лабиринта от улички.

— Страхотен късмет имахме със спасяването на оцелели, а? — отбеляза Ейдриън, срещайки Ройс на кърмата.

Другите останаха в средата на корабчето, удивено взиращи се в пристанището. Наистина имаше много за гледане. Необичайни звуци долитаха от града. Биенето на камбани, отекването на гонг, напевните подвиквания на търговците и над всичко това — натрапчивият глас на мъж, пеещ в далечината.

Докери пренасяха товари от и на кораби. Повечето бяха облечени в роби с вертикални ивици, кожата им беше мургава, лицата брадясали. Топове лъскава коприна и прозрачен плат чакаха реда си да бъдат натоварени, заедно с урни тамян и делви благоуханни масла. Каменната украса на околните къщи бе забележителна. Сложни орнаменти от цветя и геометрични форми украсяваха почти всички сгради. Куполите бяха най-често срещаният архитектурен стил — някои позлатени, други украсени със сребро или шарени тухли. По-големите сгради се отличаваха с повече от едно кубе, всяко от които имаше заострен връх.

За пръв път от три дни насам двамата можеха да разговарят на спокойствие.

— Показа огромен самоконтрол, освен това бях впечатлен с дипломатичното ти разрешение на малката ни гражданска война — рече му Ейдриън.

— Просто те наглеждам, както помоли Гуен — Ройс седна на дебел куп въжета.

— Гениално беше да посочиш Уесли — отбеляза партньорът му. — Ще ми се аз да се бях сетил за това. Хлапето ми допада. Видя ли как взе Стаул и Уайът със себе си? Уайът познава доковете, а Стаул разбира езика и вероятно се ориентира из града. Напълно смислен избор, а същевременно двамата са и тези, които биха създали най-много неприятности в негово отсъствие. Прилича на брат си повече, отколкото осъзнава. Срамота е, че са родени в Чадуик. Белънтайн не ги заслужава.

— Нещата не изглеждат добре. Знаеш това, нали? — попита Ройс. — Оръжията и платата на Мерик потънаха, всички командващи са мъртви. Не виждам накъде да вървим сега.

Ейдриън приседна до него. Водата леко облизваше корпуса на тартаната, а над главите им крещяха чайки.

— Но все още имаме заповедите на Мерик и онова писмо. Какво пишеше в него?

— Не го прочетох.

— Не беше ли ти този, който ме нарече глупав, защото…

— Нямах възможност. Уайът моментално награби документите. Сетне се случи онази малка неприятност с подпаления кораб и дългото плуване. Сега са у Уесли, а той почти не спа. Нямаше кога да го прочета.

— Тогава ще трябва да се навъртаме, докато не ти се удаде да надникнеш в писмото — или не разрешим гатанката. Защо й е на империята да праща оръжия на Калис, когато се нуждае от тях за борба с националистите?

— Може би подкупва Калис да се присъедини?

Ейдриън поклати глава.

— Дори Ренидд може да ги надвие. Тук няма организация, няма централизирана власт, само неколцина сражаващи се водачи. Няма как Мерик да убеди достатъчно водители да се бият за Новата империя — повечето от тях дори не са чували за Аврин. Ами елфите? Какво правеха с тях?

— Трябва да призная, самият аз бих желал да узная това — рече Ройс.

Погледът на Ейдриън проследи Траник, който излезе на палубата и легна върху резервните платна на носа. Бе спуснал качулката си, за да му пази сянка, а ръцете си бе скръстил пред гърдите. Почти приличаше на труп, нуждаещ се от ковчега си.

Корабният готвач посочи към стража.

— Какво става между вас с Траник? Изглежда наистина те мрази — дори повече, отколкото мрази останалите.

Ройс не погледна към стража. Продължи да седи безгрижно, преструвайки се на загърбил света, сякаш с Ейдриън бяха сами на борда.

— Странно е. Никога не съм го срещал, никога не бях чувал за него преди сегашното пътуване, а го познавам добре — той мен също.

— Благодаря ти, господин Есрахаддон. По-завоалиран отговор не можеше ли да дадеш?

Ройс се усмихна.

— Сега разбирам защо го прави. Доста е забавно. Също така съм изненадан, че още не си се досетил.

— За какво?

— Нашичкият Траник си има тайна. Това го прави тъй неприятен и същевременно толкова опасен. Би могъл да убие Уайът, дори и теб да поизненада. Със Стаул и навъртащият се наоколо Бърни, не бих бил особено уверен в развоя на битката, дори и ако гласът на Гуен не ехтеше в главата ми.

— Няма да ми кажеш, нали?

— Къде е забавлението? Това ще ти даде нещо да се занимаваш, а аз ще мога да се забавлявам като обиждам интелигентността ти. Но на твое място не бих се бавил прекалено. Траник скоро ще умре.

* * *

Уесли се появи отново. От подвижния мост се обърна към екипажа:

— Трябват ми доброволци, които да ме придружат. Страж Траник, мистър Булард, доктор Леви, моряци Стаул и Дефо да слязат. Ще пътуваме дълбоко в калиаските джунгли. Пътуването няма да бъде лишено от значителен риск, така че никому няма да заповядам да ме следва против волята си. Желаещите да останат ще стоят на борда и при връщането ми ще отплаваме към дома, където ще получите парите си.

— Къде по-точно в джунглата, мистър Уесли? — попита Банър.

— Трябва да предам писмо на Ерандабон Гайл, за когото знам, че е някакъв военачалник по тези места. Мистър Диладръм, който очакваше пристигането ни, е приготвил керван и е готов да ни придружи. Ала крепостта на Гайл се намира много навътре в джунглата, не е изключен контакт с Ба Ран Гхазел. Кой ще дойде?

Ейдриън, който бе сред първите доброволци, се изненада, че е част от мнозинството. Уайът и По не го изненадаха, ала дори Джейкъб и Грейди се присъединиха, след като видяха останалите. Само Грейг и Банър не проявиха желание.

— Разбирам — рече Уесли с нотка на изненада. — Банър, ти ще отговаряш за кораба.

— Какво да правим във ваше отсъствие, сър? — попита въпросният.

— Нищо. Просто стойте на борда и не се размотавайте из града. Не създавайте неприятности.

Банър се усмихна радостно на Грейг:

— Значи можем да спим цял ден, ако поискаме?

— Не ме интересува какво правите — стига да не излагате кораба на риск и да не посрамвате империята.

Двамата оставащи трудно скриваха възхитата си.

— Обзалагам се, че вече ви се ще да не бяхте бързали толкова с ръцете.

— А нали знаеш, че в трюма има запаси само за седмица? — отбеляза Уайът. — На твое място бих се хранил пестеливо.

По лицето на Банър изникна тревога.

— Нали няма да се бавите?

* * *

Уесли ги поведе в града, налагайки бързо темпо, държейки хората си под око. Възрастният мъж — Антън Булард, бе единственият влачещ се, но това се дължеше в по-голяма степен на възрастта му, отколкото на получените рани, оказали се само драскотини.

Пъстри шатри и чергила обгръщаха дагастанските улици. Павираните тротоари гъмжаха от тълпи, търговци размахваха знамена с неразпознаваеми символи и се провикваха към минувачите. Възрастни мъже пушеха лули под сенките на раирани балдахини. Оскъдно облечени жени със завоалирани лица бавно се извиваха под звуците на барабани, цимбали и звънчета. Пренатоварените сетива не можеха да се съсредоточат върху нещо конкретно. Навсякъде ги обграждаха поразителни цветове, изкусителни движения, упоителни аромати и завладяваща музика. Удивените моряци вървяха в крак с Уесли, повел ги към техния гид. Въпросният чакаше с хората си край павирана улица, недалеч от градския базар.

Диладръм приличаше на просяк с наднормено тегло. Дрехата и тъмните му панталони бяха захабени и немарливо закърпени. Дълга, мръсна коса изскачаше изпод безформената филцова шапка като че в протест. Брадата му, също толкова занемарена, можеше да се похвали със стръкчета трева. Лицето му беше мургаво, зъбите жълти, ала очите му проблясваха на следобедното слънце. Стоеше край пътя пред редица интересни животни. Приличаха на дребни, рунтави коне. Бяха натоварени с вързопи и вързани едно за друго. Шестима помагаха на Диладръм да държи върволицата под контрол. Носеха само набедрени препаски от лен и потракващи огърлици от шарени камъни. Подобно на Диладръм, те се усмихнаха широко при приближаването на моряците.

— Добре дошли, добре дошли, господа — топло ги приветства той. — Аз съм Диладръм, вашият гид. Преди да напуснем прекрасния ни град, бихте ли желали да разгледате магазините ни? Аз и моите винтуски приятели ще ви осигурим храна, вода и подслон, както вече бе уговорено, ала ни чака дълго пътуване. Някои стоки от базара могат да направят пътя по-приятен. Например нашите прекрасни вина и ликьори, а може би и привлекателна робиня, която да подслади лагеруването.

Няколко чифта очи се насочиха към дюкяните, където десетки шарени табели приканваха на чужд език. Чуваше се музика — странно подрънкване и пищялки. Ейдриън надушваше агнешко с къри — популярна по тези места гозба.

— Тръгваме моментално — отвърна Уесли по-силно, отколкото бе нужно само Диладръм да го чуе.

— Както желаете, сър.

Гидът тъжно сви рамене. Даде знак на хората си. Винтусите подкараха кервана, пришпорвайки животните с викове и размахване на дълги шибалки.

Един от тях зърна Ейдриън и спря. Челото му се намръщи от напрегнатото взиране. Вик от страна на Диладръм го върна към задълженията му.

— Какво беше това? — попита Ройс. Ейдриън сви рамене, ала другият не остана убеден. — Бил си тук… колко, пет години? Нещо случило ли се е? Нещо, което би желал да споделиш?

— Разбира се — отвърна със саркастична усмивка. — Веднага след като ми разкажеш как си избягал от Манзант и защо така и не си убил Амброуз Муур.

— Съжалявам, че попитах.

— Бях млад и глупав — каза Ейдриън. — Но мога да ти кажа, че Уайът е прав за джунглата. Трябва да сме нащрек с Гайл.

— Срещал ли си го?

Ейдриън кимна.

— Познавам повечето от военачалниците на Гур Ем, ала съм убеден, че отдавна са ме забравили.

Сякаш дочул тези думи, винтусът отново погледна към Ейдриън през рамо.

* * *

— Навътре от Дагастан е все нанагорнище — казваше Диладръм. Крачеха по тясна пътечка сред обработваеми земи. Тук-таме се виждаха куполести колиби от трева. — Тъй е навсякъде. Откъм морето човек винаги се изкачва. Това прави сбогуването по-трудно, ала завръщането е още по-приятно.

Вървяха по двама. Начело крачеха Уесли и Диладръм, следвани от Уайът и По, Ройс и Ейдриън. Групата на Траник вървеше на опашката на кервана — след винтусите и животните. Да вървят пред стража беше смущаващо, ала беше по-добре, отколкото да бъдат в непосредствена близост. За шишкав дребосък Диладръм крачеше доста бързо, пристъпвайки енергично и забивайки тояжката си умело. Наведе периферията на инак безформената си шапка, за да предпази очите си от слънцето. Изглеждаше комично, макар на Ейдриън да му се искаше също да си има шапка, дори и глупава на вид.

— Какви точно са инструкциите ти относно нас? — обърна се към Диладръм Уесли.

— Платено ми е да отведа офицерите, товара и екипажа на „Изумрудената буря“ до Замъка на четирите вихъра в Дур Гурон.

— Това ли е резиденцията на Ерандабон Гайл?

— Да, това е крепостта на Пантерата от Дур Гурон.

— Пантера?

Диладръм се изкикоти:

— Така винтусите наричат военачалника. Простовати хорица, но работят много усилено, както виждате. Пантерата е легенда сред тях.

— Герой? — поправи го Уесли.

— Една пантера не е герой за никого. Пантерата е огромна котка, която се крие в джунглата. Призрак за дирещите я, смъртоносна за плячката, ала за онези, които не ловува, тя е просто достойно за почит създание. Пантерата не се занимава с винтусите, ала до тях достигат истории за неговата жестокост и коварство.

— Ти не си винтус?

— Не, ербонец съм. Ербон се намира на северозапад, недалеч от Мандалин.

— Ами тенкините? — попита Уесли. — Военачалникът един от тях ли е?

Изражението на Диладръм помрачня.

— Да. Тенкините са навсякъде из тези джунгли.

Той посочи хоризонта.

— Някои племена са по-гостоприемни от други. Не се притеснявайте, аз и моите винтуси знаем добър път. Ще преминем през едно тенкинско село, ала те ни познават и са приятелски настроени. Като онзи, когото вие наричате Стаул. Ще преминем без проблеми.

Изкачвайки се по-нагоре, навлязоха в обширно поле от високи треви, олюляващи се от вятъра. От върха на една скала пред тях се разкри обширна панорама, прекъсната единствено пред тях, където висок горист хълм се издигаше на няколкостотин фута. Спряха да нощуват точно по залез. Диладръм не бе дал никакви напътствия на винтусите, ала те моментално се заеха да разпъват пъстроцветни шатри с избродирани отгоре им геометрични фигури, както и изящно поръбени навеси. Походни легла и малки табуретки бяха приготвени за всеки, заедно със завивки и одеяла.

Сготвено в едри съдове над огъня, яденето имаше толкова подправки, че накара дори очите на Ейдриън да се насълзят. Стори му се много вкусно след седмиците монотонно свинско. Винтусите се редуваха да ги забавляват. Някои свиреха на инструменти, подобни на лютня, други танцуваха, а трети пееха жизнерадостни песни. Думите Ейдриън не може да разбере, ала мелодията бе красива. Животински звуци изпълваха нощта. Писъци, викове и ръмжене изпълваха нощта със заплаха, прекалено гръмки и прекалено близки.

* * *

На третия ден пейзажът започна да се променя. Земята стана стръмна, по-начесто започнаха да се появяват дървета. Доскоро намиращите се в далечината гори вече бяха току пред тях. И не след дълго крачеха под сянката на високи дървета, чиито масивни кореняци се простираха по земята като старчески пръсти. В началото бе приятно най-сетне да се скрият от слънцето, ала сетне пътят стана каменист, стръмен, труден за изкачване. Това не продължи дълго, тъй като скоро прекосиха някакъв хребет и започнаха да вървят по нанадолнище. Промяната на терена бе съпроводена и от промяна във флората. Храстите станаха по-гъсти и с по-тъмен оттенък на зеленото. Листа, увивни растения, гъсталаци и остри бодли обгръщаха пътеката, често принуждавайки винтусите да избързват напред, за да разчистват.

На следващия ден заваля. Макар на моменти да валеше като из ведро, а в други едва да припръскваше, дъждът така и не престана.

— Те винаги изглеждат доволни — рече Ейдриън на Ройс, двамата седнали под навеса на шатрата си, наблюдавайки как винтусите приготвят вечерята. — Може да е ужасна жега или да вали като сега, а на тях не им прави впечатление.

— Сега пък да не искаш да ставаме винтуси? — попита Ройс. — Не мисля, че можеш да кандидатстваш за членство в племето им. Трябва да си роден такъв.

— Кое това? — попита Уайът, излизайки от шатрата, споделяна и от трима им, обърсвайки прясно избръснатото си лице в кърпа.

— Просто си мислех за винтусите и семплия им живот на дребни удоволствия — обясни Ейдриън.

— И какво те кара да мислиш, че са щастливи? — попита Ройс. — Открил съм, че когато хората се усмихват през цялото време, значи крият нещо. Тези винтуси вероятно са нещастни — принудени да се предадат в полуробство, угаждайки на богати чужденци. Сигурен съм, че биха се усмихвали по същия начин, докато ни прерязват гърлата, за да си спестят още един ден мъкнене на товари.

— Май твърде дълго си далеч от Гуен. Започваш да звучиш като стария Ройс.

В другия край на лагера зърнаха Стаул, Траник и Дефо. Стаул им помаха и се ухили широко.

— Видя ли? Голяма усмивка — спомена Ройс.

— Весела групичка, а? — промърмори Ейдриън.

— Да, група са — кимна замислено Ройс. — Защо им е на страж, тенкински воин, лекар, крадец и… какъвто е там Булард — да отиват в джунглите на Калис, за да посетят тенкински военачалник? И какво точно прави Булард?

Уайът и Ейдриън свиха рамене едновременно.

— Не е ли това малко странно? Плаваме на един и същи кораб от седмици, а не знаем нищо за него — с изключение на факта, че не е виждал слънце от десетилетие. Може би ако узнаем, това ще ни подскаже какво е общото между останалите и този Ерандабон.

— Бърни и Булард са в една шатра — изтъкна Ейдриън.

— Ейдриън, защо не идеш да поговориш с Булард? — предложи Ройс. — Аз ще заглавичкам Бърни.

— Ами аз? — попита Уайът.

— Говори с Дърнинг и Грейди. Те не изглежда да са замесени, както си мислех първоначално. Разбери защо дойдоха.

Винтусите раздадоха вечерята, която екипажът изяде, разположил се на предоставените от керванджиите табуретки. Тя се състоеше от кълцано свинско и необичайни зеленчуци в гъст лют бульон, който щипеше езика.

Спусна се мрак и повечето се оттеглиха по шатрите. Антън Булард вече бе в своята, точно както не бе излизал от каютата си на кораба. Светлината в шатрата хвърли силуетите на Булард и Бърни върху платнището. Няколко часа по-късно Бърни излезе. Миг по-късно Ройс застана до него.

* * *

— Как си, Бърни? — поздрави го Ройс. — На разходка ли отиваш?

— Всъщност дирех място да се облекча.

— Хубаво, ще дойда с теб.

— Ще дойдеш с мен? — нервно запита другият.

— Помагал съм на хората да се облекчат от тежестта на много неща — Ройс го прегърна през рамо, отдалечавайки го от шатрите. Още веднъж Бърни трепна. — Много сме нервни.

— Не смяташ ли, че имам добра причина?

Ройс се усмихна и кимна.

— Тук ме спипа. Все още не мога да открия какво си мислиш.

Двамата се бяха отдалечили от подредените в кръг шатри, доста извън сиянието на лагерния огън, а Ройс продължаваше да го отдалечава.

— Идеята не беше моя. Просто следвах заповеди. Нима ме смяташ за толкова глупав, че да се…

— Чия идея беше?

Бърни се поколеба за миг.

— На Траник — рече той и бързо добави. — Но той просто искаше да те разкървавят. Не мъртъв, само ранен.

— Защо?

— Наистина не зная.

Спряха сред мрачна просека. Жаби се обаждаха колебливо, притеснени от навлеците. Лагерът се бе свел до далечен проблясък.

— Би ли споделил какво правиш тук?

Бърни се намръщи.

— Знаеш, че няма да го сторя, дори и ако това ще спаси живота ми. Не би си струвало.

— Но за Траник ми каза.

— Траник не ми харесва.

— Значи не той е онзи, от когото се страхуваш. Мерик ли е?

— Мерик? — Бърни изглеждаше откровено объркан. — Слушай, никога не съм те обвинявал за смъртта на Джейд или войната, която беше обявил на Диаманта. Мерик не трябваше да те предава така, не и без да те изслуша.

Ройс пристъпи напред. Бе сигурен, че в мрака под дърветата Бърни го вижда съвсем бегло. Ройс обаче различаваше ясно всяка черта по лицето му.

— Какъв е планът на Мерик?

— От години не съм виждал Мерик.

Ройс изтегли кинжала си, умишлено оставяйки острието да простърже ножницата.

— Значи не си го виждал. Хубаво. Обаче работиш за него — или за друг, работещ за него. Искам да зная къде е и какво е замислил. А ти ще ми кажеш.

Бърни поклати глава.

— А-аз наистина не зная нищо за Мариус или какво прави сега.

Ройс поспря. Всяка бръчица по лицето на Бърни говореше, че той казва истината.

— Какво си имаме тук? — попита Траник. — Уединена среща? Малко сте се отдалечили от лагера, мили момчета.

Ройс се обърна и видя Траник и Стаул. Стаул носеше факла, а Траник държеше арбалет.

— Не е безопасно да се отдалечаваш толкова от приятелите си, но ти май не помисли за това, нали, Ройс? — рече Траник, стреляйки в сърцето му.

* * *

— Антън Булард, нали? — попита Ейдриън, надничайки в шатрата.

— Моля? — Антън вдигна глава. Лежеше по корем и пишеше с осечено перо, от което бяха останали само няколко инча. Носеше очила, над чиито стъкълца сега се взираше. — Да, аз съм.

Старецът не беше просто блед — беше бял. Косата му се отличаваше с цвета на алабастър, а кожата му бе набръчкан кварц. Напомняше на Ейдриън на яйце — безцветно и чупливо.

— Исках да се представя — рече Ейдриън, влизайки изцяло вътре. — По време на целия престой в морето нямахме възможност да се запознаем. Аз мисля, че това е жалко, а ти?

— Аз… А ти кой беше?

— Ейдриън. Корабният готвач на „Изумрудената буря“.

— Не ми е приятно да го кажа, Ейдриън, ала не бях впечатлен от готвенето ти. Може би по-малко сол и известно количество вино биха помогнали. Не че това е по-добро — рече, посочвайки към полуизядената си порция. — Твърде съм стар за такива храни. Разстройват стомаха ми.

— Какво записваш?

— О, това ли? Просто бележки. Умът ми не е като преди. Скоро всичко ще забравя и тогава какво ще стане с мен? Историк, който не може да си спомни собственото си име. Наистина би се стигнало дотам. Ако остана жив достатъчно дълго, разбира се. Бърни непрекъснато ме уверява, че няма да преживея пътуването. И вероятно е прав. Той е експерт в тези неща.

— Наистина ли? Какви неща?

— Пещернячество, разбира се. Чувам, че бил много опитен. Двамата с него сме добър екип. Той изкопава миналото, а аз го записвам.

Антън се изкикоти и се разкашля. Ейдриън му наля чаша с вода, която старецът прие с благодарност.

След като Булард се успокои, Ейдриън запита:

— Чувал ли си за човек на име Мерик Мариус?

Булард поклати глава.

— Не, освен ако не съм забравил. Той крал или герой е бил?

— Не, мислех си, че той е човекът, който те е пратил тук.

— О, не. Лично патриархът ни изпрати, макар страж Траник да не ми казва много. Колко пъти в живота си един свещеник има възможността да служи на патриарха? Аз мога да ти кажа с точност: два пъти. Веднъж, когато бях много млад — и сега, когато съм почти мъртъв.

— Смятах те за историк. И свещеник ли си?

— Не приличам на такъв, нали? Перото бе моето призвание, не расото.

— Значи си писал книги?

— Да, най-доброто ми постижение е „Историята на Апеладорн“, която постоянно трябва да допълвам, разбира се.

— Познавам един монах в Уиндското абатство, който много би се радвал да се запознае с теб.

— Това в северен Меленгар ли беше? Минах оттам преди около двадесет години — Антън кимна замислено. — Много ми помогнаха, спасиха ми живота, ако си спомням правилно.

— Значи си тук, за да записваш видяното?

— Не, макар досега да правех и това. Както можеш да си представиш, не излизам особено. Работя главно в библиотеки и из отрупани стаи, четейки стари книги. Преди да се отправя на това великолепно пътуване, се намирах в Тур Дел Фур. Това беше отлична възможност. Патриархът знае за изследванията ми относно древната имперска история, затова съм тук. Нещо като жива версия на моите книги. Предполагам мислят, че ако ми зададат правилните въпроси, отговорът ще изскочи, като оракул.

Ейдриън тъкмо се канеше да зададе друг въпрос, когато Грейди и По надникнаха.

— Ейдриън — повика го По.

— Виж ти, шатрата ми тази вечер е обект на социално внимание — отбеляза Антън.

— Зает съм в момента. Това не може ли да почака? — попита Ейдриън.

— Не мисля. Траник и Стаул току-що последваха Ройс и Бърни в джунглата.

* * *

Ройс чу изщракването на спусъка и започна да се движи още преди тетивата да изсъска. Ала рефлексите му не бяха по-бързи от летяща стрела. Върхът й се заби под ребрата му. Силата на изстрела го запрати назад и той се строполи на земята.

— Имаш късмет, че те открихме, Бърни — рече Траник на вцепенения крадец, отдалечавайки се от тялото на Ройс. — Можеше да те убие. Нали това каза, че правели кофаджиите? Сега не се ли чувстваш глупаво, задето каза, че не съм можел да те защитя?

— Можехте да ме уцелите! — сопна се Бърни.

— Престани да преиграваш. Жив си, нали? Пък и чух разговора. Бързо се отрече от мен. В моята професия, липсата на вяра е тежък грях.

— Пък в моята е оправдано — изръмжа Бърни.

— Връщай се в лагера, преди отсъствието ти да е забелязано.

Бърни се отдалечи със сумтене. Траник го проследи.

— Може да се наложи да направим нещо по въпроса — обърна се стражът към тенкина. — Каква ирония, че ти, неверни ми приятелю, си най-непоколебимият ми съюзник.

— Бърни мисли прекалено много. А аз? Аз съм просто алчен, следователно — достоен за доверие. Ще оставим ли тялото?

— Не, твърде близо е до пътя, който ще поемем утре. Не мога да разчитам на животните да го изядат дотогава. Извлечи го настрана. Няколко ярда е достатъчно.

— Ройс? — провикна се Ейдриън откъм пътеката.

— Бързо, идиот такъв. Идват!

Стаул се втурна, забивайки факлата си в земята, грабвайки Ройс на ръце. Пробяга само няколко десетки ярда, когато изруга.

Ройс все още дишаше.

— Изуто! — просъска тенкинът, изтегляйки кинжала си.

— Твърде късно — прошепна Ройс.

* * *

Ейдриън ги поведе сред дърветата в посоката, в която се бе отдалечил Ройс. Зърна проблясъка на факла и затича към него. Следваха го Уайът, По, Грейди и Дърнинг.

— Там има кръв — обяви Ейдриън, достигайки забитата в земята факла. — Ройс!

— Разпръснете се! — нареди Уайът. — Разгръщайте тревата и търсете още кръв.

— Насам! — изкрещя Дърнинг, отмествайки папратта. — Там, напред. Двама, Ройс и Стаул!

Ейдриън си проправи път през гъсталака. Ройс дишаше тежко, притиснал ръка към окървавената си рана. Лицето му бе пребледняло, ала очите му оставаха фокусирани.

— Как си, приятел? — попита го Ейдриън, коленичейки до него, внимателно пъхвайки ръка под партньора си.

Ройс не каза нищо. Стискаше зъби, издувайки бузи при всеки дъх.

— Хвани краката му, Уайът — нареди Ейдриън. — Сега го повдигни внимателно. По, върви напред с факлата.

— Ами Стаул? — попита Дърнинг.

— Какво за него? — Ейдриън хвърли поглед към едрия тенкин, чието гърло беше прерязано от едното ухо до другото.

Когато се върнаха в лагера, Уесли нареди Ройс да бъде пренесен в неговата шатра. Тя бе най-голяма, първоначално предвидена за капитан Сиуард. Понечи да изпрати По да повика доктор Леви, но Ейдриън се намеси. Уесли изглеждаше объркан, но тъй като Ейдриън бе най-добрият приятел на Ройс, не настоя. Винтусите се оказаха изненадващо опитни в оказването на първа помощ. Под зоркия поглед на Ейдриън почистиха и превързаха раната.

Стрелата не бе засегнала органи, нито имаше счупени кости. Само беше изгубил много кръв. Винтусите с лекота затвориха входната рана. Изходното разкъсване вече беше друг въпрос. Дузина превръзки и много легени с вода бяха необходими, преди най-сетне да овладеят кървенето. Ройс заспа.

— Защо не бях уведомен за това? Та аз съм лекар, за Марибор!

Ейдриън пристъпи извън шатрата и намери доктор Леви да спори с Уайът, По, Грейди и Дърнинг. Последният по молба на Ейдриън застана на пост пред шатрата.

— А, доктор Леви, тъкмо човекът, когото исках да видя — обърна се към споменатия Ейдриън. — Къде е шефът ти? Къде е Траник?

На Леви не му се наложи да отговаря, тъй като Траник вървеше към тях, придружаван от Уесли и Бърни.

— Свали оръжието! — заповяда Уесли.

— Този човек едва не уби Ройс — обяви Ейдриън, сочейки към Траник.

— Той казва друго — отвърна Уесли. — Казва, че матрос Мелбърн нападнал и убил матрос Стаул заради обвинения относно смъртта на матрос Дрю. Мистър Траник и матрос Дефо твърдят, че са били свидетели.

— Не твърдим нищо. Видяхме го — спокойно каза Траник.

— И как твърдиш, че е станало? — попита Ейдриън.

— Стаул нападна Ройс, казвайки му, че ще представи доказателства на Уесли. Ройс го предупреди, че няма да доживее зората. Тогава, когато Стаул се обърна и пое към лагера, Ройс го сграбчи и му преряза гърлото. Двамата с Бърни очаквахме подобно предателство, но не успяхме да убедим Стаул да не се занимава с мерзавеца. Така че го последвахме. Носех арбалет, взет от запасите на мистър Диладръм. Стрелях при самозащита.

— Лъже — обяви Ейдриън.

— А ти беше ли там? — попита Траник. — Видя ли го с очите си, както ние? Странно, не съм забелязал присъствието ти.

— Ройс напусна лагера с Бърни, не Стаул — рече Ейдриън.

Траник се изсмя:

— Само това ли можа да измислиш, за да отървеш другарчето си от въжето? Защо не кажеш, че си видял Стаул да го напада или пък аз самият?

— Аз също видях Ройс да се отдалечава с Бърни, а Траник и Стаул ги последваха — вметна Уайът.

— Това е лъжа! — реагира Бърни, убедително имитирайки възмущение. — Видях как Ройс тръгна със Стаул. Работех на такелажа с Ройс. Бях там в нощта, когато Едгар Дрю умря. Ройс беше единственият до него. Двамата спореха. Всички видяхте колко е ловък. Дрю нямаше никакъв шанс.

— Защо не докладва на капитана? — запита Дърнинг.

— Сторих го — обяви Бърни. — Ала тъй като не бях видял Ройс да блъсва Дрю, той отказа да предприеме нещо.

— Колко удобно, че и капитан Сиуард е мъртъв — изтъкна Уайът.

Траник поклати глава със състрадателна усмивка.

— Е, Уесли, нима ще предпочетеш думата на един пират и един готвач пред тази на страж от нифронската църква?

— Ваша милост — рече Уесли, обръщайки се към Траник. — Ще се обръщате към мен с мистър Уесли или сър. Разбрано?

Изражението на стража се вкисна.

— Освен това аз ще реша чия дума да приема. Случайно съм добре запознат с личната ви вендета срещу матрос Мелбърн. Кадет Берил се опита да ме придума да повдигна фалшиви обвинения. Е, сър, аз не се прегънах пред Бериловите заплахи, проклет да бъда, ако отстъпя пред титлата ви.

— Проклет е много добре казано, мистър Уесли.

— Страж Траник — излая Уесли. — Знайте, че ако на матрос Мелбърн се случи нещо, дори и съвсем леко подозрително, ще ви държа отговорен и ще ви екзекутирам. Ясен ли съм?

— Не би се осмелил да докоснеш ръкоположен офицер на патриарха. Никой от кралете в Аврин… самите регенти дори не биха ми се противопоставили. Ти си този, който трябва да се притеснява за екзекуция.

Уайът, Грейди и Дърнинг изтеглиха мечове, а Ейдриън пристъпи крачка напред.

— Спрете, господа! — викна Уесли. Те го сториха. — Прав сте, страж Траник. Званието ви наистина оказва известно влияние върху начина ми на отношение към вас. Ако бяхте обикновен моряк, щях да накарам да ви нашибат за неуважение. Напълно съм наясно, че при завръщането си в Акуеста сте в състояние да разрушите кариерата ми, може би да уредите затварянето ми или дори екзекуция. Ала позволете ми да изтъкна, сър, че Акуеста е на страшно много път оттук и че един мъртвец доста се затруднява да урежда каквото и да било. Следователно би било в мой най-добър интерес да ви видя съсечен на място. Лесно бих могъл да обявя вас и матрос Дефо като станали жертва на джунглата.

Бърни изглеждаше разтревожен и пристъпи леко встрани от стража.

— Бих си помислил, че мога да разчитам на прословутия ти кодекс на честта — саркастично рече Траник.

— Можете, сър. И в този миг наистина го правите, защото единствено той ви държи жив в момента. Също така той ще стане причина за екзекутирането ви, ако отново застрашите матрос Мелбърн. Достатъчно ясно ли се изразявам?

Траник се вбеси, но не каза нищо. Просто се обърна и се отдалечи, последван от Бърни.

Уесли издиша шумно и оправи куртката си.

— Как е той? — обърна се към Ейдриън.

— В момента спи, сър. Слаб е, но ще се възстанови. И ви благодаря, сър.

— За какво? — отвърна Уесли. — Имам мисия, матрос Блекуотър. Не мога да позволя хората ми да се избиват един друг. Матроси Дърнинг и Грейди, вземете още неколцина със себе си и пренесете тялото на мистър Стаул обратно до лагера. Нека не го оставяме на зверовете на противната джунгла.

Глава 15

Диренето

— Аз май го видях.

Ариста се събуди. Объркана, първоначално не можа да разбере къде се намира. Обръщайки се, видя осветената от лунна светлина Тракия. Императрицата бе облечена в тънката си нощница, която течението подръпваше. Стоеше изправена, с разпуснати коси и очи, потънали в някаква визия отвъд прозореца.

Почти седмица бе минала, откакто Джерълд бе поканил Ариста в спалнята на императрицата. Чудеше се дали това е знак, че е на прав път. Ако съдбата можеше да говори, със сигурност щеше да произнесе нещо подобно.

Тракия се грижеше за безопасността й, бдейки над нея като майка над новородено. Вече двама войници стояха неизменно пред вратата, получили стриктни заповеди да не допускат никого без разрешение. Само Амилия и Нимбус биваха допускани вътре, а дори и на тях се налагаше да чукат. По настояване на Тракия Нимбус занесе съобщение на Хилфред.

В нощницата си Тракия почти приличаше на момичето от Далгрен, ала имаше и нещо различно — прилично на тъга, ала дори и за това нямаше достатъчно страст. Често седеше и се взираше в нищото с часове, а когато говореше, думите й бяха кухи и безизразни. Никога не се смееше, плачеше или усмихваше. Изглежда успешно се бе превъплътила от оживено селско девойче в императрица — застинала и невъзмутима. Ала на каква цена?

— Беше късно, като сега — каза Тракия, взирайки се през прозореца. Гласът й звучеше отдалечен, подобно на изпаднала в транс. — Сънувах, но скърцащ звук ме събуди. Отидох до прозореца и ги видях. Бяха в градината. Хора с факли, поне дузина, докараха затворена кола. Бяха рицари, облечени в алено-черни брони, като онези в Далгрен. Говореха за затворения в колата като за чудовище. Макар да беше окован и с качулка, пак се страхуваха от него. След като го отведоха, колата бе откарана.

Тракия се обърна към нея.

— Досега си мислех, че и това е било сън. Имам много кошмари.

— Преди колко време се случи това?

— Три месеца, може и повече.

Потрепервайки, Ариста седна. Огънят отдавна бе загаснал, а каменните стени с нищо не допринасяха за защита от студа. Прозорецът отново беше отворен. Без значение по кое време на деня или колко беше студено, Тракия настояваше. Не със слова — говореше рядко — ала всеки път, щом Ариста затвореше прозореца, императрицата го отваряше отново.

— Това съвпада с изчезването на Гаунт. Чувала ли си нещо друго за затворника?

— Не. А би се изненадала колко много чуваш, когато си мълчиш.

— Тракия, ела… — Ариста спря заради внезапното накланяне на главата и любопитното изражение на лицето на императрицата.

— Вече никой не ме нарича така.

— Срамота. Винаги съм харесвала това име.

— Аз също.

— Ела обратно в леглото. Ще настинеш.

Тракия прекоси стаята, поглеждайки към празното място, където стоеше огледалото.

— Ще ми трябва ново огледало преди зимата.

* * *

Утрото донесе закуска и сутрешните доклади от Амилия и ментора на Тракия. Нимбус имаше оживен поглед, винаги весел, покланящ се и на двете — което Амилия отказваше да стори за Ариста. Главната имперска секретарка изглеждаше отвратително. Тъмните кръгове под очите й се задълбочаваха с всеки изминал ден. Стискайки зъби и юмруци, гледаше как Ариста закусва в леглото на Тракия. Въпреки очевидното презрение от страна на Амилия, Ариста не можеше да не я хареса. Разпозна същата яростна бранителност, която проявяваше и Хилфред.

— Спряха да търсят Меленгарската вещица — докладва Амилия, поглеждайки студено към Ариста. — Смятат, че се е отправила към Меленгар или Ратибор. Все още има патрули, но никой не очаква да я намерят.

— А относно евентуалното място, където се намира Дигън Гаунт?

Амилия погледна към Нимбус, който пристъпи напред.

— Резултатите от проучването ми в архива са неубедителни. Някога Акуеста е била град на име Риониллион, на това място се е издигала постройка. Иронично, няколко пергамента я отбелязват като затвор, ала е била разрушена в началото на гражданските войни, последвали смъртта на последния император. По-късно, през 2453 г., Гленморган I построил тук крепост. Точно в нея стоим сега.

— Но никъде не се споменава за тъмница — което е малко странно, като се има предвид времената. Проведох детайлно претърсване на почти всяка част на двореца, разпитвах прислужници, преглеждах старите карти и чертежи, но нищо не открих.

— Как биват третирани престъпниците в Акуеста? — попита Ариста.

— В града има три затвора, където биват пратени онези с по-дребни провинения. По-суровите наказания, които не са смъртни, се излежават в Уайтхед, Уоррик. За най-жестоките престъпления е предназначен небезизвестният Манзант в Маранон.

— Може би не е тъмница — рече Ариста. — Може да е просто тайна стая.

— Предполагам, че може да разпитам относно това.

— Какво има, Амилия? — попита Тракия, зървайки замисленото изражение върху лицето на секретарката.

— Какво? А, нищо… — изражението на Амилия премина към раздразнение. — Това е много опасно. Всички тези въпроси и това душене наоколо. Рисковано е дори поръчването на допълнителна храна. Някой може да забележи. Салдур не е глупак.

— Но за какво си мислеше, Амилия? — повтори Тракия.

— Нищо.

— Амилия?

Секретарката се намръщи.

— Просто… Ами, преди няколко седмици ти говореше за мрачна дупка…

— Смяташ, че съм била там — в онази тъмница?

— Недей, Модина. Не мисли за това — примоли се Амилия. — Твърде си крехка.

— Трябва да опитам. Ако успея да си спомня…

— Не трябва да правиш каквото и да било. Тази жена идва тук и не се интересува какво ще се случи с теб. Мисли само за себе си. Вече направи повече от достатъчно. Ако няма да я издадеш, поне ми позволи да я изведа оттук. Нимбус и аз…

— Не — тихо каза Тракия. — Тя се нуждае от нас… а аз се нуждая от нея.

* * *

— Мръсотия — каза Тракия и потръпна.

Ариста се огледа. Точно си мислеше как да довърши последното си писмо до Хилфред, когато чу думата. След излизането на Амилия и Нимбус императрицата бе стояла на колене пред отворения прозорец, ала това бе първата дума, която произнесе.

— Влажно, студено — ужасно студено — и гласове, помня ги — писъци и плач, мъже и жени, рев и молитви. Всичко бе мрачно.

Тракия обгърна ръце около себе си и започна да се поклаща.

— Капене, помня капене, кух звук, скърцане, вихър, кап. Понякога се дочуваха отдалечени гласове, затихващи в тунел. Стените бяха каменни, вратата дървена. Купа… да, всеки ден имаше купа с гозба, която вонеше отвратително. Толкова малко за ядене…

Тракия се заклати по-силно, гласът й трепереше, дъхът се накъса.

— Чувах ударите и виковете. Мъже и жени, ден и нощ крещящи за милост. Сетне дочух нов глас да се присъединява към стенанията, осъзнах, че това бе моят. Бях убила семейството си. Убих брат си, жена му и малкия Хикъри. Разруших цялото село. Убих баща си. Това беше наказанието ми.

Тракия заплака.

Ариста отиде до нея, но момичето подскочи при допира и се сви уплашено. Притискайки се към стената с хленч, тя прокара ръце по камъка, навлажнявайки го със сълзите си.

Крехка? — помисли си Ариста. Тракия бе понесла удар, който би убил повечето хора. Без значение какво смяташе Амилия, Тракия не беше крехка. Ала дори и гранит би се пръснал, ако бъде ударен с достатъчно здрав чук.

— Добре ли си? — попита Ариста.

— Не, продължавам да търся, ала не го откривам. Не мога да проумея звуците. Толкова познати и все пак… — тя замлъкна и поклати глава. — Съжалявам. Исках да помогна. Исках…

— Всичко е наред, Тракия. Няма нищо.

Императрицата се навъси.

— Трябва да спреш да ме наричаш така — тя вдигна лице. — Тракия е мъртва.

Глава 16

Селото

Вечен здрач. Гъстата растителност задушаваше малкото светлина, успяла да проникне през дъждовните облаци. Мъгла бе обгърнала всичко наоколо, ставайки все по-непроницаема. Екзотични растения със стебла, дебели колкото човешки крак, се извисяваха над тях. Заобикаляха ги гигантски листа със сложни жилки, както и цветове с червени, пурпурни и жълти багри. Ейдриън се чувстваше дребен, смален до насекомо, осмелило се да пълзи по земята на огромна гора.

Дъждът не ги оставяше. Водата танцуваше по милиони листа и звучеше гръмовно. Когато същински гръмотевици раздираха небето, прозвучаваха като глас на божество. Всичко беше подгизнало. Дрехите прилепваха към кожата им и тежаха. Ботушите джвакаха при всяка стъпка. Ръцете им се бяха сбръчкали като старчески.

Ройс яздеше на гърба на гунгуан — така винтусите наричаха товарните понита. Беше в съзнание, но слаб. Един ден бе изминал от нападението, защото Уесли бе настоял да погребат Стаул. Новият капитан изтъкна, че няма да позволи на зверовете да опитат някого от екипажа му. Бе настоял да изкопаят дълбок гроб. Никой не възрази срещу изморителното дълбаене през преплетените коренища. Ейдриън се съмняваше, че Уесли е толкова загрижен за съдбата на трупа. Но това даваше на Ройс време да се възстанови, поддържаше хората заети и показа загрижеността му към тях. Ейдриън за пореден път си помисли за сходствата между кадета и прочутия му брат.

Ройс пътуваше обгърнат в плаща си, спуснал ниско качулката си, допълнително притисната от дъжда. Това не вещаеше нищо добро за Траник и Бърни. До този момент Ройс бе играл ролята на доброто моряче, ала появата на качулката и изчезването на бялата кърпа оповестяваха нейния край. Не бяха говорили много след атаката. Напълно в реда на нещата, Ройс не беше в настроение да си бъбри. Ейдриън предполагаше, че приятелят му вече е убил Траник във въображението си поне дузина пъти, тук-таме и някой Бърни за разнообразие. И преди бе виждал Ройс ранен, познаваше процеса на оттегляне в пашкул. Само дето онова, което щеше да излезе изпод качулката, нямаше да е пеперуда.

Траник, Дефо и Леви пътуваха в края на кервана. Ейдриън често ги улавяше да си шушукат. Мъдро се държаха настрана, избягвайки да привличат внимание. Уесли вървеше начело заедно с Диладръм, който внимаваше да не заема страна и да не изказва нищо, което дори и мимолетно да напомня на мнение. Бе все така весел, насочил вниманието си към винтусите.

Ейдриън беше най-изненадан от Дърнинг. Тъкмо когато Ройс бе най-уязвим, корабният му враг се бе притекъл на помощ, вместо да се възползва от ситуацията. Ейдриън би се обзаложил, че Дърнинг би заел страната на Траник що се отнася до вината на Ройс. Уайът нямаше шанса да разбере неговата причина да дойде, но сега повече от всякога бившият корабен готвач бе убеден, че Дърнинг не е от хората на Траник. Нямаше съмнение, че Антън Булард беше от тях, ала на стареца му липсваше жестокостта на другите. Той беше само източник. Откакто бе проявил интерес към него, Ейдриън му стана най-близък приятел.

— Погледни! Виж там — Булард посочи към разкошно цвете, разцъфнало над тях. Старецът крачеше край Ейдриън, споделяйки откритията си. — Великолепно, просто великолепно. Някога виждал ли си нещо подобно. Аз се осмелявам да река, че не съм. Но това не значи нищо, нали?

Булард напомняше на Ейдриън за котка с дълъг косъм. Развяващата се роба и бухналите му коси сега бяха прилепнали към тялото, което бе удивително слабо. Вдигна съсухрената си ръка да предпази очите си, докато оглеждаше дърветата.

— Още една от онези прекрасни дългоклюнести птици — заяви историкът. — Обожавам начина, по който се реят.

Ейдриън му се усмихна.

— Удивлява ме не това, че нямаш нищо против дъжда, а че изобщо не го забелязваш.

Булард се смръщи.

— Пергаментите ми са истинско бедствие. Залепват се, мастилото се разваля, не съм записал нищо, а както споменах при първата ни среща, главата ми не е удачно място за съхраняване на спомени от подобни неща. Чувствам се сякаш съм пропилял живота си в прашните библиотеки и скрипториуми. Не прави това, Ейдриън. Ти си още млад. Послушай съвета ми — наслаждавай се на живота. Дишай въздуха, опитвай виното, целувай момичетата. И винаги помни, че чуждите истории никога не могат да бъдат тъй невероятни, както твоята. Признавам, че се притеснявах за това пътуване. Не, ще бъда честен — страхувах се. От какво се страхува човек на моите години, чудиш се? От всичко. Животът става по-ценен, когато ти е останало малко от него. Не съм готов да умра. Погледни само какво никога не съм виждал.

— Поне си виждал коне и жени, нали? — запита Ейдриън с кисела усмивка.

Булард го изгледа любопитно.

— Аз съм историк, не монах.

Ейдриън едва не се препъна.

— Осъзнавам, че сега нещата не стоят така, ала едно време бях доста красив. Женил съм се три пъти, но ги надживях всички, бедничките. Все още ми липсват и трите. Глупавият ми ум не е забравил лицата им, съмнявам се, че някога ще го стори. Някога бил ли си влюбен, Ейдриън?

— Не съм сигурен. По какво личи?

— Любовта? Тя е като завръщане вкъщи.

Ейдриън се замисли.

— Какво мислиш? — попита Булард.

Боецът поклати глава.

— Нищо.

— Напротив. Какво? Аз съм отлично хранилище на тайни. Най-вероятно ще забравя, но ако не го сторя… е, аз съм старец сред затънтената джунгла. Със сигурност ще умра, преди да повторя каквото и да било.

Ейдриън се усмихна, сетне сви рамене.

— Просто си мислех за дъжда.

* * *

Пътеката се разшири, разкривайки огромен водопад и дузина сламени колиби, струпани в центъра на малка поляна. Куполестите къщурки се издигаха на високи кокили и в тях можеше да се влезе по няколко стъпала или стълби, в зависимост от размера и очевидния престиж на сградата. В самия център на поляната имаше огнище, обградено с шарени камъни и дървени колове, украсени с животински кожи, черепи и нанизи от кости, зърна и шарени пера. Местните бяха тъмнокоси, тъмнооки, с кафява кожа. Носеха красиво изрисувани одежди и спряха, когато Диладръм почтително се приближи към тях. Старейшините го посрещнаха пред огъня, където си размениха поклони.

— Имаш ли представа какви са тези хора? — попита Булард.

— Тенкини — отвърна Ейдриън.

Булард вдигна вежди.

Селото бе познато на Ейдриън, макар да не бе го посещавал преди. Стотици подобни поселища бяха пръснати из полуострова, всички до едно сходни. Отломките на източен Калис бяха последните останки от Старата империя. След като гражданските войни бяха разкъсали запада, Калис все още развяваше старите имперски флагове, с векове отбиващи атаките на гхазелските орди. Ала времето беше на страната на нашествениците. И последният спомен от стария свят бе умрял с падането на древната източна столица Урлинеус, завладяна от гоблините. Те щяха да завладеят цял Аврин, ако не беше Гленморган III.

Гленморган III бе събрал благородниците и сразил гоблините в Битката при Вайлън Хилс. Гхазел се бяха оттеглили, ала така и не бяха прогонени от континента. Предаден скоро след победата, Гленморган така и не бе успял да възстанови границите на кралството. Тази задача се падаше на по-низши люде, прекалено потънали в спорове за плячка, за да спрат гоблините. Урлинеус, последният величествен град на Старата империя, бе останал в ръцете на гоблините. Оттогава Калис нямаше как да е същата.

Изолирана и разединена, източната половина на страната се противопоставяше на нарастващия гоблинов натиск в буря от хаос и объркване. Самовъздигнали се рицари се сражаваха един с друг. Тласкани от отчаяние, някои прибягваха до помощта на Гхазел, за да поразят даден противник. Рожба на тези мъгляви съюзявания бяха тенкините — човеци, които приемаха практиките и обичаите на Гхазел. Калианците ги изолираха, изтласквайки ги все по-навътре в джунглата, където тенкините бяха принудени да живеят между чука и наковалнята.

Диладръм се върна.

— Това е селото Удоро. Многократно съм бил тук. Макар да са тенкини, те са гостоприемни и щедри хора. Помолих ги да ни позволят да пренощуваме. Утре сутрин ще се отправим към Замъка на четирите вихъра. Оттук пътуването ще стане много по-трудно и по-неприятно, затова се нуждаем от хубава почивка. Ала трябва да ви предупредя — не правете нищо, с което може да ги обидите или провокирате. Вежливи са, ала могат да бъдат и жестоки, ако се ядосат.

Видът на тенкините винаги бе впечатлявал Ейдриън. Стаул беше само приблизителен пример, мъжете изглеждаха по-силни, отколкото си спомняше. Бронзови мускули и скосени черти на лицата, като че издялани от камък — това бяха отличителните белези на тенкинските воини. Подобно на котките от джунглата, телата им бяха грациозни в изчистената си сила. Жените им бяха поразителни. Дълги, черни коси обгръщаха изострени скули и бадемови очи. Сатенената им кожа следваше гъвкави извивки. „Цивилизованият“ свят никога не виждаше тенкински жени. Старателно пазени съкровища, те никога не напускаха родните си села.

Местните не проявяваха нито страх, нито притеснение от появата на чужденците. Наблюдаваха ги предимно с мълчаливо любопитство. По-голям интерес демонстрираха жените, които се притискаха напред да погледнат, разговаряйки помежду си.

— Смятах, че тенкините са гротескни — рече Булард с небрежността, с която човек коментира качествата на животни. — Чувал съм, че били абоминации, но те са красиви.

— Честа заблуда — обясни Ейдриън. — Хората разправят, че те били резултат на кръвосмешение между калианци и Гхазел, но ако някога видиш гоблин, ще разбереш защо това не е възможно.

— Предполагам не бива да се вярва на всичко прочетено. Ала това да си остане между нас, за да не остана без работа.

Когато достигнаха средата на селото, винтусите започнаха да разопаковат багажа. Движеха се с познатия стоицизъм. Пътниците зачакаха, вслушани в съскането на огъня и приказките на събиращата се около тях тълпа. Диладръм се опитваше да погледне над главите им, явно очаквайки нещо. Размени поглед с Уесли, но не каза нищо. Скоро се появи дребен възрастен тенкин, наметнал се с леопардова кожа. Неговата собствена такава беше набръчкана, а косата му беше стоманеносива. Вървеше бавно с достойнство и вдигната брадичка. Диладръм се усмихна и двамата бързо заговориха. Сетне възрастният тенкин плесна с ръце и се провикна. Тълпата отстъпи и той поведе екипажа на „Изумрудената буря“ в най-голямата от постройките. Тя се отличаваше с три колони, повдигнали преплетени клони и сламен покрив. Вътрешността й представляваше една-единствена стая, по чиито стени имаше ощавени кожи и възглавници.

В нея изчакваха четирима тенкини. Трима мъже и една жена седяха върху повдигната купчинка, обсипана с луксозни възглавнички. Облеченият в леопард водач се поклони дълбоко пред четиримата, сетне излезе. Дъждът навън се усили, шумолейки по сламата.

Диладръм пристъпи напред, поклони се със сключени пред себе си ръце, сетне заговори на тенкински — смесица между староимперски и гоблински. Ейдриън можеше да си служи с този език, ала изолираността на отделните селца бе довела до възникването на множество диалекти. Макар Ейдриън да не схвана някои от думите на Диладръм, разбра, че биваха представяни.

— Това е Буранду — обърна се Диладръм на апелански към екипажа на „Изумрудената буря“. — Той е Старейшина.

Диладръм поспря да помисли, сетне добави:

— Нещо като феодал, но не съвсем. До него е Жокдан, неговият военачалник — главен рицар, ако предпочитате. Зулрон е обредазът на Удоро — посочи към един сакат тенкин, единственият деформиран такъв, когото Ейдриън бе виждал. — Най-близкият аврински еквивалент на задълженията му е длъжността на главен свещеник, а също и лекар. До него е Фан Ирлану. За нея вече нямате еквивалент. Тя е гадател, ясновидка.

— Добре дошли, люде от велики Аврин — изрече завалено Буранду. Въпреки възрастта си, издадена от изумително бялата му коса, по сила и красота той по нищо не отстъпваше на никой от мъжете в селото. Бе облечен в копринена препаска и килт, широка златна огърлица и украшение за глава, оформено от дълги, шарени пера. — За нас е удоволствие да ви посрещнем в дома си.

— Благодаря ви, сър, задето ни поканихте — отвърна Уесли.

— Наслаждаваме се на компанията на онези, които Диладръм довежда. Нявга братя в древните дни — хубаво е да седнем, да поговорим, да открием едни други. Елате, яжте, припомняйте си.

Зулрон посипа фин прах върху мангал с въглища. Блъвнаха пламъци, осветили помещението.

Всички насядаха по възглавниците. Ройс си намери място край сенките до стената. Както винаги, Траник и Бърни спазваха дистанция. Седнаха близо до четиримата тенкини, където стражът изучаваше Зулрон с голям интерес. Булард покани Ейдриън да седне до него.

— Това обяснява много неща — обясни старецът, посочвайки украшенията по стените. — Тези хора са изгубени във времето. Виждаш ли онези украсени щитове, висящи от мертека с лампите? Такъв е бил обичаят в древната имперска тронна зала, а водителите копират имперските ръководители, представлявани от крал и двамата му съветници, задължително магьосник и воин. Гадателката вероятно е дело на гоблинските влияния. Прекрасна е.

Ейдриън трябваше да се съгласи. Фан Ирлану бе зашеметяваща, дори и за тенкинските стандарти. Тънката копринена роба обгръщаше тялото й като течност.

Мъже надонесоха стомни с вино и чинии.

— След ядене — рече Буранду на Уесли — каня теб, Диладръм и твоя втори в мое дурбо. Обсъждам новини от пътя. Зверовете са пощурели, трябва да внимаваш. Кажеш ми за пътя, изминат от вас.

Уесли кимна с пълна уста и след като преглътна, добави:

— Разбира се, Ваше… — поколеба се — сър.

Булард подозрително погледна към положеното пред него месо. Ейдриън се изкикоти, гледайки как старецът го побутва из чинията си.

— Това е свинско. Джунглите гъмжат от диви прасета, тенкините ги ловят. На теб ще ти се стори с прекалено силна миризма на дивеч, но е добро, ще ти хареса.

— Откъде знаеш толкова за тях? — попита старият човек.

— Живях няколко години в Калис.

— И какво правеше?

— И аз самият все още се питам същото — Ейдриън натъпка парче месо в устата си и задъвка, но изражението на Булард изразяваше неразбирането му. Накрая Ейдриън се предаде. — Бях наемник. Биех се на страната на онзи, който предложеше най-много.

— Изглеждаш засрамен — Булард опита малко плод и сгърчи лик. — Професията на наемник е стара и знаменита. Би трябвало да зная това.

— Баща ми не одобряваше да използвам уменията си за печалба. Би могло да се каже, че го смяташе за кощунство. Тогава не го разбирах, но сега вече зная.

— Добър ли беше?

— Мнозина умряха.

— Битките понякога са нужни, а хората умират по време на война — случва се. Няма за какво да се срамуваш. Да бъдеш воин и да си останал жив е награда, която Марибор отдава на достойните. Трябва да си горд.

— Само дето нямаше война, а само битки. Нямаше кауза, само пари. Никакво достойнство, само убийства.

Булард се навъси, опитвайки се да разбере казаното дотук. Ейдриън се надигна, преди събеседникът му да е запитал за още нещо.

Когато яденето приключи, три тенкински момчета опънаха големи палмови листа над главите на Буранду, Уесли, Диладръм и Уайът, които излязоха навън. С излизането на старейшината хората се поотпуснаха. Винтусите продължиха подготовката на лагера, за да се възползват от оставащата дневна светлина. Траник и Леви тихо говореха с обердаза, Зулрон, след което и тримата също излязоха. По, Дърнинг и Грейди си подаваха кана вино, полегнали върху възглавниците.

Ейдриън приседна до Ройс.

— Искаш ли да опиташ виното?

— Още не е време за пиене — отвърна качулката.

— Как се чувстваш?

— Не много добре.

— Трябва да ти се смени превръзката?

— Може да почака.

— Ако чакаш прекалено дълго, ще загнои.

— Остави ме.

— Поне трябва да хапнеш нещо. Свинското го бива. Най-доброто месо, което ще си опитвал от известно време насам. Ще ти помогне да се възстановиш.

Отговор не последва. Слушаха вятъра и дъжда и тихите разговори, съпровождани от смях и потракването на керамични чаши.

— Знаеш ли, че те наблюдават? — попита Ройс. — Тенкинът на подиума, онзи, когото Диладръм нарече Жокдан. Не те изпуска от очи, откакто влязохме. Познаваш ли го?

Ейдриън погледна към якия плешивец, около чийто врат имаше дузина костени огърлици.

— Не съм го виждал преди. Но жената до него ми изглежда странно позната.

— Прилича на Гуен.

— Ето какво било. Прав си. Изглежда точно като нея. Гуен от…

— Не зная.

— Смятах, че е от Уесбаден. Всички калианци в Аврин са оттам, но тя би могла да е родом от някое подобно село? — Ейдриън се изкикоти. — Ама че странна двойка сте. Може би Гуен е родена точно в това селце? Това може да е сестра й — или пък братовчедка й. Може би посещаваш семейството на булката, както се полага на един годеник. Трябва да се срешиш и да се изкъпеш. Направи достатъчно добро впечатление и двамата може да се установите тук. Ще изглеждаш добре гол до кръста в килт.

Ейдриън очакваше хаплив отговор. Чу само насечено поемане на дъх. Поглеждайки, забеляза качулката да се свежда.

— Ей, ама ти май наистина не се справяш особено добре, а?

Качулката се поклати.

Ейдриън сложи ръка на гърба на Ройс. Наметката бе подгизнала и гореща.

— По дяволите. Ще убедя Уесли да удължи престоя ни. Междувременно да те изсушим и да ти намерим легло.

* * *

Понесъл главня, обердазът поведе Траник и Леви към скалата край селото, където гърмеше огромният водопад. Някак дори и самата вода изглеждаше мръсна, докато се разбиваше в скалите на множество пръски. Траник постоянно избърсваше нечистата влага отчелото си. Всичко в това село бе скверно. Навсякъде имаше знаци, че тези люде бяха загърбили Новрон и се бяха прегърнали с неговия враг — отвратителните пера, символичните орнаменти по възглавниците, татуировките. Не шептяха, а крещяха почитта си към Уберлин. Траник не можеше да си представи по-голямо богохулство — а другите бяха слепи за греховете им. Отвореше ли му се тази възможност, щеше да опожари цялото село и да пръсне пепелта. Бе се опитал да се подготви за това преди да отплува на борда на „Изумрудената буря“, ала сега, заобиколен от отровата им, жадуваше да нанесе удар във възхвала на Новрон. Макар да не можеше да доближи факла до това скверно гнездо, имаше друго осквернение, което бе по силите му да поправи, и което тези поклонници на Уберлин дори щяха да му помогнат да стори.

Прахът на обердаза, с който последният бе запалил огъня, привлече вниманието му. Тенкинският шаман бе също и алхимик. Зулрон не беше като останалите езичници. Липсваше му тяхната илюзорна фасада, блясъкът на изкуствената красота. Единият му крак бе по-къс от другия, карайки шамана да накуцва осезаемо. Рамото му се издигаше към брадичката, а другото анемично се спускаше, водейки към изсъхнала ръка. Единствен той изразяваше видимо злината си, което го правеше по-достоен за доверие от останалите.

Наближавайки водопада, Зулрон ги поведе по тясна пътека към процеп в скалата. Въпросният процеп отвеждаше към пещера. Таванът й изобилстваше от пърхащи прилепи, а подът бе покрит с гуано.

— Това е моето хранилище и работилница — обясни Зулрон, отвеждайки ги по-навътре. — Тук е по-хладно, а дъжд и вятър не проникват.

— И любопитни очи — добави Траник, отгатвайки истинската причина. Дългогодишните занимания със скверни души го бяха научили да познава същинската природа на злото.

Зулрон поспря за миг, поглеждайки към него над здравото си рамо.

— Ти виждаш по-ясно от останалите си събратя.

— А ти говориш апелански по-чисто от твоите.

— Не съм годен за лов. Разчитам на знанието и научих много за твоя свят.

— Отвратително — Леви направи гримаса, подбирайки внимателно пътя си.

— Да — съгласи се обердазът. Той крачеше върху гуаното като по поляна с пролетна трева. — Ала тези прилепи са моите стражници, а изпражненията им — крепостен ров.

Скоро пещерата се разшири и подът се изчисти. В центъра имаше пещ, построена от внимателно струпани камъни. Обграждаха я десетки огромни глинени гърнета, вързопи покафенели листа и огромен куп зле натрупани дърва. По стените на пещерата бяха издълбани рафтове, приютили множество по-дребни керамични съдове, както и камъни, кристали и купи.

Зулрон загреба от едно гърне и хвърли шепа прах в пещта. Допря факлата си и огънят изгря. Моментално го подхрани с цепеници. След като напали и няколко лампи с масло, той се обърна към Леви.

— Дай.

Докторът постави раницата си на пода и извади куп окървавени парцали. Зулрон взе превръзките и внимателно ги огледа, дори приближавайки ги до носа си.

— Принадлежат на качулатия? Това неговата кръв ли е?

— Да.

— Как е бил ранен?

— Прострелях го с арбалет.

Зулрон не се изненада.

— Не искаше смъртта му? Или си лош ловец?

— Той помръдна.

Зулрон повдигна мрачна вежда.

— Значи е бърз?

— Да.

— Вижда в мрака?

— Да.

— И вие дойдохте с кораб, нали? Как се чувстваше той по водата?

— Зле — много бил болен първите четири дни.

— А ушите му изострени ли са?

— Не. Няма елфически черти. Затова искаме да тестваш кръвта. Нали имаш метод?

Обердазът кимна.

Траник изпита леко съжаление, че това създание е тъй недостойно за Новрон. Усещаше сходство в умовете им.

— Колко време ще ти е нужно?

Зулрон премяташе вкоравените превръзки из ръцете си.

— С това — дни. Твърде е старо. Ако имахме прясна кръв, щеше да стане бързо.

— Почти невъзможно е да се вземе кръв от него — изръмжа Леви.

— Ще започна теста с тези, но също така ще видя дали не мога да взема прясна. Скоро ще се нуждае от лечение.

— Лечение?

— Джунглата не търпи слабите или ранените. Или ще ме призове, или ще умре.

— Колко злато искаш? — попита Траник.

Зулрон поклати глава.

— Не ми трябва злато.

— Тогава каква отплата ще желаеш?

— Наградата ми няма да дойде от теб. Сам ще си я взема, но това не те касае.

* * *

Тенкините им предоставиха три колиби, в които Уесли разпредели екипажа си. Помещенията бяха изненадващо луксозни, разделени от плетени стени, които създаваха впечатлението за вътрешността на кошница. Красиви килими от дебели нишки покриваха пода. От гредите висяха кратуни, които осигуряваха повече от достатъчна светлина.

Успял да убеди Уесли да останат по-дълго в селото, Ейдриън наглеждаше Ройс, който изглеждаше по-зле с всеки изминал час. Кожата му изгаряше, по челото му капеше пот. Тресеше се дори под два слоя одеяла.

— Трябва да се оправиш, друже — каза му Ейдриън. — Мисли за Гуен. Или по-добре помисли какво ще ми направи тя, ако се върна без тебе.

Нямаше реакция. Ройс продължи да се тресе със затворени очи.

— Може ли да вляза? — попита тих глас. Ейдриън виждаше само очертанията на прага и за миг помисли, че това е Гуен. — Той се влошава, ала ти отказа да позволиш на Зулрон да го види.

— Вашият обердаза се навърта около човека, който едва не уби приятеля ми. Нямам намерение да позволя на Зулрон да го лекува.

— А на мен ще позволиш ли? Не съм толкова опитна, ала зная някои неща.

Ейдриън кимна и я покани с жест.

— Аз съм Фан Ирлану — каза тя, влизайки в колибата. Отвън на дъжда останаха още две жени, носещи покрити кошници.

— Аз съм Ейдриън Блекуотър, а това е приятелят ми Ройс.

Тя кимна, сетне коленичи до Ройс и постави ръка на челото му.

— Има треска.

Посочи към лампата и Ейдриън я свали, сетне й помогна да разтвори наметалото на Ройс и да отдръпне туниката му. Тя внимателно свали превръзките и се намръщи, изучавайки раната.

Поклати глава.

— Ширлум-кат — рече тя, леко натискайки кожата около раната, което накара Ройс да потръпне в съня си. — Виждаш ли? — тя прокара нокът по ръба на кървавата рана и изтегли гърчещ се паразит, голям колкото косъм. Извиваше се на върха на пръста й. — Те го ядат.

Фан Ирлану направи знак на двете жени да влязат. Те го сториха, поставяйки кошниците до нея. Заповяда им на тенкински да донесат още неща, с които Ейдриън не бе запознат, и двете отърчаха навън.

— Можеш ли да му помогнеш?

Жената кимна, вземайки каменен хаван, счуквайки парчета от нещо приличащо на кал, листа и ядки.

— Често се срещат тук с отворени рани. Оставени, ширлум-кат го изядат. Направя отрова за ширлум-кат.

Една от жените се върна с кратуна и пръстен съд, в който Ирлану размеси съдържанието на хавана с масло и го разби до получаването на гъста смес. Намаза раната на Ройс с нея, сетне го обърнаха по гръб и процедурата бе повторена и за изходната рана. Накрая постави по едно голямо листо с противна миризма върху двете разкъсвания и ги пристегна с чисти превръзки. Ройс се събуди съвсем за малко. Изтощен и объркан, скоро отново заспа.

Фан Ирлану отново го зави и кимна одобрително.

— Ще се оправи, смятам. Сваря напитки — още отрова за ширлум-кат и чай за сила. Да изпие и двете, като се събуди. И бързо се почувства добре.

Ейдриън й благодари. Тя излезе, а той се зачуди защо Ройс винаги привлича красиви жени, когато е на умиране.

* * *

Когато Ройс се събуди на другата сутрин, треската бе преминала. Имаше достатъчно сила да проклина. Според него отварата на Фан Ирлану имала по-лош вкус и от ферментирали кравешки фекалии, но чаят му харесал. На следващия ден вече седеше и се хранеше. На третия — сам отиваше до остриума, за да се нахрани.

Никой не се оплакваше от забавянето, защото дъждът продължаваше. Виждайки Ройс в остриума, Грейди намигна и попита Ейдриън дали е възможно болестта да повтори Ройс.

— Той е добре? — попита Фан Ирлану, отивайки при тях след края на вечерята. Движенията й бяха пленително елегантни, роклята й проблясваше като масло. Всички очи я следваха.

— Не, но се подобрява — отвърна Ейдриън. Пакостливата му усмивка породи объркано изражение на лицето й.

— Вероятно езикът ми…

— Много добре съм, благодаря — каза й Ройс. — Очевидно ти дължа живота си.

Тя поклати глава:

— Отплати ми се като станеш силен, но приятеля ти Ей-дри-он искам да помоля нещо. Жокдан, военноводец на селото, иска да говори с теб при сарапа.

— С мен? — попита Ейдриън, оглеждайки се да види къде седи мъжът с костените огърлици. — Проблем ли ще бъде Ройс да се присъедини? Искам да го държа под око.

— Разбира се, ако е в състояние.

Ейдриън помогна на Ройс да се изправи и двамата последваха Фан Ирлану навън, сподиряни от завистливи погледи. Слънцето още не бе залязло, ала като се има предвид малкото светлина, допускана от джунглата, особена разлика нямаше. Ейдриън знаеше, че „сарап“ означава място за срещи или за разговор. В този случай беше едно огромно удоро — въпросното дърво станало и кръстник на селото.

Дървото не впечатляваше с височината си, ала бе много широко. Множество зелени листа обгръщаха клоните му, въпреки че вътрешността му беше куха. Това място предлагаше защита от дъжда и бе достатъчно голямо да побере и четирима им. Малко, украсено огнище заемаше средата, проблясвайки с червени въглени. Настаниха се на луксозни възглавници от сатен и коприна. Вътрешността бе изографисана с различни оттенъци на охра и умбра, очевидно нанесени с пръсти. Рисунките изобразяваха хора и животни — изкривените образи на странни видения. Имаше също така мистериозни символи и спираловидни орнаменти. Осветена от нажежените въглени, вътрешността бе странно мистична, провокирала у Ейдриън усещане за нереалност.

Жокдан вече ги чакаше. Не бе се възползвал от услугите на момче с листо, така че голите му глава и гърди бяха лъснали от дъжда. Размениха си почтителни поклони.

— Чест за мен — поздрави ги Жокдан. — Речта моя е… не тъй добра. Аз воин, не говори с чужденци. Ти… — той поспря за момент, мислейки усилено. — Специален. Чест моя. Добре дошъл в Удоро, Галенти. Аз…

Той спря, замисли се отново, обърка се и заговори към Фан Ирлану.

— Военачалникът Жокдан съжалява, че езиковите му умения не са достатъчни да ви почете. Моли аз да говоря — каза им Фан Ирлану, сваляйки мократа си горна дреха. — Казва, че те е видял да се биеш на арената в Дрогбон. Не е забравил. Голяма чест е да имаме такава легенда тук. Не носиш венеца, значи не искаш да бъдеш разпознат, мисли той. Покани те тук, за да ти отдаде почит тайно.

Ейдриън погледна към Ройс, който запази мълчание, но слушаше внимателно.

— Благодаря ти — каза на Жокдан. — Прав е, не искам да бъда разпознат.

— Жокдан моли за разрешение да зададе въпрос на великия Галенти. Би желал да знае защо си си отишъл.

Ейдриън се замисли за миг и отговори:

— Беше време да подиря нови сражения.

Военачалникът на Удоро кимна, докато Фан Ирлану превеждаше думите.

В този миг нещо у нея привлече вниманието на Ройс, който бързо се приближи към нея. Тя не помръдна, макар че, като се има предвид заплашителния начин на приближаването му, повечето хора биха отстъпили.

— Откъде имаш този белег на рамото си? — попита Ройс, посочвайки към малка спираловидна татуировка.

— Това е ясновидският белег — обяви Зулрон, стряскайки всички с влизането си.

За разлика от останалите си съселяни носеше пълна роба. Ушита от бляскава тъкан, бе разтворена достатъчно, за да видят нехармоничното му тяло, покрито със странни татуировки. Тази, която се простираше по лицето му, приличаше на паякова мрежа.

— Фан Ирлану изживява виденията — обясни той, взирайки се в нея с възхищение. — Това е талант и дар, предоставен от Уберлин на благословените с горещата гхазелска кръв. Тя може да вижда в дълбините на сърцето и в бъдещето — поспря, за да прокара предпазливо пръсти по бузата й. — Вижда всичко, освен собствената си съдба.

— Виждам, че теб езиковата бариера не те притеснява — забеляза Ейдриън.

Зулрон се усмихна:

— Аз съм обердазът. Познавам движенията на звездите в Ба Ран и книгите на вашия свят. Всички мистерии се разкриват пред мен.

— Наистина ли си ясновидка? — Ройс се обърна към Фан Ирлану.

Тя кимна.

— Вдишвайки запалените туланови листа, аз…

— Направи му демонстрация — намеси се Зулрон, при което тя го изгледа остро. — Разчети неговото бъдеще — рече, сочейки към Ройс.

По лицето й премина объркване, ала тя кимна.

Жокдан постави ръка на рамото на Зулрон и го завъртя, ала говореше прекалено бързо, за да може Ейдриън да разбере. Двамата кратко поспориха, от което той можа да чуе само една дума от отговора на Зулрон: важен.

Когато Зулрон се обърна, очите му се насочиха към Ейдриън, когото той открито заизучава.

— Значи ти си легендарният Галенти — повдигна вежда. — Гледайки те, бих казал, че Жокдан се е объркал, но той никога не греши. И все пак не приличаш на Тигъра от Мандалин. Смятах, че ще си по-едър.

Рязко се обърна към Фан Ирлану.

— Листата, запали ги.

Тя отиде до един каменен съд, а Зулрон ги подкани да седнат край огъня.

Ейдриън придърпа Ройс настрана.

— Май ще е добре да вървим. Не мога да кажа, че ми допада особено поведението на господин шаман. Изглежда е намислил нещо. Фактът, че прекарваше време с Траник, също не говори добре за него.

Ройс погледна към Фан Ирлану.

— Не, искам да остана.

— Защо?

— Татуировката — Гуен има същата.

Ейдриън седна неохотно.

Фан Ирлану се върна с няколко сухи големи листа. Дори изсъхнали и ронливи, все още бяха яркочервени. Задържа ги над огъня, мърморейки нещо и надробявайки ги с пръсти. Моментално от падналите сред въглените парченца се разнесе гъст бял пушек. Не се издигаше, а се носеше лениво. Фан Ирлану оформяше дима с ръце, махайки, загребвайки, събирайки го в облак пред себе си. Сетне се наведе и вдиша бледата мъгла. Няколко пъти повтори процедурата, вдишвайки дълбоко.

С догарянето на последните листа, пушекът се разнесе. Очите на Фан Ирлану се затвориха, тя започна да се люлее на колене, напявайки тихо. След няколко минути протегна ръце.

— Докосни я — Зулрон напъти Ройс.

Ройс се поколеба. Погледна я по начина, по който Ейдриън го бе виждал да изучава сложна ключалка. Колкото по-богато бе потенциалното съкровище зад вратата, толкова по-силно бе напрежението в очите на Ройс, а в момента изглеждаше сякаш Фан Ирлану крие тайната към цяло състояние. Протегна пръсти. Докосвайки я, тя го хвана.

Настъпи пауза, сетне Фан Ирлану започна да стене и поклаща глава, отначало слабо, после все по-силно. Устата й се отвори и тя простена, както някой сънуващ кошмари се опитва да заговори, ала не е в състояние да оформи думи. Тя се изви, очите й бясно играещи изпод клепачите, гласът й сега по-гръмък, но все още изговарящ неразбираеми неща.

Лицето на Жокдан изразяваше силно притеснение, което накара Ейдриън да се зачуди, дали нещо не се е объркало. Ирлану продължи да се бори. Жокдан тръгна към нея, ала бърз поглед на Зулрон го задържа. Накрая жената изпищя и се строполи върху възглавниците.

— Остави я! — изкрещя Зулрон на тенкински.

Жокдан не му обърна внимание, притичвайки до нея. Фан Ирлану лежеше на земята в конвулсии. Тя проплака и сетне остана неподвижна.

Жокдан я сграбчи, шепнейки в ухото й. Повдигна главата й и постави ръка близо до устните, за да провери за дъх.

— Ти я уби! — изрева към Зулрон. Без да каже нищо повече, взе ясновидката в ръце и изтича в дъжда.

— Какво стана? — попита Ейдриън.

— Приятелят ти не е човек — обяви обердазът. Зулрон пристъпи към Ройс. — Защо си тук?

— Ние сме част от екипажа на „Изумрудената буря“, носим съобщение до Замъка на четирите вихъра — отвърна вместо него Ейдриън.

Зулрон не откъсваше очи от Ройс.

— В продължение на три хиляди години древните легенди предричат Деня на разплата, когато сянката от севера ще се спусне връз земите ни.

Дърнинг, Грейди, По и Булард влязоха.

— Какво става? — попита Дърнинг. — Чухме женски писък и видяхме едрият да я изнася.

— Имаше инцидент — обясни Ейдриън.

Дърнинг и Грейди моментално погледнаха към Ройс.

— Не знаем какво й се случи — продължи Ейдриън. — Тя правеше някаква духовна демонстрация — разчиташе бъдещето на Ройс или нещо от сорта — и тогава припадна.

— Припаднала? — рече Дърнинг.

— Вдишваше запалени листа от тулан. Може би партидата е била лоша.

Зулрон игнорира разговора им и продължи да се взира в Ройс.

— Гхазелската легенда, из уста на уста запазена от времето на Гхазел-Да-Ра, разказва за смърт и разруха, за мъст, за завръщането на Старите. Самият аз съм виждал знаците. Гледам звездите и зная. На север се носи тътен. Естрамнадон е активна, Авемпарта е отворена. Сега в селото ми има елф, такъв никога не е пристъпвал преди.

— Елф? — попита Дърнинг, объркан.

— Това уби Фан Ирлану — рече им Зулрон. — Или поне я побърка.

— Какво? — възкликна Ейдриън.

— Не е възможно да се използва визията за елф. Липсата на душа разкрива само безкрайност. За нея това е било като потапяне в бездънна бездна. Ако оцелее, никога няма да бъде същата.

— Ти си селският лечител. Не трябва ли да се опиташ да й помогнеш?

— Той я иска мъртва — заговори Ройс. Сетне, поглеждайки към Зулрон, додаде: — Ти знаеше.

— Какво е знаел? — попита Булард, напрегнат, но удивен. Грейди и Дърнинг също се приведоха напред.

— Знаеше, че съм елф, нали? Ала й каза — не, принуди я — да ми гледа — рече Ройс.

Навън се носеше глъчка, тичащи крака, гръмки гласове. Над разгорещените тенкински викове Ейдриън чу гласа на Уесли.

— Защо искаш смъртта й?

— Нищо не съм направил. Ти си този, който я уби. А убийството на някой от селото, още повече ясновидец, е непростимо престъпление. Наказанието е смърт.

Зулрон се усмихна, преди да пристъпи навън.

Останалите го последваха и се изправиха пред нарастваща тълпа.

— Ето го! — изкрещя Траник в мига, в който зърна Ройс. Посочи го и каза — Ето го елфът! Предупреждавах за него!

— Той уби нашата ясновидка Фан Ирлану — обяви Зулрон и повтори думите си на тенкински.

Буранду, Уесли и Уайът си пробиха път през тълпата.

— Истина ли е? — бързо запита Уесли с нервен глас.

— Кое? — поинтересува се Ройс.

— Елф ли си и дали си убил Фан Ирлану?

— Да, и не съм сигурен.

Тълпата се разрасна и сред многобройните тенкински викове Ейдриън долови думи като справедливост, мъст, убийте.

— Велики Мар! — тихо, но яростно заговори Уесли към Ройс. — Какво ти има? Би трябвало да те обеся само заради неприятностите, които причини.

Пое дъх. Тълпата се приближи. В небето проблесна светкавица, изтътна гръм.

— Какво искаш да кажеш с това, че не си сигурен? — продължи Уесли. Говореше бързо, бършейки дъжда от лицето си.

— Убиецът трябва да си плати за престъплението, Буранду — заяви Зулрон на тенкински. — Неговата липса на душа уби обичната ни Фан Ирлану. Законът налага справедливост!

— Къде е Жокдан? — попита Буранду.

— Отдава последна почит на покойната, която щеше да му бъде жена. Ако беше тук, щеше да се съгласи.

— Той лъже! Зулрон е виновен — произнесе Ейдриън на тенкински, с което привлече изненадани погледи.

— Какво казват? — обърна се към Ейдриън Уесли.

— Обердазът иска да бъдем убити, а Буранду му вярва.

— Доведете ги! — изкрещя Буранду.

Селските воини се впуснаха към тях. Ейдриън прецени дали да изтегли мечовете си и реши да не го прави. С поглед указа на Ройс да не се съпротивлява.

Бяха отведени до средата на селото, където Диладръм крещеше:

— Пуснете ме! Какво правите! — виждайки Уесли, попита: — Какво сте направили? Нали ви казах да не ги обиждате!

— Не сме — обясни Ейдриън. — Убихме обичната им ясновидка.

— Какво! — Диладръм изглеждаше, сякаш ще припадне.

— Всъщност е объркване, но съм убеден, че ще имаме възможност да обясним — вмъкна Уесли.

— Поне Траник ще умре заедно с нас — рече Ройс, достатъчно високо, та стражът да чуе.

— Смъртта на един мъченик е достойна цена да отърве света от такъв като теб.

Отново проблесна светкавица, разкрила бледните лица на екипажа.

Грейди бе блъснат на земята и посегна към меча си.

— Грейди, не! — каза Ейдриън.

— Точно така — извика Уесли. — Никой да не вади оръжие. Те ще ни избият.

— Ще го сторят така или иначе — отвърна Дърнинг.

По и Ейдриън изправиха Грейди на крака. Около тях воините оформиха стена, зад която се мяташе тълпа гневни лица и размахани юмруци. Подгизналата сбирщина ревеше и се блъскаше, думите им слели се в рев на омраза. Отново проблесна светкавица и един глас извика:

— Ти знаеше!

Моментално тълпата утихна и се раздели. Само шумът на дъждовните капки нарушаваше тишината, докато Фан Ирлану крачеше към тях. Край нея Жокдан носеше застрашително на вид копие, очите му бяха неумолими и пронизваха Зулрон.

— Буранду, вината не е на странника. Зулрон ме накара да го разчета. Знаеше, че у чужденеца има елфическа кръв. Ала съм още жива!

— Но… не… Как е възможно… — заекна Зулрон.

— Той не е Стар — рече Ирлану. — Той е каз! В него има човещина — опори, Зулрон, опори!

— Какво става? — Уесли попита Ейдриън. — Не е ли тя онази, която Ройс е убил? Какво казва тя?

— Изглежда малко разстроена — каза Грейди.

— Но не към Ройс — отбеляза По.

— А към кого тогава? — попита Грейди.

— Зулрон се опита да ме убие. От известно време виждах, че амбициите му са огромни. Съзирах предателство в сърцето му, ала не очаквах да отиде толкова далеч.

— Жокдан, какво ще кажеш? Истина ли е казаното от Фан Ирлану? — обърна се към своя военачалник Буранду.

Жокдан заби копието в гърдите на Зулрон.

Дългото острие премина изцяло през тялото на обердаза. Околните отстъпиха назад, всички се отдръпнаха. Жокдан продължи да натиска, прокарвайки и част от дръжката в раната, пристъпвайки напред, хващайки шамана за врата. Сграбчил го със силните си ръце, той се изплю в лицето на Зулрон. Светлината в очите на обердаза угасна и Жокдан изтегли копието си.

— Това май отговаря на въпроса ти — изтъкна По.

Буранду погледна към трупа, сетне към Жокдан. Кимна.

— Жокдан никога не греши. Доволен съм от безопасността ти, Фан Ирлану — рече й той. Сетне Старейшината се обърна към Уесли и останалите. — Простете безчестието на злия Зулрон. Не ни съдете по неговите дела. Вие също имате такива люде.

Уесли погледна към Траник и Ройс.

Буранду изкрещя към воините и те разпръснаха тълпата. Мнозина поспряха да целунат Фан Ирлану, която диреше опора у Жокдан. Усмихваше се измъчено, ала Ейдриън виждаше бледността на лицето й и затруднението, с което дишаше.

Старейшината размени няколко думи с Жокдан и Фан Ирлану. Сетне Жокдан отново пое на ръце ясновидката и я отнесе в една от по-малките колиби. Тялото на Зулрон бе извлечено, последвано от повечето тенкини.

— Това ли беше? — попита Грейди.

— Почакайте — рече Диладръм, докато облеченият в леопардова кожа се приближаваше. — Селото Удоро моли да простим объркването и умолява за честта да продължи да бъде наш домакин.

Останалите се спогледаха скептично.

— Искрени са.

Уесли въздъхна и кимна.

— Благодари им за любезността, но утре сутрин ще продължим пътя си.

— Любезност? — промърмори Дърнинг. — Едва не ни одраха живи. Трябва да се махаме, докато можем.

— Не виждам полза да се мотаем из джунглата през нощта — рече Уесли. — Тръгваме призори.

— Ами Мелбърн? — попита Траник.

— Вие, доктор Леви и матроси Блекуотър и Мелбърн ще дойдете с мен. Останалите да се оттеглят и да се наспят добре.

Млад тенкин притича до тях и заговори на Диладръм, гледайки към Ройс.

— Какво има? — попита Уесли.

— Фан Ирлану иска да види Ройс и Ейдриън.

Уесли им кимна, но добави:

— Този път се опитайте да не започвате война. Ще ми докладвате директно след… разчитам на честта ви, господа.

Преди Траник да успее да възрази, двамата кимнаха:

— Ай-ай, сър.

* * *

Фан Ирлану лежеше завита с тънка бяла кувертюра. Младо момиче мокреше челото й с кърпа, която навлажняваше в плитък съд. До нея стоеше Жокдан. Копието му, все още покрито с кръвта на Зулрон, беше облегнато до вратата.

— Тя наистина ли е добре? — попита Ейдриън.

— Нищо ми няма — отвърна Ирлану. — Шокът беше ужасен. Ще е нужно време.

— Съжалявам — рече Ройс.

— Зная — каза му тя. Лицето й бе съчувствено, почти тъжно. — Зная.

— Видя ли нещо?

— Ако, изпълнена с дима на тулан, докоснех ръката на Жокдан, бих могла да кажа какво е обядвал вчера и какво ще яде утре. Ако докоснех ръката на Галенти, бих могла да посоча жената, за която ще се ожени, и кой ще надживее другия. Бих могла да посоча точните обстоятелства на смъртта му. Тъй ясен е взорът ми, че мога да виждам живота в детайли, ала не и теб. Ти си мистерия, облак. Да гледам в теб, е все едно да гледам планинска верига през гъста мъгла — само върхове, които не могат да бъдат обединени в едно. Ти си каз — на вашия език — мир, нали? — смес от човешка и елфическа кръв. Това ти дава дълъг живот.

Тя поспря да събере сили, а челото на Жокдан се смръщи още повече.

— Погледнеш ли надолу по пътя, виждаш повечето неща — дърветата, камъните, листата. Ала с теб е като да се взираш в хоризонта, летейки високо във въздуха — много малко детайли. Взорът ми не може да обхване целия живот на един каз.

— Но си видяла нещо.

— Видях много неща. Твърде много — каза му тя. Очите й бяха успокояващи.

— Кажи ми — каза Ройс. — Моля те, познавам една жена. Тя много прилича на теб, но нещо я тормози. Не иска да говори за него. Смятам, че подобно на теб е видяла неща — неща, които я тревожат.

— Тя тенкин ли е?

— Не съм сигурен, ала носи същия белег като твоя.

Фан Ирлану кимна.

— Повиках те заради видяното от мен. Ще ти кажа каквото знам и сетне ще почивам. Спя дълго, Жокдан няма да позволи да ме притесняват. Убедена съм, че няма да те видя отново. Видях много, ала малко разбрах — твърде голямо разстояние, твърде много време. Повечето са смътни чувства, които е трудно да се опишат, ала усетеното от мен бе мощно.

Ройс кимна.

Тя поспря за момент да си събере мислите и заговори:

— Мрак те заобикаля, смъртта е навсякъде, дебне, лови те, ти се храниш с нея — кръвта причинява кръв — мракът те поглъща. В този мрак виждам две светлини пред теб. Едната ще угасне. Другата премигва, ала не трябва да угасне. Трябва да защитиш пламъка от бурята.

— Виждам тайна — тя… скрита е. Огромно съкровище е скрито. Мъж го крие, ала жена знае — само тя знае и се приготвя. Тя говори в гатанки, чийто смисъл ще бъде разкрит — засега истината е скрита. Ще си спомниш, когато настане времето. Пътят ти е постлан — в мрака.

Жокдан промърмори нещо на тенкински, ала Фан Ирлану поклати глава и продължи.

— Виждам голямо пътуване. Десет на път. Тази, която носи светлината, ще води. Пътят води дълбоко в земята и в отчаянието. Гласът на мъртъвците направлява стъпките ти. Крачиш обратно във времето. Трижди хилядолетната битка започва отново. Мраз сковава света, смърт сполита всички, пред теб има избор. Само на теб е предложен. Твоят избор ще наклони везните, ала не е ясно в чия полза. Трябва да избереш между мрак и светлина, изборът ти ще повлияе на мнозина — тя поспря, поклащайки бавно глава. — Като листа в гората, като тревите — твърде много. И се страхувам, че в края ще избереш мрака и ще загърбиш светлината.

— Каза тя. Кого имаше предвид? Гуен ли? — попита Ройс.

— Не зная имена. Бяха само чувства, откъслеци от сън.

— Каква е въпросната тайна?

— Не зная. Скрита е.

— Когато говореше за двете светлини, едната от които щяла да угасне, това нечия смърт ли означава?

Тя кимна.

— Така мисля… да, така го почувствах. Усетих загуба, тъй голяма, че все още я усещам — тя докосна ръката на Ройс, а по бузата й се търколи сълза. — Пътят ти е изпълнен с огромна мъка.

Ройс помълча за миг, сетне запита отново:

— Какво е онова голямо пътуване?

Тя поклати глава:

— Ще ми се да знаех повече. Животът ти — целият ти живот — е бил изпълнен с болка, още много има по пътя ти. Съжалявам, повече не мога да кажа.

— Сега тя почива — каза им Жокдан. Тонът му ясно говореше, че е време да тръгват.

Пред колибата завариха Уайът.

— Изчакваш ни — попита Ейдриън.

— Не исках погрешка да се наврете в погрешната колиба — смигна той.

— Останалите легнаха ли си?

Той кимна.

— Значи си елф — обърна се Уайът към Ройс. — Това обяснява много. Какво искаше дамата?

— Да ми каже за бъдещето.

— Добри новини?

— То едва не я уби. Какво мислиш, дали са добри?

Глава 17

Замъкът на четирите вихъра

Траник беше побеснял. Уесли отказа да предприеме каквото и да било срещу Ройс и стражът бе изтъкнал, че според имперския закон всички елфи подлежат на арест. Уесли бе признал това, ала бе добавил, че в сегашните обстоятелства не разполага нито с вериги, нито със затвор. Също така бе посочил, че сега не се намират на територията на Новата империя и че докато не се върнели обратно в земите й, той щял да преценява закона.

— Мой дълг е да изпълня мисията — рече Уесли на стража. — Един вързан човек само ще попречи на изпълнението й, още повече ранен и не показващ желание да избяга.

Ройс наблюдаваше всичко това леко развеселен. Траник не мирясваше и накрая Уесли се предаде, приближавайки се до Ройс.

— Ще ми дадеш ли думата си, че няма да се опитваш да избягаш от мен или страж Траник, преди мисията да е приключила?

— Имате думата ми, сър — отвърна Ройс. — Нищо не би ме накарало доброволно да се отделя от страж Траник.

— Ето — доволно рече Уесли.

— Той е елф! Каква стойност има думата на един елф! — Траник се извиси над Уесли, изражението на стражевото лице накарало капитана да отстъпи. — Като секретар по ериванските дела, мой дълг е да прочистя империята от гнусотата им. Настоявам моментално да ми предадеш елфа!

Уесли се поколеба. Мнозина крале отстъпваха пред предизвикателството на един страж, а Траник бе по-заплашителен от всички такива, които Ейдриън бе срещал досега. Лешоядовите му маниери и пронизващ поглед бяха поведе от стряскащи.

Ейдриън бе напрегнат. Знаеше, че стражът вече е мъртъв, ала би предпочел партньорът му да избере времето и мястото. Ако Уесли се съгласеше да му предаде Ройс, щеше да се разрази битка, в края на която само един от двамата щеше да е жив. Ейдриън остави пръстите си леко да докоснат петите на мечовете, отбелязвайки си позицията на Бърни.

Уесли издаде брадичка и устоя на погледа на Траник.

— Може да е елф, сър, но също така е и част от екипажа ми.

— Твоят екипаж? Та ти вече нямаш кораб. Ти си само едно хлапе, което си играе на капитан! — изрева ядосано стражът.

Уесли се вцепени.

— Ами вие на какво си играехте долу в трюма, сър? Това ли наричате изпълнение на дълга си?

Това свари Траник неподготвен.

— О, да, офицерите знаеха за нощните ви посещения на товара. Корабът беше малък, сър, и офицерските каюти се намираха точно отгоре. Чувахме ви всяка нощ да ги измъчвате и дори повече. Не съм голям почитател на елфите, но, в името на Марибор, съвестта поставя известни граници на тормоза! Не, сър, нямам намерение в скоро време да ви предам матрос Мелбърн. Дори и да вярвах, че ще се отнесете достойно към него, имам нужда от колкото се може повече ръце, а както и двамата знаем, вие не сте човек на честта.

— Колко жалко да видиш такъв обещаващ младеж да си захвърля живота — изсъска Траник. — Ще се погрижа да бъдеш екзекутиран.

— За целта трябва да се върнем в Аврин. Нека се надяваме и двамата да доживеем това.

* * *

С първите лъчи на зората екипажът на „Изумрудената буря“ напусна селото и още веднъж пое из дебрите на джунглата, отправяйки се на север от долината на Удоро по тесен, едва видим път. Дъждът бе наквасил добре земята, но поне беше спрял. На третия ден пътят им бе препречен от пропасти и скали. Вървяха из опасни места, където една невнимателна крачка можеше да запрати човек в дълбоки бездни. Пристъпваха по въжени мостове, протегнали се над бушуващи реки, следваха скалисти процепи надолу към мрачни долини. В дефилетата бе мрачно дори и по това време на деня. Дърветата се мержелееха като фантоми. Камъните приличаха на готвещи се за скок животни, а чепатите клони разкъсваха мъглата като чудовища.

Ройс се бе възстановил, макар поведението му да си оставаше същото. Бе в състояние да крачи сам през по-голямата част от деня, а благодарение на мехлема на Фан Ирлану, раните му вече не се нуждаеха от превръзки.

Откриха телата на четвъртия ден след престоя в селото. Трупове, облечени в дрехи като тези на Диладръм и винтусите, лежаха на пътеката. Над тях се виеха мухи, смрадта на мърша бе надвиснала над мястото. Бяха умрели преди известно време, много тела бяха лишени от крайници или можеха да се похвалят със следи от отхапване.

— Животни? — попита Уесли.

— Може би — Диладръм погледна на изток. — Но може би Пантерата не е в състояние да удържа зверовете си, както ни каза Буранду.

— Гхазел са направили това?

Диладръм поспря, за да огледа околната джунгла.

— Не е възможно да се каже, ала тези тела са на седмици, а джунглата не би ги оставила да гният. Животните не харесват Гхазел и ще отбягват миризмата им, дори и ако това означава пропускането на безплатен обяд.

— Това е Хингара — Диладръм посочи към трупа на смуглия дребосък с червена шапка. — Той е гид, също като мен. Пое към Замъка на четирите вихъра с група като нашата преди седмица. Беше добър човек. Познаваше джунглата добре, а както можете да видите, групата му е била голяма — към тридесет човека. Що за животно би нападнало такава огромна група? Глутница вълци? Лъвове? Не, те не биха нападнали толкова много хора. И що за животни биха могли да ги избият до крак, без да дадат и едничка жертва? Но Гхазел…

— Какво за тях? — попита Уесли.

— Те са като призраци. Хингара не би могъл да ги усети. Представете си същества с ловкостта на маймуни, ала със силата и жестокостта на тигри. Притежават зверски инстинкти и човешки разсъдък. В дъждовен ден могат да подушат човек от три левги разстояние. Този маршрут беше безопасен, ала се страхувам, че нещата са се променили.

— Но тук телата са само осемнадесет — отбеляза Уесли. — Ако е поел на път с тридесет души, къде са останалите?

Диладръм задържа погледа си върху офицера.

— Къде ли би могло да са?

Уесли сгърчи лице.

— Да не искаш да кажеш, че са били взети за храна?

— Това правят — Диладръм посочи към разкъсаните и осакатени тела. — Някои са изяли още на място, обзети от шемета на битката, но останалите предполагам са отнесли в леговището си, където са пирували с месо на шиш и топла кръв от черепите им.

— Няма как да знаеш това! — рече Уесли.

Диладръм поклати глава.

— Както казах, само предполагам. Никой не знае какво става в лагерите им — както никой елен не знае какво се случва в кралската трапезария.

— От думите ти излиза, че ни превъзхождат.

— И в джунглата действително е така. Тук те са ловците, а ние сме жертвите. Казах ти, че след селото пътят ще стане труден. Няма да палим огън, няма да готвим и няма да опъваме шатри. Единствената ни надежда да оцелеем, е да се промъкнем незабелязани.

— Не трябва ли да ги погребем? — попита Уесли.

— Недокоснатото от животните трябва да остане недокоснато и от нас. Така бихме оповестили присъствието си на цялата джунгла. Не е добре и да се влачим. Трябва да вървим с цялата си възможна бързина.

* * *

Сега пътуваха по нанадолнище, следвайки бързоструйна река, чието дефиле бе разсякло планините. Колкото повече се спускаха, толкова по-високо се издигаше растителността и по-мрачно ставаше. Спряха да лагеруват до брега, където реката се виеше край едри камънаци. Без огън и шатри всъщност не беше кой знае какъв лагер. Свиваха се на пясъка, посипал извивката на реката, ядейки студено осолено месо. Ройс седеше в крайчеца на лагера и наблюдаваше как Траник наблюдава него.

Бяха играли тази игра всяка нощ след напускането на селото. Ройс бе сигурен, че Бърни е напълнил главата на Траник с множество истории за войната му срещу Диаманта. Траник изглеждаше невъзмутим, ала Ройс бе убеден, че думите на Бърни са оказали ефект. Без Стаул, със съмнително лоялния Бърни, Траник бе значително отслабен. Конфронтацията му с Уесли издаваше нарастващото му отчаяние, а неуспехът му бе пореден провал. Балансът се бе променил — от ловуващ се превърна в плячка, а Ройс ставаше все по-силен с всеки изминал ден.

Ройс се наслаждаваше на играта. Харесваше му да гледа сенките под очите на Траник да нарастват, породени от намаляващия сън. Обожаваше начина, по който Траник се извърта и очите му бясно дирят Ройс при всяко прошумоляване на животно край пътеката. Крадецът никога не се съсредоточаваше върху умствени мъчения, ала в случая с Траник правеше изключение.

Бързата реакция на Ройс бе спасила живота му. Макар че щеше да умре от кръвозагуба, ако Ейдриън и останалите не го бяха намерили, или от треска, ако тенкинската жена не му бе помогнала, самата рана бе повърхностна. В продължение на няколко дни се бе преструвал на по-слаб. Болеше го, когато натискаше раната, все още изпитваше известни затруднения с движенията, но иначе отново бе същият като преди.

Ройс би продължил играта, ала ставаше твърде опасно. Неподчинението на Уесли бе променило нещата. Възможностите пред стража изчезваха. Опитът да извие ръцете на Уесли бе последният му гамбит. Докато Уесли стоеше начело, Уайът, Грейди, Дърнинг и По щяха да стоят на негова страна. Ройс знаеше, че Траник вижда в лицето на Уесли пешка, застанала на пътя му, която трябваше да бъде премахната. Време беше да се оправи със стража.

Ройс легна заедно с останалите, но си избра място в малък гъсталак. Само за малко полежа там, преди да напълни с листа одеялото си и да изчезне в джунглата.

Траник бе избрал да нощува близо до реката, което Ройс сметна за много мило от негова страна, тъй като възнамеряваше да хвърли тялото по силното течение. Заобиколи лагера, стигайки до мястото, където спяха Бърни и Леви, ала Траник го нямаше.

* * *

Тряс! Дънерът се разцепи.

Ройс се бе отместил в последния момент. Стрела стърчеше от мястото, където бе приклекнал само преди мигове.

Траник отчаяно се мъчеше да презареди арбалета си.

— Нима мислеше, че ще ме свариш в леглото? — рече той. — Наистина ли смяташе, че ще ме убиеш толкова лесно, елфче?

Опъна тетивата.

— Не трябва да се страхуваш от мен. Тук съм да ти помогна. Мой дълг е да помогна на всички ви. Ще прочистя мрака от сърцата ви. Ще ви облекча от тежестта на скверния ви живот. Вече не е нужно да бъдете обида за Марибор. Аз ще ви спася!

— А кой ще спаси теб? — отвърна Ройс.

Намираше се само на няколко фута от предното си място. Траник сведе очи за миг, за да постави нова стрела. Вдигна арбалета, но когато погледна, Ройс беше изчезнал.

— Какво искаш да кажеш? — попита Траник, надявайки се Ройс да издаде позицията си.

— Виждаш адски добре в тъмното, Траник — рече Ройс отдясно.

Стражът се обърна и стреля, ала болтът само прошумоля из храсталака.

— Е, не съвсем — отбеляза Ройс, появявайки се отново, ала този път доста по-близо. Траник моментално започна да подготвя арбалета за нов изстрел.

Оставаха му още две стрели.

— Също така успя да се промъкнеш из дърветата, без да те видя. И се промъкна зад мен. Това наистина е забележително. На колко си, Траник? Обзалагам се, че си доста по-стар, отколкото изглеждаш.

Стражът постави стрела и вдигна очи, но противникът му отново бе изчезнал.

— Накъде биеш, елфе? — попита Траник, държейки арбалета до бедрото си. Опирайки се на едно дърво, той се огледа.

— Двамата с теб си приличаме — рече зад гърба му Ройс.

Траник се извъртя. Видя движение из храстите и стреля. Изстрелът пропусна и той изруга. Отново заопъва тетивата.

— Заради това ли го правиш? — попита Ройс. — Затова ли измъчваш елфи? Тях ли пречистваш — или себе си?

— Млъкни! — ръката на Траник се подхлъзна и тетивата поряза пръстите му. Трепереше.

— Тъй като не можеш да убиеш елфа в себе си, измъчваш и убиваш всички, които намериш.

Беше по-близо.

— Казах да млъкнеш!

— Колко елфическа кръв е нужна, за да отмие греха, самият ти да си такъв?

Още по-близо.

— Проклет да си! — изпищя той, борейки се с арбалета, който отказваше да сътрудничи на треперещите пръсти.

Опъна тетивата назад, но в бързината тя не се закачи и се освободи. Затисна с крак клупа в предния край на оръжието и опъна. Сега пък заяде. Отчаяно натисна манивелата, която отказа да се завърти, сетне се счупи.

Ужасѐн, Траник спря дъха си. Замъчи се да опъне тетивата с голи ръце. Дърпаше с цялата си мощ, ала не му достигаха сили. Даваше на Мелбърн прекалено много време. Захвърли арбалета и изтегли кинжала си.

Чакаше. Слушаше. Завъртя се. Погледна.

Беше сам.

* * *

— Ставай — гласът на Ройс изтръгна Ейдриън от съня, докато приятелят му се движеше из лагера. Познаваше този тон и моментално скочи на крака.

— Какво има?

— Компания — рече Ройс. — Буди всички.

— Какво става? — замаян от съня попита Уесли. Екипажът бавно се разбуждаше.

— Тихо — прошепна Ройс. Приклекна с изтеглен кинжал, взирайки се в мрака.

— Гхазел? — попита Грейди.

— Нещо — отвърна Ройс. — Много неща.

Сега и останалите чуха — пропукване на клонки и шумолене на листа. Всички изтеглиха оръжията си.

— С гръб към реката! — извика Уесли.

Пред тях се появи светлина, сетне изгасна, появи се друга. Още две проблеснаха отдясно, а звукът от движение ставаше все по-силен. Доувин Траник се довлече обратно в лагера, предизвиквайки няколко любопитни погледа.

Вниманието на всички бе насочено към звуците, идващи откъм дърветата.

Сенчести фигури носеха факли из джунглата. Бавно излязоха от храсталаците. Двадесет се появиха от всички страни. Първоначално приличаха на някакви чудовищни зверове. Когато излязоха на просеката, Ейдриън видя, че са хора — набити, яки диваци с боядисани в бяло лица, костни брони, украсили главите си с пера. С лекота се движеха през гъсталака. В ръцете си носеха грубовати сопи, брадви и копия. Мълчаливо ги заобиколиха.

— Идваме с мир! — извика Диладръм на тенкински със слаб глас. — Тук сме да видим Ерандабон. Носим му съобщение.

Приближавайки се, мъжете започнаха да крещят и да вият, размахвайки оръжия. Някои се зъбеха, други се биеха по гърдите или удряха босите си крака в земята.

Диладръм повтори думите си.

Един от по-едрите мъже, носещ украсена брадва, пристъпи към него.

— Какво съобщение? — запита тенкинът с грубоват глас.

— Запечатано писмо — отвърна Диладръм. — Трябва да бъде дадено единствено на военачалника.

Мъжът ги изгледа внимателно. Ухили се и кимна.

— Следвай.

Макар това да бе най-доброто възможно развитие, Диладръм обърса чело с ръкав, докато обясняваше разговора на останалите.

Тенкинът даде заповеди. Факлите бяха угасени и останалите потънаха обратно в джунглата. Главатарят остана с пътниците, докато последните бързо раздигаха лагера. Сетне, правейки им знак да го последват, затича сред дърветата, главнята му посочваше пътя. Наложи толкова бързо темпо, че всички едва си поемаха дъх — а Булард едва не умря. Диладръм изкрещя напред за почивка или поне да вървят по-бавно. Отговори му единствено смях.

— Новите ни приятели не изгарят от съобразителност към един старец — изпъшка Булард между две хрипливи вдишвания.

— Достатъчно! — викна Уесли, вдигайки ръка. Екипажът на „Изумрудената буря“ не се нуждаеше от дълги убеждавания, за да спре. Тенкинът и факлата му продължиха напред, изчезвайки сред дърветата. — Ако той иска да търчи, нека го стори.

— Не го прави — вметна Ройс. — Угасил е факлата и се крие сред дърветата. Също така неколцина се намират от двете ни страни, както и зад нас.

Уесли се огледа и каза:

— Не виждам нищо.

Ройс се усмихна:

— Каква полза от елф в екипажа, ако не бъде използван?

Уесли повдигна вежда, погледна отново към дърветата, накрая се отказа. Извади тапата от меха си с вода, отпи и го подаде на останалите. Насочвайки вниманието си към историка, седящ приведен на земята, той попита:

— Как сте, господин Булард?

Булард повдигна зачервеното си лице. Потеше се обилно, косата прилепваше по темето му. Не каза нищо, устата му бе прекалено заета да поема въздух, но съумя да се усмихне и кимне.

— Добре — рече Уесли. — Да продължим, но този път ние ще определим темпото. Да не им позволяваме да ни изтощят.

— Ай — рече Дърнинг, обърсвайки уста. — Нищо чудно да ни въртят в кръг, докато паднем от изтощение, след това да се нахвърлят отгоре ни и да ни прережат гърлата.

— Може би това се е случило на онези, които видяхме. Възможно е да са го сторили тъкмо тия — изказа предположение Грейди.

— Отиваме някъде — отвърна Ройс. — Надушвам морето.

До този момент Ейдриън не бе обърнал внимание, но сега също можеше да усети солта във въздуха. Каквото бе взел за вятър сред дърветата, всъщност се оказа гласът на океана.

— Да продължим, господа — рече Уесли. Потегляйки, зърнаха факлата на тенкина отново да се появява пред тях. Уесли не затича подире й, поддържайки удобна скорост. Факлата се върна, след няколко опита да ги примами, се отказа. Факлоносецът тръгна с тяхното темпо.

Сега вървяха по стръмно нанадолнище. Пътят скоро премина в камениста пътечка, която разсичаше скала. С наближаването на зората видяха целта си. Каменна крепост се издигаше високо върху скалист нос, който се врязваше в океана и охраняваше естественото пристанище в подножието си. Замъкът на четирите вихъра изглеждаше древен, вятърът и дъждът безмилостно брулили камъните, докато не ги изравнили по цвят с мрачния гранит под тях. Замъкът бе построен от масивни блокове. Трудно бе за проумяване, че са били местени от хора. Демонстрирайки същата аскетичност като тенкините, бе лишен от украшения. Кораби изпълваха заливчето откъм подветрената страна. Бяха стотици, всичките със свити черни платна.

Когато наближиха огромните порти, гидът им спря.

— Оттук насетне не се разрешава да се носят оръжия.

Уесли се намръщи при превода на Диладръм, ала не протестира. Такъв беше обичаят дори в Аврин. Човек не можеше да очаква да влезе въоръжен в замъка на един лорд. Предадоха оръжията си. Ейдриън забеляза, че нито Ройс, нито Траник дадоха някакви.

Траник бе се държал странно, откакто се бе върнал в лагера. Не бе казал и дума, а очите му не се отделяха от Ройс.

Влязоха в крепостта, където дузина добре въоръжени стражници надничаха иззад бойниците, а мнозина други стояха край пътя им. Вътре цареше разруха. Каменни блокове бяха паднали и лежаха строшени на земята.

Вътрешността на замъка също не бе по-бодра. И тук вековната немара бе взела своето, свела нявга великата постройка до пещера. Корени и гъбички красяха коридорите, а по ъглите теченията ревниво бяха струпали сухи листа. Прах, мръсотия и паяжини закриваха древните стенописи, скулптури и резби.

По стените тенкините бяха опънали грубовати дълги знамена, изобразяващи бяла тенкинска брадва върху черен фон. Точно както в Удоро, множество щитове висяха от тавана, подобно на прилепи в пещера. Огромна камина заемаше едната стена на помещението, където димеше цял дънер. На пода имаше тигрова кожа, чиято глава се взираше със зеленикави очи и пожълтели зъби. В другия край на залата имаше каменен трон. Основата му се бе пропукала заради обвилите краката му увивни растения. Отгоре му бяха струпани множество животински кожи, върху които беше се разположил мъж с налудничав поглед.

Главата му представляваше буря от косми — бели и черни, хвръкнали във всички посоки. Дълбоки белези разсичаха лицето му. Гъсти вежди се надвесваха над експлозивните му очи, които бързо се стрелкаха наоколо, въртейки се в очните кухини като топчета за игра, опитващи се да се освободят от черепа. Беше гол до кръста, с изключение на жилетка от кокалчета. Дългите му пръсти разсеяно си играеха с голяма окървавена брадва, положена в скута му.

— Кой е това? — запита военачалникът на тенкински. — Кой влиза в залата на Ерандабон непоканен и необявен? Кой крачи из гората на Ерандабон като стадо? Кой се осмелява да посещава Ерандабон в неговото леговище, неговото свещено място?

Странна сбирка от хора го заобикаляха. Всички очи се бяха насочили към влезлите. Беззъби, татуирани мъже разливаха напитки, а жени със сплъстени коси се олюляваха напред-назад в такта на нечуващи се ритми. Една от тях бе легнала гола на копринена възглавница, с огромна змия, увита около тялото й, на която шепнеше нещо. До нея стар плешивец с жълти нокти, дълги колкото пръстите му, рисуваше странни фигури по пода. Залата бе потънала в дим от туланови листа, които димяха в голям мангал.

В най-тъмните сенки на помещението имаше и други. Ейдриън едва ги различаваше в гъстия пушек и проблясването на огъня. Те се бяха скупчили в мрака, издавайки отсечени звуци, като воя на цикадите. Познаваше добре този звук. Виждаше само смътни сенки, движещи се върху камъните. Мятаха се нервно, напрегнато, като глутница гладни кучета, движенията им твърде паникьосани и бързи, за да принадлежат на хора.

Диладръм избута Уесли напред. Той си пое дъх и каза:

— Аз съм кадет Уесли Белстрад, действащ капитан на каквото е останало от екипажа на „Изумрудената буря“ — кораб на Нейно Имперско Високопреосвещенство, потеглил от Акуеста. Нося съобщение за Вас, Ваша светлост.

Поклони се дълбоко. На Ейдриън му се струваше комично, момче от такова благородно семейство да се прекланя пред такъв като Ерандабон Гайл, комуто съвсем малко не достигаше, за да бъде изцяло луд.

— Лорд Ерандабон чакаше новини — мъжът на трона заговори на апелански. — Лорд Ерандабон броеше луните и звездите. Вълните се плискат, кораби идват, мракът нараства, а Ерандабон все чака. Седи и чака. Чака и седи. Голямата сянка расте на север. Боговете отново идат, носейки смърт и ужас за всички. Неумиращите ще стъпчат земята под нозете си, а Ерандабон го карат да чака. Къде е това съобщение? Говори! Говори!

Уесли пристъпи напред, изваждайки писмото от куртката си, ала спря, забелязвайки счупения печат. Докато се колебаеше, пернат боядисан гърчавел му грабна писмото, изръмжавайки му като куче:

— Не приближава се до велик Ерандабон с нечисти ръце!

Пернатият подаде съобщението на военачалника, който го огледа за миг, очите му бясно въртейки се напред-назад. По лицето му изгря отвратителна усмивка, сетне разкъса бележката и започна да яде парчетата. Не му отне много време, а докато ядеше, никой не продума. Преглъщайки последната хапка, той вдигна ръка и рече:

— Заключете ги.

Уесли изглеждаше вцепенен, когато тенкински пазачи го сграбчиха.

— Какво става? — запротестира той. — Ние сме представители на Авринската империя! Не мож…

Ерандабон се изсмя гръмко, докато пазачите го влачеха.

— Почакай! — разнесе се друг глас. — Бе уредено! — Траник пъргаво избегна воините и се приближи разгневен. — На мен и хората ми трябва да бъде предоставен безопасен път. Тук съм да взема гхазелски водач, който да ни преведе през Гранданз Ог!

Ерандабон се изправи на крака и вдигна брадвата си, карайки Траник да застине насред крачка.

— Оръжия донесе ли? Храна за Многото даде ли на Ерандабон? — викна военачалникът.

— Корабът потъна! — викна Траник в отговор. — И сделката не се отнасяше до оръжията или елфите!

Долитащите откъм мрака звуци се усилиха. Изглежда притесняваха дори тенкините. Плешивият спря да чертае фигурите си и потрепери. Жената със змията ахна.

Ерандабон не им обърна внимание, докато ломотеше в ярост.

— Не! Отнасяше се до отворените врати на Делгос! А доказателства за това? Какви доказателства има Ерандабон? Стоите затворени и ако Дръминдор не падне, вие ставате храна за Многото! Ерандабон реши тъй! Кой си ти да се противопоставяш на Ерандабон?

— Кой си ти да се противопоставяш на Ерандабон? — заскандира тълпата. Военачалникът махна с ръка и тракането отново се усили. Пазачите пристъпиха напред с копия.

* * *

— Вече знаем какво е правела империята със събираните елфи — промърмори Ройс, прокарвайки пръсти по рамката на вратата.

Тенкините ги бяха затворили в тъмници, намиращи се в основата на крепостта. Прозорци нямаше. Единствената светлина се процеждаше през малката решетка на вратата, край която премигваха факли в железни поставки.

Ейдриън и Ройс имаха късмет да попаднат в една килия с Уесли и Уайът, а останалите бяха затворени в други подобни килии. Звукът от разговорите им долиташе като неразбираем шепот.

— Отвратително — рече Уесли, стоварвайки се на пода и отпускайки глава в ръцете си. — Признавам, че никога не съм имал слабост към онези с елфическа кръв — отправи извинителен поглед към Ройс, — ала това е гнусно отвъд всякаква представа. Империята да одобри такъв подъл и безчестен акт е… е…

— Вече знаем и за какво е флотилията в залива — рече Ейдриън. — Възнамеряват да нападнат Делгос и изглежда им донесохме заповедта за атака.

— Но Дръминдор е непревземаема по море — рече Уесли. — Смятате ли, че този Ерандабон знае това? Всички тези кораби ще бъдат изпепелени в мига, в който влязат в обсег.

— Няма — каза Ройс. — Дръминдор е била саботирана. Когато изпуснат дима при следващото пълнолуние, крепостта ще експлодира, което вероятно ще унищожи и Тур Дел Фур. Сетне армадата може да плува необезпокоявана.

— Какво? — попита Уесли. — Няма как да знаеш това.

Ройс не каза нищо.

— Има — рече Ейдриън.

По лицето на Уесли се изписа разбиране.

— Печатът беше счупен. Прочел си писмото?

Ройс продължи да изследва вратата.

— Как ще експлодира? — попита Ейдриън.

— Комините са били блокирани.

— Не — Ейдриън поклати глава. — Само Грейвис знаеше как да направи това, а той е мъртъв.

— Мерик някак си е узнал. Прави същото, което и Грейвис бе опитал. Блокирал е изходите. Когато се опитат да отворят шахтите по пълнолуние, газът и стопената скала няма да има къде да идат. Цялата планина ще избухне. Това е имал предвид Мерик под накланяне на везните в полза на империята. Делгос подкрепя националистите, финансирани главно от Корнелиус ДеЛур. Елиминирайки Гаунт, те отсякоха главата на бунта. Сега ще му отсекат и краката. Разрушаването на Делгос ще означава, че Новата империя трябва да се разправи единствено с Меленгар.

— Но онези кораби в пристанището не бяха само тенкински. Повечето бяха гхазелски — изтъкна Ейдриън. — Гайл мисли, че ги използва като свои кучета, ала гоблините не могат да бъдат обуздани. Той не може да ги контролира. Империята поднася Делгос на Ба Ран Гхазел. Веднъж сдобили се с тази позиция, гоблините ще станат заплаха за Новата империя, много по-голяма от националистите.

— Съмнявам се, че на Мерик му пука — рече Ройс.

— Откраднал си писмото от мен и си го прочел? — попита Уесли. — И ни остави да го предадем на военачалника, знаейки, че то ще сложи началото на инвазия?

— Нима казвате, че не е трябвало? Това бяха заповедите ви, одобрени от двамата регенти.

— Но даването на Делгос в ръцете на този… този… побъркан… и на Гхазел… това е… това е…

— Това е вашият дълг, който трябва да изпълните в качеството си на офицер на Новата империя.

Уесли беше втрещен.

— Баща ми винаги казваше: „Рицарят изтегля меч по три причини: за да защити себе си, да защити слабите и да защити своя лорд.“ Ала винаги добавяше: „Никога не се защитавай срещу истината, никога не защитавай слабостта у другите и никога не защитавай безчестен лорд.“ Не виждам как някой би видял чест в това да даваш деца на гоблините за храна или да връчиш на тепсия цяло кралство на гхазелските орди.

— Защо го остави да връчи писмото? — попита Ейдриън.

— Прочетох го едва тази нощ, когато спряхме да починем. Това бе последният ми шанс да надзърна. Сметнах, че ако се покажем със съвсем празни ръце, щяхме да бъдем убити.

— Няма да бъда съучастник в това… това… зверство! Трябва да попречим Дръминдор да бъде разрушена — обяви Уесли.

— Нали осъзнавате, че това би било измяна? — попита го Ройс.

— Нареждайки всеки мъж, жена и дете в Тур Дел Фур да бъдат предадени в кръвожадните ръце на Ба Ран Гхазел, императрицата е извършила измяна към своите поданици. Аз съм този, който остава лоялен — лоялен на честта.

— Сигурно би ви утешило да узнаете, че е малко вероятно императрица Модина да е издала тази заповед — каза му Ейдриън. — Познаваме я — срещали сме се, преди тя да стане императрица. Никога не би направила нещо подобно. Бях в двореца в деня, преди да отплуваме за Акуеста. Не тя е начело. Регентите стоят зад това.

— Едно нещо е сигурно — ако попречим на Мериковия план, няма да е нужно да го търсим повече. Той сам ще ни намери — додаде Ройс.

— Аз съм виновен за всичко — въздъхна Уесли. — Първата ми задача и ето до какво доведе.

— Не се укорявайте. Справихте се добре — потупа го по рамото Ейдриън. — Ала дългът ви е вече изпълнен. Изпълнихте задачата, възложена ви от вашия лорд. Сега всичко зависи от вас.

— Страхувам се, че не разполагам с много алтернативи — каза Уесли, оглеждайки килията.

— Колко остава до пълнолунието? — попита Ейдриън.

— Около две седмици, предполагам — отговори му Ройс.

— Твърде много време ще ни отнеме да пътуваме по суша. За колко ще стигнем дотам по море, Уайът? — поинтересува се Ейдриън.

— Загърбили вятъра, пътуването ще ни отнеме много по-малко от идването. Седмица и половина, може би две.

— Значи все още имаме време — рече Ейдриън.

— Време за какво? — попита Уесли. — Затворени сме в тъмницата на един побъркан, на края на света. Само да оцелеем ще бъде истинско постижение.

— Твърде сте песимистичен за един младеж — рече му Ройс.

Уесли се изсмя:

— Добре, матрос Мелбърн, как предлагаш да се промъкнем до пристанището, да отвлечем пълен с гоблини кораб и да отплаваме край армадата, когато дори не можем да излезем от тази килия?

Ройс леко побутна вратата и тя се отвори.

— Отключих, докато се оплаквахте — каза той.

Лицето на Уесли изразяваше удивлението му.

— Ти не си просто моряк, нали?

— Чакайте тук — рече Ройс, измъквайки се.

Нямаше го няколко минути. Не чуха нито звук. Когато се върна, следваха го По, Дърнинг, Грейди, Диладръм и винтусите. По кинжала на Ройс имаше кръв, в ръце държеше връзка ключове.

— Ами останалите? — попита Уесли.

— Не се притеснявайте, няма да ги забравя — рече с дяволита усмивка Ройс. Тръгна и останалите го последваха. Пазач лежеше мъртъв сред локва кръв, а крадецът вече се намираше при вратата на последната килия.

— Не ни трябва спасяване — долетя гласът на Дефо иззад вратата. — И аз самият можех да отворя, ако исках да изляза.

— Не съм тук, за да спасявам теб — каза Ройс, отключвайки.

Бърни отстъпи и изтегли кинжала си.

— Не се меси, Бърни — каза му Ройс. — Досега си изпълнявал задача. Това разбирам. Но застанеш ли между Траник и мен, нещата стават лични.

— Матрос Мелбърн! — сопна се Уесли. — Не мога да ти позволя да убиеш мистър Траник.

Ройс не му обърна внимание и Уесли се обърна към Уайът, който сви рамене в отговор.

— Той изгори цял кораб с елфи и е отговорен за изчезването на дъщеря ми. Нека умре.

Доктор Леви отстъпи настрана, оставяйки Траник с опрян в стената гръб, стиснал кинжала си. По стойката и начина, по който държеше оръжието, Ейдриън виждаше, че стражът не бе ножар. Траник се потеше, очите му бяха напрегнати.

— Мога ли да зная защо ще убивате Траник? — внезапно попита Булард, заставайки между двамата. — Онези от вас, които възнамеряват да избягат, биха оползотворили по-добре времето си в други дейности, които не включват накълцването на човек в килията му.

— Ще отнеме само секунда — увери го Ройс.

— Възможно, възможно, ала аз те моля да не го правиш. Не казвам, че не заслужава смърт, ала кой си ти, че да му я дадеш? Траник ще умре, и то доста скоро, предполагам, като се има предвид накъде сме се запътили. Ала мисията ни е жизненоважна не само за империята, но и за цялото човечество. Ще имаме нужда от него за успешното й завършване.

— Млъкни, дърт глупак! — изръмжа стражът.

Това привлече вниманието на Ройс, макар да не откъсваше очи от Траник.

— Каква мисия?

— Да открием много древна и изключително важна реликва, наречена Рога на Гилиндора, която ще е нужна твърде скоро, уви.

— Рогът? — повтори Ейдриън.

— Да. Предвид сегашните обстоятелства не смятам за разумно да изнасям уроци по история, ала е достатъчно да кажа, че е в интерес на всички ни Траник да остане жив — засега.

— Съжалявам — отвърна Ройс, — ала ще трябва да се оправяте без…

Вратата към отсека на килиите се отвори и двама войници с метални брони пристъпиха вътре. Виждайки мъртвия пазач, побягнаха обратно.

Ройс се втурна подире им. Бърни бързо затвори вратата на килията.

— Вървете! — подкани ги Булард.

Те изтичаха нагоре по стълбите. Докато стигнат върха, коридорът ехтеше от гръмки гласове.

— Измъкнаха се — изръмжа Ройс.

— Досетихме се от виковете — рече Ейдриън.

Намираха се на кръстопът. Еднакви коридори се простираха и в четирите посоки. Закрепени в стенни гнезда пламъци проблясваха на дълги интервали, оставяйки дълги сенчести отрязъци.

Ройс погледна назад към килиите и тихичко изруга.

— Пада ми се, задето се поколебах.

— Някаква представа накъде да тръгнем? — попита Уайът.

— Насам — каза Ройс.

Поведе ги с бърза крачка, сетне внезапно спря и им направи знак да се скрият в една стая. Миг по-късно притича отряд войници. Уесли понечи да тръгне, но Ройс го задържа. Минаха още двамина.

— Сега вече тръгваме — каза им той. — Но стойте зад мен.

Ройс продължи да крачи из множеството виещи се коридори, спирайки от време на време. Изкачиха се още два етажа и избегнаха друга група войници. Ейдриън видя изумлението от уменията на Ройс, изписано по лицата на останалите. Изглеждаше сякаш може да вижда през стените или знае разположението на всеки пазач. За Ейдриън това не беше нищо ново, но дори и той бе впечатлен от напредъка им, като се има предвид, че Ройс вървеше начело на цяло шествие.

Неочаквано се отвори врата и неколцина тенкини буквално се сблъскаха с Диладръм и един винтус. Ужасени, двамата затичаха по един коридор. Смаяните тенкини не бяха воини и бяха не по-малко изплашени от Диладръм, затваряйки се обратно в стаята. Ройс викна на Диладръм да спре, но нямаше ефект.

— По дяволите! — изруга първият, впускайки се подир Диладръм. Останалите се мъчеха да не изостават, търчейки слепешката след него. Завивайки, Ейдриън едва не помете Ройс, чийто път бе запречен от двама тенкини. Труповете на Диладръм и винтуса лежаха сред локва кръв. Малка армия отряза пътя им за отстъпление.

— Кои сте вие да се противопоставяте на Ерандабон? — заскандираха воините.

— Назад! — заповяда Ейдриън, избутвайки Уесли и останалите в ниша, която предоставяше поне малко закрила. Откачи една факла от стената и двамата с Ройс заеха защитна позиция.

Тенкините се впуснаха в атака, крещейки.

Ройс привидно избегна нападението, ала най-първият воин падна мъртъв. Ейдриън заби факлата в лицето на втория тенкин. Използвайки краката си, Ройс подхвърли меча на мъртвия към Ейдриън, който го улови тъкмо навреме, за да обезглави следващия.

Двама воини се впуснаха към Ройс, който просто се оказа на различно място от очакваното. Движенията му се сляха — и още двама се строполиха. Ейдриън пристъпи напред, докато Ройс сритваше оръжията на избитите към Уайът, Дърнинг и Уесли. Сега Ейдриън стоеше в центъра.

Трима нападнаха. Трима се свлякоха мъртви.

Останалите се отдръпнаха, смаяни. Ейдриън се въоръжи с още един меч.

Пляс! Пляс! Пляс!

Военачалникът вървеше към тях, ръкопляскайки ухилен.

— Това си ти, Галенти. Тъй хубаво е отново да си сред нас!

Глава 18

Котлето супа

Амилия се цупеше в кухнята, положила глава в ръцете си, опряла лакти върху масата на пекаря. Тук бе започнало всичко, когато бившата секретарка на Модина я бе завела в кухнята, за да я учи на обноски. Помнейки ужаса на тези отдавнашни дни, слисана тя осъзна, че онези времена бяха по-добри.

Сега в стаята на Модина се криеше вещица, която й наливаше глупости в главата. Тя беше чужденец, принцесата на вражеско кралство, а прекарваше с нея повече време, отколкото Амилия. Можеше да манипулира Модина по множество начини. Амилия се бе опитала да говори с императрицата, ала последната оставаше непоклатима в намерението си да помага на вещицата да намери Дигън Гаунт.

Амилия предпочиташе старите дни, когато Модина оставяше всичко на нея. Седейки, тя се чудеше какво да прави. Искаше да отиде при Салдур и да издаде вещицата, ала това щеше да навреди на Модина. Императрицата можеше никога да не се възстанови от подобно предателство, особено от Амилия, на която се доверяваше безрезервно. Загубата със сигурност щеше да прекърши крехкия й дух. Амилия съзираше чакащо бедствие в края на всеки път, който избереше. Чувстваше се като затворена в теглена от пощурели коне карета, лишена от възможността да достигне юздите.

— Какво ще кажеш да ти спретна малко супа? — попита я Ибис Тинли. Едрият мъж с оцапотена престилка разбъркваше огромна димяща тенджера, в която хвърли парчета целина.

— Прекалено ми е лошо, за да ям — отвърна тя.

— Не може да е толкова зле, или…?

— Нямаш си представа. Неконтролируема е. Страхувам се да я оставям сама. При всяко излизане от стаята й умирам от страх, че нещо ужасно може да се случи.

Беше късно и те бяха единствените в кухнята. Дълги сенки, хвърлени от пламъците на огнището, лазеха по стените. Кухнята бе топла и приятна, като се изключи неприятната миризма, носеща се от бълбукащата яхния на Ибис.

— Надали е чак толкова сериозно. Хайде де, не искаш ли малко супа? Правя отлична зеленчукова супа с ечемик, колкото и да е нескромно.

— Знаеш, че обожавам храната ти. Просто стомахът ми е се е свил на топка. Онзи ден в огледалото зърнах бял косъм.

— Я моля ти се, та ти си още момиче — изсмя се Ибис, сетне се сепна. — Предполагам не трябва да ти говоря така, тъй като си вече благородна и така нататък. Трябва да река „Да, Ваше Благородие“, или „Нищо подобно, Ваше Благородие! Ако ми позволите да говоря открито във ваше присъствие, осмелявам се да не се съглася с вас, защото вие сте прекрасна като котле!“ Това би бил по-подходящ отговор.

Амилия се усмихна.

— Никога не съм разбирала този ти израз.

Ибис се направи на обиден.

— Аз съм готвач. Обичам котлетата — изкикоти се. — Хапни малко супа. Нещо топло дали пък няма да ти поотпусне стомаха?

Тя хвърли поглед към тенджерата, която той разбъркваше, и сгърчи лице.

— Не мисля.

— О, не, не от това! Велики Марибор, не! Ще ти спретна нещо хубаво.

Амилия изглеждаше облекчена.

— Какво готвиш? Мирише на развалени яйца.

— Супа, ама и за животни не става. Направена е от най-гадните остатъци. Миризмата идва от гадния жълт прах, дето трябва да използвам. Опитвам се да го прикрия, колкото мога. Хвърлям малко целина и подправки, колкото да не ме гризе съвестта.

— За кого е?

— Нямам си представа, но след малко двама ще дойдат да я вземат. Честно да река… страх ме е да питам кой ще я яде.

Той поспря.

— Какво има, Амилия?

Тя се взираше в тенджерата, отчасти отворила уста. Някакъв шум по стълбите привлече вниманието й. Двама мъже влязоха в кухнята. Познаваше ги. Те бяха пазачи, по принцип охраняващи източното крило на четвъртия етаж — административният коридор, където тя и Салдур работеха. Те също я познаха и й се поклониха. Амилия благосклонно им кимна. Погледите им показаха, че това им се стори странно, но го оцениха. Сетне се обърнаха към Ибис.

— Готово?

— Секунда, секунда — промърмори той. — Подранихте.

— Дежурим от зори — оплака се единият. — Това е последната ни задача. Честно, не зная защо си играеш толкова, Тинли.

— Това ми е работата, искам да я свърша качествено.

— Довери ми се, никой няма да се оплаче. Никого не го е грижа.

— Мен ме е — отвърна Ибис. Гласът му бе достатъчно остър, за да сложи край на темата.

Стражникът сви рамене и зачака.

— За кого е супата? — попита Амилия.

Войникът се поколеба.

— Не бива да говорим за това, милейди.

Другият го сръга грубовато.

— Тя е проклетата секретарка на императрицата.

Първият се изчерви.

— Простете, милейди. Просто регент Салдур може да е доста страшничък на моменти.

В главата си Амилия се съгласи с него, ала външно остана невъзмутима.

Приятелят му се плесна по челото и подбели очи.

— Брей! Ама ти си бил голям глупак, Джеймс. Простете му, милейди.

— Какво? — Джеймс изглеждаше объркан. — Какво съм казал?

— Току-що обиди регента и показа, че не уважаваш Нейно Благородие.

Лицето на Джеймс пребледня.

— Как се казваш? — обърна се тя към другия пазач.

— Хигълс, милейди — той преглътна и отново се поклони.

— Тогава защо ти не отговориш на въпроса ми?

— Носим супата в северната кула. Знаете, онази между кладенеца и конюшните.

— Колцина затворници са там?

Двамата се спогледаха.

— Никакви няма, милейди.

— Тогава за кого е супата?

Той сви рамене.

— Просто я оставяме на серетския рицар.

— Готово — обяви Ибис.

— Това ли е всичко, милейди? — попита Хигълс.

Тя кимна и двамата изчезнаха към градината, понесли котлето.

— Сега да спретнем нещичко и за теб — рече Ибис, обърсвайки ръце в престилката си.

— Моля? — попита Амилия, все още замислена за двамата пазачи. — Не, благодаря ти, Ибис — рече тя, изправяйки се. — Струва ми се, че има нещо да свърша.

* * *

Амилия болезнено усещаше липсата на наметало, докато крачеше из вътрешния двор. Дружелюбната есен с пъстри листа и ярки небеса се бе променила в сивия мраз на приближаващата зима. Полумесец надничаше иззад облаците, гледайки как Амилия пристъпва в зеленчуковата градина, понастоящем сведена до кафява гробница. Внимателно приближи кокошарника, внимавайки да не разбуди птиците. Нямаше нищо лошо в това да е навън, никакви правила не забраняваха разхождането из двора, ала в момента се чувстваше като престъпница.

Приклекна в бараката за дърва, тъкмо навреме, за да се скрие от връщащите се Джеймс и Хигълс. След няколко минути Амилия се измъкна, заобиколи кладенеца, влезе в северната кула — затворническата кула, както вече я наричаше.

Точно както бе казано, серетски рицар стоеше на пост. Бе облечен в черна броня с червения символ на строшена корона на гърдите, закрилият лицето му шлем бе украсен с червено перо. Изглежда не й обръщаше внимание, което бе странно, като се има предвид как всички пазачи вече се покланяха на Амилия. Серетът не каза нищо, когато тя пристъпи край него и пое по стълбите. Бе шокирана, че той не я спря.

Тя се заизкачва, периодично подминавайки килии. Никоя от вратите не бе заключена и тя надникна в някои от стаичките. По земята се въргаляше стара, изгнила слама. Тънки прозорчета допускаха едва няколко лунни лъча да влязат. Към стените и пода бяха прикрепени тежки вериги. В някои от килиите имаше табуретка и кофа, но повечето бяха празни. Амилия се чувстваше неприятно в тях — не само заради студа, а защото се страхуваше, че тя самата може един ден да се озове на подобно място.

Джеймс и Хигълс бяха прави. Кулата бе празна.

Тя слезе по стълбите обратно при серета.

— Извинявай, какво точно охраняваш? Тук няма никого.

Той не отговори.

— Къде отиде супата?

Серетът отново остана безмълвен. Тъй като не можеше да види очите му през забралото, мислейки, че е заспал прав, тя пристъпи към него. Рицарят се раздвижи, като змия сграбчи меча си и го изтегли отчасти със съскащ звук, отекнал заплашително в каменната кула.

Амилия се оттегли.

* * *

— Ще й кажеш ли? — попита Нимбус.

Двамата се намираха в кабинета на Амилия, привършвайки последния от списъците с покани, върху които да започнат да работят писарите. Навсякъде се въргаляха пергаменти. На стената бе окачена схема на залата, надупчена от многобройните промени на гостите.

— Не, няма да добавя към арсенала лудости на онази вещица мистериозното изчезване на котле супа! Месеци работих, за да излекувам Модина. Няма да позволя да бъде поразена отново.

— Ами ако…

— Остави, Нимбус — Амилия се зарови из свитъците си. — Изобщо не трябваше да ти казвам. Отидох. Огледах. Нищо не видях. Не мога да повярвам, че дори това направих. Марибор да ми е на помощ. Вещицата накара и мен да преследвам фантомите й из мрака. Какво се хилиш?

— Нищо — рече Нимбус. — Просто си ви представих да се промъквате из градината.

— О, престани!

— Какво да престане? — попита Салдур, влизайки неоповестен.

Регентът пристъпи в кабинета й с подкупваща усмивка.

— Нищо, Ваша милост. Нимбус просто се шегуваше.

— Нимбус? Нимбус? — повтори Салдур, докато оглеждаше мъжа, мъчейки се да си припомни нещо.

— Той е моят асистент, ментор на Модина, бежанец от Вернес — обясни Амилия.

Салдур изглеждаше отегчен.

— Не съм идиот, Амилия. Зная кой е Нимбус. Мислех си за името. Думата е от староимперски. Нимбус, освен ако не греша, означава „мъгла“ или „облак“, нали?

Погледна към другия за потвърждение, но асистентът само сви рамене.

— Както и да е — рече Салдур, обръщайки се към Амилия. — Исках да зная как протича подготовката на сватбата. Остават само няколко месеца.

— Тъкмо изпращах поканите на писарите. Подредих ги по разстояние, така че най-далечните куриери ще поемат още в края на идната седмица.

— Отлично, а роклята?

— Кройката най-сетне е готова. Само чакаме материалът да пристигне от Колнора.

— А как е Модина?

— Отлично, отлично — излъга тя, усмихвайки се колкото се може по-убедително.

— Значи е понесла добре новините за предстоящото брачно блаженство?

— Модина приема всички новини по идентичен начин.

Салдур кимна доволен.

— Да, истина, истина…

Изглеждаше тъй мил и любезен, истински възрастен дядо. Лесно можеше да бъде подведена, ако лично не бе видяла вулкана, кипящ зад любезната обвивка. Той я извлече отново в реалността с въпроса:

— Какво си правила в северната кула снощи, мила?

Тя си прехапа езика тъкмо навреме, за да не отговори напълно откровено.

— Попаднах на двама пазачи, които носеха супа там посред нощ, което ми се стори странно, понеже…

— Понеже? — настоя Салдур.

— Понеже тази кула е празна. Е, като се изключи един серет, който изглежда пази празнотата. Знаете ли защо стои там? — попита тя, доволна от начина на отбиване на атаката, който същевременно подсилваше невинността й. Помисли дали да не изпърха с клепки, но реши да не преиграва. Все още не я бяха напуснали спомените как Салдур заповядва на пазача да я махне от очите му. Не знаеше какво бе означавала заповедта, но помнеше съжалението в очите на приближаващия се към нея войник.

— Естествено, че зная. Аз съм регент — зная всичко, което става.

— Въпросът е… супата беше прекалено много само за един рицар. И беше изчезнала с все тенджерата само за минути. Но след като знаете, предполагам това няма значение.

Салдур мълчаливо я изучаваше за миг. Изражението му бе изгубило познатото си снизхождение. Забеляза лек намек за уважение, оформящ се под свъсеното му чело.

— Разбирам — най-сетне отвърна той. Погледна през рамо към Нимбус, който се усмихваше, невинен като кученце. За свое раздразнение Амилия забеляза, че той пърхаше с мигли. Салдур не показа да е забелязал дивотиите му, сетне й напомни да постави един до друг херцогът и херцогинята Рочел до принца на Олбърн и излезе.

— Това беше зловещо — отбеляза Нимбус. — Надничаш в кулата и на сутринта Салдур вече знае?

Амилия обхождаше кабинета си, чиято големина й позволяваше само няколко крачки, ала беше по-добре от това да стои на едно място. Нимбус беше прав. В онази кула ставаше нещо странно, нещо, над което самият Салдур бдеше. Мъчеше се да измисли алтернативи, ала умът й непрестанно се връщаше към едно име — Дигън Гаунт.

Глава 19

Галенти

Коридорът край голямата зала на Замъка на четирите вихъра бе мъртвешки тих, дордето малката групица се свиваше в нишата. Всички от екипажа на „Изумрудената буря“ сега държаха мечове от убитите тенкини, изработени от авринска стомана. Воини заеха стратегически позиции, въоръжени с имперски арбалети, а останалите тенкини се оттеглиха, за да им дадат възможност за стрелба. Струпаната група на Ейдриън представляваше лесна цел.

Ерандабон пристъпи напред, но без да застава на пътя на стрелите.

— Ерандабон не те позна веднага, Галенти! Много години минаха, ала ти не си изгубил уменията си — рече той, поглеждайки към телата на убитите воини. — Защо пътуваш с такива създания, Галенти? Защо се унижаваш? Все едно Ерандабон да пълзи из гората със змиите или да се валя с прасетата. Защо правиш това? Защо?

— Дойдох да те видя, Гайл — отвърна Ейдриън. Хората ахнаха.

— Ха-ха! — изрева военачалникът. — Използваш калианското ми име — престъпление, носещо смърт, ала аз ти прощавам, Галенти! Че ти не си като тях — той размаха неопределено ръка. Ти си в космоса с Ерандабон. Ти си звезда, сияеща почти тъй ярко, колкото и Ерандабон. Ти си брат и аз не ще те убия. Ела и пирувай с мен.

— А приятелите ми?

Лицето на Ерандабон се вкисели.

— Те нямат място на трапезата на Ерандабон. Те са кучета.

— Няма да ям с теб, ако с тях се отнасят зле.

Очите на Ерандабон закръжиха в произволни окръжности, сетне спряха.

— Ерандабон ще ги заключи отново — този път безопасно — за тяхно добро. Тогава ще ядеш с Ерандабон?

— Да.

Той плесна с ръце и войниците колебливо пристъпиха напред.

Ейдриън кимна. Ройс и останалите положиха оръжие.

* * *

Балконът се издигаше над залива при главозамайваща височина. Лунната светлина обливаше огромната флота тенкински и гхазелски кораби, пуснали котва. Обсипани със светлинки, съдовете се поклащаха леко в такт с вълните. Нежният бриз донасяше далечните викове, смекчил ги до шепот. Подобно на останалата част от замъка, балконът бе реликва от някогашните времена. Нявга може би красив, каменният парапет бе посивял през вековете, свеждайки се до бледа сянка на някогашната си слава. Гъсти лиани го покриваха с множество бели цветове — подобно покривка, прикрила изкорубена маса. Под нозете им някога удивителната мозайка сега лежеше натрошена на парчета. Няколко фенера обграждаха балкона, но изглежда служеха по-скоро за украса, отколкото за осветление. Каменна маса бе отрупана с изобилие от дивеч, плодове и напитки.

— Сядай! Сядай и яж! — каза Ерандабон на Ейдриън, дордето неколцина тенкински жени и момчета се разтичаха да им угодят. Като се изключат слугите, двамата бяха сами. Ерандабон откъсна кълка от огромна печена птица и посочи с нея към залива:

— Красива гледка, нали, Галенти? Петстотин кораба, петдесет хиляди глави — и всичко това командва Ерандабон.

— В цял Калис няма петдесет хиляди тенкини — отвърна Ейдриън. Гледаше със съмнение към трапезата, чудейки се дали измежду блюдата няма елфическо. Взе си малко плод.

— Не — рече пълководецът със съжаление. — Ерандабон трябва да се справя с Гхазел. Като мравки бликат от островите си. Ерандабон може да им се довери толкова, колкото би могъл на тигър, дори и ако Ерандабон го е отгледал от малък. Те са диви зверове, ала Ерандабон се нуждае от тях, за да постигне целта си.

— А тя е?

— Дръминдор — рече просто той, последвал думата с глътка вино, по-голямата част от което потече по брадичката му. — Ерандабон се нуждае от завет за бурята, Галенти, здраво място, безопасно място. Много луни мравките се бият за Дръминдор. Те знаят, че тя може да устои на идващите ветрове. Времето изтича, пясъкът се рони между стъклата, те са отчаяни да напуснат островите си. Ерандабон обещава, че може да им помогне да я завладеят. Би могъл да има петдесет хиляди, вероятно и сто хиляди мравки, Галенти. Островите гъмжат от тях, но Ерандабон трябва да се оправя с тези. Прекалено многото мравки развалят пикника, а, Галенти?

Прислужник допълни чашата с вино, която Ейдриън не бе докоснал.

— Какво знаеш за Мерик Мариус? — попита Ейдриън.

Ерандабон се изплю.

— Мръсотия. Прасе. Прасе, въргалящо се в мръсотията. Обещава оръжие… няма. Обещава храна за Многото… и няма. Прави трудно за Ерандабон да управлява мравките. Ерандабон желае смъртта му.

— Бих могъл да помогна с това, ако ми кажеш къде е.

Пълководецът се изсмя.

— О, Галенти, ти не заблуждаваш Ерандабон. За себе си ще сториш това, не за Ерандабон. Но няма значение. Ерандабон не знае къде е.

— Очакваш ли го да те посети отново? — не се отказваше Ейдриън.

— Не, нужда няма. Ерандабон няма да остане тук дълго. Това място е старо. Не е добро място за бурята — ритна повален къс гранит от балкона. — Ерандабон и мравките му ще отидат в голямата крепост, където Старите не ще могат да ни достигнат. Ерандабон ще гледа завръщането на боговете и изгарянето на света. Ти може да стоиш до Ерандабон. Може да поведеш мравките.

Ейдриън поклати глава:

— Дръминдор ще бъде разрушена. Няма да има крепост за теб и мравките. Ако освободиш мен и приятелите ми, ние ще предотвратим това.

Ерандабон зарева от смях.

— Галенти, голям шегаджия си. Мислиш, че Ерандабон е глупав като мравките? Защо разправяш такива лъжи на Ерандабон? Всичко би рекъл, за да избягаш с кучешките си приятели.

Отхапа и последната мръвка месо и задъвка с отворена уста, от която хвърчаха парченца хрущял.

— Галенти, ти предлагаш на Ерандабон толкова много помощ. Трябва да виждаш колко е велик Ерандабон и да желаеш да му се понравиш. Ерандабон това харесва. Ерандабон знае нещо, което можеш да сториш.

— Какво е то?

— Има един гхазелски главатар — Узла Бар — пълководецът се изхрачи. — Той се противопоставя на Ерандабон. Оспорва контрол на мравките. Сега, като няма храна за Многото, той ще е голям проблем. Узла Бар атакува кервани от Аврин, краде оръжия и храната за Многото. Прави това да отслаби Ерандабон в очите на мравките. Узла Бар предизвиква Ерандабон на бой. Но Ерандабон не е глупав. Ерандабон знае, че никой от воините му не може да се мери със силата и бързината на Ба Ран Гхазел. Но тогава звездите се усмихват на Ерандабон и те довеждат тук.

— Искаш да се бия с него?

— Предизвикателството е по традицията на Гхазел. Ерандабон те виждал да се биеш така. Ерандабон смята, че можеш да победиш.

— С кого ще се бия? С теб?

Другият поклати глава и се изсмя.

— Ерандабон така не си цапа ръцете.

— Твоите воини?

— Че защо Ерандабон да си рискува воините? Ерандабон се нуждае от тях да контролира мравките. Ерандабон видя кучетата с теб. Те се бият добре. Пред лицето на смъртта всички кучета се бият добре. Ако поведеш кучетата, ще се бият добре. Ерандабон те е виждал да побеждаваш на арената и с по-лоши кучета. А ако загубиш — Ерандабон е същият като преди.

— И защо да го правя?

— Не предложи ли дважди помощ на Ерандабон досега? — той поспря. — Ерандабон вижда, че харесваш кучетата си. Но ти и те убихте много от хората на Ерандабон. Заради това трябва да умрете. Но… ако сторите това… Ерандабон ще ви остави да живеете. Стори го, Галенти. Небесата биха били по-мрачни без всичките си звезди.

Ейдриън се престори, че обмисля предложението. Чакаше толкова дълго, че Ерандабон се изнерви. Очевидно беше, че и за пълководеца от тази битка зависеше много.

— Отговори на Ерандабон сега!

Ейдриън помълча още няколко мига и сетне каза:

— Ако победим, искам да бъдем освободени незабавно. Няма да ни задържаш до пълнолунието. Искам кораб — малък, бърз кораб — зареден с провизии, готов за отплаване.

— Ерандабон е съгласен.

— Също така искам да потърсиш елфическо момиче на име Али. Би могла да е доведена с последната доставка от Аврин. Ако е жива, искам я тук.

Ерандабон изглеждаше изпълнен със съмнение, но кимна.

— Искам спътниците ми да бъдат освободени, с тях да се отнасят добре, както и всички наши оръжия да ни бъдат върнати.

— Ерандабон ще доведе кучетата ти тук, за да може да се нахранят. Ерандабон също ще даде и други оръжия, които може да ви потрябват.

— А останалите? Онези, които не се сражаваха с мен.

— Те не убили хора на Ерандабон, така че няма да умрат. Ерандабон се разбрал с тях. Те останат, докато сделката приключи. Неща се развият добре, пуска ги. Сделка пропадне — станат храна за Многото. Бива?

— Да. Съгласен съм.

— Отлично, Ерандабон е много доволен. Ерандабон още веднъж ще види Галенти да се бие на арената — пълководецът плесна два пъти с ръце и на балкона се появиха войници, всеки от тях понесъл благоговейно по един от мечовете на Ейдриън. Приближиха се и още, понесли остатъка от снаряжението им. Ерандабон взе дългия меч и го повдигна.

— Ерандабон е чувал за прословутия меч на Галенти. Древно оръжие.

— Семейна реликва.

Подаде го на Ейдриън.

— Това… — рече военачалникът, поемайки кинжала на Ройс. — Ерандабон никога не е виждал подобно оръжие. На дребния ли принадлежи? Онзи, който се би до теб?

— Да — Ейдриън видя алчността в очите на Ерандабон. — Това е Алвърстоун. Не би искал да задържиш точно това оръжие.

— Не се биеш, ако Ерандабон задържи?

— И това — рече му Ейдриън.

— Онзи каз?

— Да. И както видя, отличен боец. Имам нужда от него и от оръжието му.

Ейдриън си закачи оръжията, отново чувствайки се себе си.

— Значи Тигърът на Мандалин ще се бие за Ерандабон.

— Така изглежда — рече Ейдриън, сетне въздъхна.

* * *

— И какви са правилата? — попита Ройс, оглеждайки кинжала си.

Слънцето бе оповестило началото на нов сив ден. Седмината се хранеха заедно на балкона. Храната — огризките на пълководеца — вече бе достойна за кучетата.

Ейдриън обясни:

— Битката ще бъде пет срещу пет. Мислех си, че Уесли и По ще са онези, които ще останат. Те са най-младите…

— Ще теглим жребий — твърдо заяви Уесли.

— Уесли, никога не сте се били с Ба Ран Гхазел преди. Те са изключително опасни. По-силни са от хората — и по-бързи. За да ги обезоръжи, човек трябва им клъцне ръцете.

— Ще теглим жребий — повтори Уесли. От един сух клон откъсна седем пръчици — две по-къси от останалите.

— Аз ще трябва да се бия. Това е част от сделката.

Уесли кимна и захвърли една от дългите пръчици.

— Аз също — каза му Ройс.

— Трябва да е справедливо — протестира Уесли.

— Ако Ейдриън се бие, то и аз ще го сторя — обяви Ройс.

Ейдриън кимна:

— Така че ще е между вас петимата.

Уесли се поколеба, сетне изхвърли още една пръчица и протегна юмрук. Първи посегна Уайът, който изтегли дълга клечка. Втори беше По, комуто се падна първата къса пръчица. Без да показва някакви емоции, той просто отстъпи встрани. Сетне Грейди изтегли дълга. Последен направи избора си Дърнинг, вземайки втората къса клечка. В юмрука на Уесли остана последната дълга пръчица.

— Кога ще се бием?

— По залез — отвърна Ейдриън. — Гхазел обичат да се бият в мрака. Това ни дава един ден да съставим плана, да се поупражняваме и да подремнем набързо, преди да се изправим срещу тях.

— Не мисля, че бих могъл да спя — каза им Уесли.

— Най-добре опитайте.

— Аз дори не съм виждал Гхазел — призна Грейди. — За какво иде реч?

— Ами — започна Ейдриън, — те имат смъртоносни зъби и ако им се удаде шанс, те повалят на земята и те разкъсват със зъби и нокти. Нямат никакви скрупули да те изядат жив. Всъщност… дори се наслаждават на процеса.

— Значи са животни? — попита Уайът. — Нещо като мечки?

— Не точно. Също са интелигентни и умеят да въртят оръжие — помълча за миг, давайки на останалите време да осмислят думите му, сетне продължи. — Обикновено изглеждат ниски, но това е подвеждащо. Вървят приведени, иначе изправени са колкото нас на ръст, понякога дори по-високи. Силни и бързи са, могат да виждат добре в мрака. Най-големият проблем…

— Има и по-голям проблем? — поинтересува се Ройс.

— Да, колкото и да е забавно. Гхазел са разделени на кланове, така че са организирани. Всеки клан представлява група от петима, в която влизат главатар, воин, обердаза, съкрушител и далекобоец. Главатарят обикновено отстъпва по умения на воина. И не смесвайте гхазелския обердаза с тенкинския. Гоблинският такъв владее истинска магия, черна магия, той трябва да бъде първата ни цел. Те няма да знаят, че сме наясно с важността му, така че това ще ни даде предимство.

— Оставете го на мен — обяви Ройс.

— Съкрушителят е най-бързият от групата, неговата задача е да ни убие, докато бойците и обердазът ни заглавичкват. Далекобоецът ще бъде въоръжен с трилон — гхазелската версия на лък — и може би ще хвърля и ножове. Вероятно ще стои близо до обердаза. Трилонът не се отличава с особена точност, но е бърз. Неговата задача е по-скоро да отвлича вниманието ни. Движете се така, че той винаги да е откъм щита ви.

— Ще имаме щитове? — попита Грейди.

— Добър въпрос — Ейдриън огледа предоставените им оръжия.

— Не, не виждам такива. Е, погледнете на това така — едно главоболие по-малко. Кланът е добре организиран и опитен. Те ще разговарят помежду си с цъкане и цвърчене, което ще бъде неразбираемо за нас, но те разбират всичко, което ние казваме. Ще се възползваме от това.

— Как ще спечелим? — попита Уайът.

— Като избием всички им, преди те да избият нас.

* * *

Сутрешните часове прекараха в тренировка. За щастие всички бяха наясно с основите на боя. Уесли бе тренирал с брат си и като резултат на това се оказа далеч по-добър фехтовчик, отколкото Ейдриън бе очаквал. Грейди беше як и изненадващо бърз. Уайът бе най-впечатляващ. Движенията му с къса сабя говореха за истински опит — типа, който Ейдриън разпозна моментално и който наричаше опит от убийства.

Ейдриън демонстрира някои основни движения, с които да се противопоставят на по-вероятните развития на нещата. Повечето от тях се отнасяха до отблъскването на множество атаки, като такива от зъби и нокти — нещо, в което никой от тях не бе трениран. Също им показа как да използват трилона, предоставен им от Ерандабон. Всички поред го изпробваха, като Грейди се оказа най-обещаващ.

Огладнели след сутрешната тренировка, отново седнаха да ядат.

— И какъв е бойният ни план? — попита Уайът.

— Уесли и Грейди ще стоят отзад. Грейди, ти поемаш трилона.

Последният изглеждаше нервен:

— Ще направя всичко по силите си.

— Просто не се прицелвай близо до нас. Не обръщай внимание на битката в центъра на арената и съсредоточи огъня върху далекобоеца и обердаза. Не ги оставяй да си поемат дъх. Не е нужно да ги уцелваш, просто нека се прикриват непрекъснато.

— Уесли, вие ще пазите Грейди. Уайът, двамата с теб ще оформяме предната линия и ще нападнем главатаря и воина. Просто помни казаното и се пази. Въпроси?

— Ами Ройс? — попита Уайът.

— Той си знае какво да прави — рече Ейдриън и Ройс кимна. — Друго?

И да имаше друго, никой не заговори. Затова легнаха да подремнат. След тренировката, дори и Уесли успя да заспи.

* * *

Арената представляваше огромна овална яма, заобиколена с каменна стена, зад която се издигаха пейки. Противниците излизаха на арената през две срещуположни врати. Огромни издигнати мангали осветяваха зоната. И арената, подобно на всичко останало в Замъка на четирите вихъра, бе пострадала от липсата на поддръжка. Огромни каменни блокове бяха паднали, край тях бяха пораснали дръвчета. Близо до центъра се бе заформил плитък кален вир. Отчасти потънал в земята гръден кош проблясваше на пламъците, а на забито в земята копие се хилеше череп.

Докато Ейдриън пристъпваше сред прахта, умът му се изпълни със спомени. Миризмата на кръв и ликуващата тълпа отвориха врата, която бе смятал за безвъзвратно заключена. Беше само на седемнадесет, когато за пръв път бе излязъл на арената, ала уменията му правеха победата сигурна. Беше по-умел, по-опитен — и тълпите го обожаваха. С лекота побеждаваше опонент след опонент. По-едри, по-силни мъже го бяха предизвиквали — и умирали. Когато се бе сражавал с отбори по двама и по трима, резултатите бяха останали непроменени. Тълпите бяха започнали да скандират новото му име, Галенти — убиец.

Бе пътувал из Калис, срещайки се с благородници, пирувайки на давани в негова чест трапези, наслаждавайки се на подарени му в израз на почит жени. Бе забавлявал домакините си с демонстрации на сила и храброст. Накрая битките бяха станали ужасяващи. Неколцина силни мъже не бяха достатъчни, за да го победят. Изправиха го срещу Гхазел и диви животни. Бе се сражавал с мечки, два леопарда, накрая и тигър.

Бе убил множество мъже без да се замисля, ала тигъра в Мандалин бе последното му сражение. Може би пролятата кръв най-сетне беше осъзната или бе узрял и надраснал желанието си за слава. Дори и сега не бе сигурен в истината и в какво искаше да вярва. Ала всичко се бе променило със смъртта на тигъра.

Всеки, с когото се бе сражавал, бе избрал да се бие, но не и котката. Гледайки как царственият звяр бере душа, за пръв път се почувства като убиец. Над него тълпите крещяха: „Галенти!“; едва сега бе осъзнал значението. Най-сетне разбра бащините си думи, ала Данбъри щеше да умре, преди Ейдриън да успее да се извини. Подобно на тигъра, баща му заслужаваше повече.

Сега, излизайки на арената, тълпата още веднъж скандираше името — Галенти! Ликуваха и гръмовно удряха крака в земята.

— Не забравяйте, мистър Уесли, стойте назад и пазете Грейди — каза Ейдриън, докато се събираха недалеч от мястото на черепа.

Другият вход се отвори и на арената излязоха Ба Ран Гхазел. По шокираните изражения на приятелите си Ейдриън можа да види, че дори и след описанието му, те не бяха подготвени за гледката. Всеки бе чувал да се говори за отблъскващите гоблини, ала никой не очакваше да види гоблин в действителност, още по-малко пък петима, издокарани в пълно бойно снаряжение, блеснало на червеникавата светлина.

Не бяха нито хора, нито животни, нито нещо познато. Не изглеждаха да са рожби на този свят. Движенията им караха очите да се усъмнят, а мускулите им се извиваха неестествено. Носеха се на четири крака. Не ходеха, а търчаха, ноктите им потракващи върху камъните в прахта. Очите им проблясваха в мрака, светещи отвътре с гнусен жълтеникав блясък, излъчващ се иззад зениците. Огромни мускули се извиваха по гърбовете и по ръцете им. В устите им имаше множество редици остри зъби-игли, стърчащи на всички посоки.

Воинът и главатарят пристъпиха към центъра. Бяха едри, дори и приведени се извисяваха над Ейдриън и Уайът. Зад тях по-дребният обердаза, украсен с дузини шарени пера, танцуваше и напяваше.

— Мислех, че ще са по-дребни — прошепна Уайът на Ейдриън.

— Не им обръщай внимание. Те се надуват като жаби — опитват се да те сплашат — да те накарат да мислиш, че не можеш да спечелиш.

— Вършат добра работа.

— Воинът е онзи отляво, главатарят е вдясно — каза му Ейдриън. — Аз ще се заема с воина. Ти поеми главатаря. Опитай се да стоиш от лявата му страна, замахвай ниско, не се приближавай особено. Най-вероятно ще те убие, ако го сториш. И внимавай за стрелите на далекобоеца.

Откъм стените профуча запалена стрела, забила се в центъра на арената. Моментално забиха барабани.

— Това е нашият знак — рече Ейдриън и закрачи напред с Ройс и Уайът.

Гхазелският главатар и воинът вече ги чакаха в центъра. Всеки от тях носеше малко закривено острие и кръгъл щит. Просъскаха към Ейдриън и Уайът. Последният бе изтеглил сабята си, но Ейдриън нарочно крачеше към тях с прибрани оръжия. Това му спечели поглед от страна на Уайът.

— Това е моят начин да се издувам.

Преди да стигнат центъра, Ейдриън изгуби Ройс от очи, който се стопи в сенките извън сиянието на огньовете.

— Кога започваме? — попита Уайът.

— Ослушвай се за звук от рог.

Този коментар бе дочут от главатаря, карайки го да се усмихне. Той изцвърча към воина, който му отговори.

— Те не могат да ни разбират, нали? — изрецитира репликата си Уайът.

— Естествено — излъга Ейдриън. — Те са просто малоумни животни. Помни, искаме да ги привлечем напред, за да може Ройс да се промъкне зад тях и да убие главатаря. Той е този, когото трябва да убием първо. Той е техният лидер и без него са обречени. Просто отстъпвай назад и той ще те последва право в капана.

Още цвърчене и потракване.

Две пламтящи стрели се забиха в земята.

— Приготви се — прошепна Ейдриън, сетне много бавно изтегли двата си меча.

* * *

Прозвуча рог.

Уесли гледаше как Ейдриън и воина се сблъскват с дрънчене на метал. Ала Уайът отстъпи назад като танцьор, вдигнал в готовност късата си закривена сабя. Главатарят остана на място, душейки въздуха.

Грейди изстреля първата си стрела. Прицели се в далечната купчина танцуващи пера, но надхвърли целта.

— По дяволите — изруга той, поставяйки нова стрела.

— Прицели се по-ниско — сопна се Уесли.

— Да съм казвал, че съм стрелец?

Нещо просъска край ухото на Уесли. Грейди запрати втора стрела. Тя пак не достигна целта, забивайки се близо до финтиращия Уайът, който се опитваше да примами главатаря.

Ново просвирване.

— Май стрелят по нас — каза Уесли, обръщайки се точно навреме да види как Грейди се строполява със стърчаща от гърдите му стрела. Падна на земята, давейки се и ритайки. Ръцете му панически посегнаха да издърпат стрелата. Пръстите му омекнаха. Мъчеше си да си поеме въздух. Нова стрела изсъска и прикова крака му към земята.

Уесли гледаше ужасѐн как Грейди потръпва, сетне застива.

* * *

Ройс вече бе близо до обердаза, когато рогът прозвуча. Дрънченето на стомана го уведоми за началото на боя. Бе се промъкнал покрай един от падналите блокове, търсейки позиция да мине в гръб на шамана, когато нещо във вятъра привлече вниманието му. Вече се вееше, отскачайки от нещо невидимо. Бърз взор към арената разкри само четирима гоблини — главатар, воин, обердаза и далекобоец. Ройс приклекна точно навреме, за да избегне прерязано гърло. Завъртя се, разсичайки въздуха с Алвърстоун. Обръщайки се, не видя нищо. Инстинктивно отскочи надясно. Нещо разсече наметалото му. Нанесе удар назад с лакът и бе възнаграден с месесто тупване. Сетне нещото отново изчезна.

Ройс се завъртя изцяло, ала не виждаше нищо.

В центъра на арената Ейдриън се сражаваше с воина, дордето Уайът примамваше главатаря, който все още не нападаше. Далекобоецът изстрелваше стрела след стрела. До него обердазът танцуваше и пееше.

Интуицията отново накара Ройс да се раздвижи, само че този път бе прекалено късно. Дебели силни ръце го сграбчиха, а тежестта го притисна. Краката му се подхлъзнаха и той падна, придърпан от окървавената земя. Обърна острието си и намушка, но то разсече само въздуха. Чувстваше как ноктести лапи се опитват да го притиснат. Ройс се изви като змия, лишавайки нападателя си от здрав захват. Многократно намушка сенчестото нещо, ала острието не попадна в плът. Тогава усети горещия дъх на гхазелския съкрушител.

* * *

Ударът на Ейдриън отскочи от щита на гоблина. Замахна с другото острие, но то бе отлично парирано. Воинът бе добър. Ейдриън не очакваше такова умение. Не само бърз и силен, но и отгатваше перфектно действията на Ейдриън. Воинът нанесе намушкващ удар и Ейдриън отстъпи назад и наляво. Гоблинът го удари с щита си по лицето, започнал да замахва дори преди Ейдриън да се извърне. Сякаш разчиташе мислите му. Ейдриън се олюля, отстъпвайки назад, за да си поеме дъх.

С освирквания тълпата изрази недоволството си от Галенти. До него Уайът продължаваше да си играе с главатаря. С номера си кормчията бе спечелил известно време. Главатарят бе твърде изплашен от Ройс, за да атакува, ала това нямаше да трае вечно. Ейдриън трябваше да довърши противника си бързо, само дето не бе убеден в победата си.

Воинът пристъпи напред и замахна. Ейдриън се завъртя наляво. Още веднъж противникът предугади действието му и посече ръката на Ейдриън. Последният отстъпи назад, приклякайки зад един голям каменен блок.

Тълпата задюдюка и заудря крака.

Нещо не беше наред. Воинът не би трябвало да е толкова добър. Формата му беше лоша, ударите му бяха неопитни, а все пак го надвиваше. Воинът атакува отново. Ейдриън отстъпи назад и се препъна в камък. Гоблинът още веднъж очакваше това и бе подготвил ритник, запратил Ейдриън в прахта.

Просна се по гръб. Гхазелът нададе победен вик и вдигна меча си за последния удар. Ейдриън започна да се извива наляво, ала в последния миг, докато все още съсредоточаваше мислите си да се обърне наляво, се отдръпна към центъра. Ударът на воина потъна в земята, точно на мястото, където би трябвало да се намира Ейдриън.

* * *

Грейди бе мъртъв, а стрелите продължаваха да долитат.

Уесли бе потресен. Вече се бе провалил. Не знаейки какво да прави, вдигна трилона, постави стрела и я пусна. Уесли не беше стрелец. Изстрелът му дори не полетя по права линия, а вместо това стрелата се завъртя бясно, падайки на пет ярда от него.

В центъра на арената Ейдриън отбягваше противника си, докато главатарят най-сетне бе атакувал Уайът. Ройс беше в далечината, борейки се с нещо невидимо, недалеч от мястото, където обердазът танцуваше и напяваше.

Нещата не се развиваха по план. Грейди беше мъртъв, а Ейдриън… Уесли видя воина да надига меча си за завършващ удар.

— Не! — изкрещя Уесли. Точно тогава острата експлозивна болка на стрела заля дясното му рамо и той падна на колене. Светът се завъртя. Очите му се замъглиха. Мъчително си пое въздух и стисна зъби, борейки се с мрака, обгърнал периферното му зрение. В ушите му избухна оглушителна тишина, поглъщайки звуците на тълпата.

Обердазът! В ума му изникна споменът от напътствията на Ейдриън. Гоблинският обердаза владее истинска магия, черна магия, той трябва да бъде първата ни цел.

Уесли стисна дръжката на меча си, налагайки си да не припадне. Нареди на краката си да го повдигнат. Треперейки, те бавно се подчиниха. Сърцето му се успокои, задиша по-дълбоко. Светът още веднъж се фокусира и ревът на тълпата се завърна.

Уесли погледна към шамана. Хвърли поглед към трилона и разбра, че няма да може да го използва. Опита се да вдигне меча, но десницата му не се помръдна. Премести оръжието в лявата ръка. Усещането бе странно, но тя имаше сила. Вслушвайки се в ударите на сърцето си, той закрачи напред, първоначално бавно, сетне все по-бързо. Нова стрела изсъска. Уесли държеше меча си високо, като гордо издигнато знаме. Шапката му падна, косата му се развя.

Нова стрела се заби на крачка пред него и той я пречупи на две, търчейки. Усети странно болезнено дръпване и осъзна, че вятърът духа в перата на забилата се в рамото му стрела. Съсредоточи се върху танцуващия шаман.

С крайчеца на окото си зърна далекобоеца да оставя лъка си и да изтегля оръжие. Твърде късно. Оставаха само няколко крачки. Обердазът танцуваше и пееше със затворени очи. Не беше видял приближаването на Уесли.

Уесли не забави крачка. Не си направи труда да поспре. Просто наведе острието си надолу, като че беше копие, втурнал се напред по подобие на прословутия си брат в турнирите. Само дето сега нямаше кон. Напрегна последните си сили. Мракът отново заплашваше да отнеме зрението му. Силата му изтичаше заедно с кръвта.

Уесли се хвърли върху обердаза и двамата се сблъскаха със силен звук. Паднаха заедно, сетне се затъркаляха в различни посоки. Мечът на Уесли бе отхвърчал от ръцете му. Докато лежеше по лице, усети кръв в устата си. Болка прониза гърба му, бързо погълната от обгърналия го мрак.

* * *

Ройс се извъртя, но не можа да се освободи от раздиращите месото му нокти, опитващи се да отслабят хватката му върху Алвърстоун. Не можеше да сграбчи сянката. Тялото й беше хлъзгаво, сякаш съществуващо само на моменти. Ройс сграбчваше нещо, сетне то се стопяваше между пръстите му.

Зъби проблеснаха над него, гоблинът се опитваше да му прехапе гърлото. Всеки път Ройс инстинктивно отбягваше. При третия опит реши да рискува и нанесе удар с глава. Удари нещо и успя да се отскубне.

Огледа се, но още веднъж съкрушителят бе станал невидим.

Ройс зърна Уесли да тича през арената, протегнал меча си напред, сетне отбягна нова атака. Успя да избегне удара, ала падна на земята. Отново тежест се стовари отгоре му. Нокти раздираха краката му, приковавайки го. Пак почувства горещия дъх.

Недалеч се разнесе глух удар и се пръснаха пера.

Внезапно Ройс видя жълти очи, ярко светещи, само на инчове от неговите собствени. Зъби със стичаща се по тях лига се надвесваха над него.

— Ад хаз урба! — изломоти създанието.

Алвърстоун все още бе в ръката на Ройс. Трябваше му само китката да бъде свободна. Плю в очите на гоблина и се изви. Като че режеше зрял плод, острието отряза китката на гоблина. С вой съкрушителят изгуби опора и падна. Ройс го претърколи, притискайки другата му ръка, приковавайки го с колене. Съкрушителят продължи да се мята и ръмжи. Ройс отряза и втората му ръка. Докато звярът виеше от болка, кинжалът отдели и главата му.

* * *

Воинът внезапно се олюля, макар Ейдриън да не го беше докоснал. Опитвайки се да запази разстоянието между двамата, последният в момента се намираше на две дължини на меча, ала противникът му се поклащаше, като че ударен. Гоблинът поспря, увереността изчезнала от очите му. Поколеба се.

Ейдриън погледна през рамо и зърна тялото на Грейди, ала Уесли го нямаше. Погледна отвъд опонента си и тогава го видя на земята. Край него лежеше обердазът, в чиито гърди бе забита сабята на Уесли. Далекобоецът прониза в гръб момчето.

— Уесли! Не! — изкрещя Ейдриън.

Сетне очите му пронизаха намиращия се пред него воин.

— Ще ми се да можеше да разчетеш мислите ми сега — каза му той, докато прибираше двата си меча.

Лицето на воина изрази объркване — докато Ейдриън не посегна към дългия меч на гърба си. Възползвайки се от шанса си, гоблинът нанесе удар. Ейдриън блокира удара, накарал дългото острие да запее. Последва това с финт, който противникът му се помъчи да избегне, губейки равновесие. Ейдриън продължи да се завърта, описвайки пълен кръг. Гоблинът нямаше къде да се скрие и острието го разсече на две.

Уайът се сражаваше с главатаря, многократните сблъсъци на остриетата им кънтящи като камбана, биеща тревога. Удар след удар изтикваше Уайът назад — дордето мечът на Ейдриън не сложи край на това, забил се между лопатките на гоблина.

С ураганен вой тълпата скочи на крака, сипейки овации.

Обръщайки се, Ейдриън видя Ройс да коленичи до проснатото тяло на Уесли. Трупът на далекобоеца лежеше до него. Ейдриън затича към тях, а Уайът отиде към Грейди.

Ройс поклати глава в мълчалив отговор на погледа на Ейдриън.

— И Грейди е мъртъв — оповести Уайът, когато се завърна.

Никой не продума.

Портите се отвориха и Ерандабон се появи на арената, ухилен широко. Следваше го Дърнинг, който се взря в тялото на Грейди. Ерандабон вдигна ръце към публиката, заликувала дори още по-силно. Той възторжено се приближи към бойците.

— Отлично! Отлично! Ерандабон е много доволен!

Ейдриън пристъпи напред.

— Отведи ни при кораба незабавно. Оставиш ли ме да размисля, лично ще те представя на Уберлин.

Глава 20

Кулата

Модина гледаше как Ариста изгаря кичура коса, застанала в тебеширения кръг. Двете наблюдаваха носещия се дим.

— Каква е тази воня? — запита влизащата Амилия, размахвайки ръка пред лицето си, последвана от Нимбус.

— Ариста прави магия, с която да намери Гаунт — обясни Модина.

— Прави магия — тук? — Амилия изглеждаше втрещена, сетне добави: — И проработи ли?

— Донякъде — отвърна Ариста с разочарован тон. — Някъде на североизток е, но не мога да определя точното местоположение. Това винаги ме е затруднявало.

Амилия се вцепени, хвърляйки обвинителен поглед към Нимбус.

— Нищо не съм казал — рече той.

Амилия се обърна към Ариста:

— Ако намериш Дигън Гаунт, какво планираш да правиш?

— Ще му помогна да избяга.

— Той е главнокомандващ на вражеска армия — тя се обърна към Модина. — Не виждам защо й помагаш да…

— Не се опитвам да го върна при войската му — намеси се Ариста. — Нуждая се от него, за да ми помогне да открия нещо — нещо, което само Наследникът на Новрон може да намери.

— Значи… двамата с Гаунт ще се махнете?

— Да — каза й Ариста.

— Ами ако бъдете заловени? Ще издадете ли императрицата?

— Не, разбира се. Никога не бих сторила нещо, с което да я нараня.

— Защо питаш това, Амилия? — Модина гледаше ту нея, ту Нимбус. — Какво знаеш?

Амилия се поколеба за частица от секундата, сетне каза:

— Серетски рицар стои на пост край северната кула.

— Не съм запозната с двореца ви. Това необичайно ли е? — запита Ариста.

— Там няма нищо за охраняване — обясни Амилия. — Това е затворническа кула, ала в никоя от килиите няма затворници. Но миналата нощ видях двама пазачи от четвъртия етаж да носят там котле със супа.

— На рицаря?

— Не — каза Амилия. — Отнесоха супата в кулата. Отидох там пет минути по-късно. Супата бе изчезнала с все котлето.

Ариста се изправи.

— Хранили са затворник, но ти каза, че такива нямало. Сигурна ли си, че всички килии са били празни?

— Абсолютно. Всички врати бяха отключени. Изглеждаше като че от доста време не е имало затворници.

— Трябва да отида в тази кула — заяви Ариста. — Бих могла да изгоря кичур в една от празните килии. Ако се намира наблизо, това може да ни насочи.

— Няма как да идеш там — каза й Амилия. — Трябва да минеш точно покрай рицаря на пост. Главната имперска секретарка може да го стори безнаказано, ала се съмнявам, че Вещицата от Меленгар би могла.

— Обзалагам се, че Салдур може да си влиза там по всяко време, нали?

— Разбира се, но ти не си Салдур.

Ариста се усмихна.

Тя се обърна към ментора:

— Нимбус, имам писмо за Хилфред и друго за брат си. Написах ги за всеки случай, ако нещо стане с мен. Искам да ти ги дам сега. Не ги занасяй, освен ако не си сигурен, че няма да се върна.

— Разбира се — той се поклони.

Амилия подбели очи.

Ариста подаде писмата на Нимбус и без причина го целуна по бузата.

— Просто се убеди да не въвлечеш Модина в това, когато те заловят — каза Амилия, напускайки заедно с Нимбус.

— Какво възнамеряваш да правиш? — попита Модина.

— Нещо, което никога не съм опитвала преди, за което дори не съм сигурна дали го умея. Модина, не зная какво ще се случи. Може да направя някои страни неща. Не им обръщай внимание и не се намесвай, разбра ли?

Модина кимна.

Ариста коленичи, разстилайки роклята край себе си. Пое дълбоко въздух, затвори очи и наклони глава назад. Отново вдиша дълбоко и застина неподвижна. Дълго време не помръдна. Дишаше много бавно, много ритмично. Дланите й се разтвориха. Ръцете й се повдигнаха, като че дърпани от невидими конци или повдигнати от въздушните течения. Леко започна да се поклаща настрани, люлеейки коса. Започна да напява. Напевите преминаха в мелодия, мелодията — в думи, които Модина не разбираше.

Тогава Ариста започна да сияе. Сиянието ставаше по-ярко с всяка произнесена дума. Дрехата й стана бяла като светлина, кожата светна. Скоро стана прекалено болезнена за очите, така че Модина се извърна.

Сиянието угасна.

— Проработи ли? — попита Модина. Обърна се към Ариста и ахна.

* * *

Когато Ариста отвори вратата, пазачът се вторачи в нея.

— Ваша милост! Не ви видях да влизате!

— Тогава трябва да си по-внимателен — рече Ариста, ужасена от звука на собствения си глас — тъй познат и същевременно тъй различен.

Стражникът се поклони.

— Да, Ваша милост. Ще бъда. Благодаря, Ваша милост.

Ариста притеснена се втурна надолу по стълбите, стиснала кичура коса в лявата си ръка и късче тебешир в дясната. Чувстваше се гола, движейки се открито из коридорите, след като се бе крила толкова дълго. Не се чувстваше различно. Само поглеждайки към ръцете и облеклото си можеше да види доказателството, че заклинанието е проработило. Носеше имперска роба, а ръцете й бяха старчески, претрупани с дебели пръстени. Всеки слуга или пазач я поздравяваше почтително:

— Добър ден, Ваша милост.

Израстването със Салдур бе имало едно предимство — тя познаваше всяка черта от лицето му, маниерите, гласа. Бе убедена, че не можеше да направи същата илюзия с Модина, Амилия или Нимбус — дори и ако стояха пред нея. Това изискваше повече — тя познаваше Салдур.

Достигайки първия етаж на двореца, вече бе насъбрала увереност. Оставаха само два проблема. Ами ако попаднеше на истинския Салдур? И колко дълго щеше да трае магията? Само по интуиция бе работила с нещо, което знаеше, че е висша магия. Бе знаела какво иска и имаше обща представа как да го постигне, ала резултатът бе дело повече на шанс, отколкото на умение. Толкова много от магията й се дължеше на налучкване. Започваше да разбира това и не можеше да не бъде доволна от себе си.

За разлика от предишните постижения, това бе нещо съвсем ново, което дори не смяташе за възможно. Себеомагьосването бе ужасяваща идея. Ами ако имаше правила, забраняващи подобни дела? А ако източникът на Изкуството го забраняваше и вредеше на онези, които нарушаваха този принцип? При други обстоятелства никога не би го сторила, ала сега бе отчаяна. Постигнатият успех я караше да се чувства развълнувана. Сама го бе измислила. Може би никой чародей не бе постигал подобно нещо!

— Ваша милост! — сепна се Едит Мон, изникнала иззад ъгъла, където едва не се сблъскаха. В ръцете си носеше куп чаршафи, който едва не се разпиля. — Простете, Ваша милост, аз… аз…

— Не се притеснявай, мила — обръщението в края на изречението изникна несъзнателно, просто почувства, че ще е удачно. Тя потръпна, което показваше, че е било идеално. Ако не беше страхът, щеше да е забавно.

В главата й изникна мисъл.

— Дочух, че си се отнасяла зле с хората си.

— Ваша милост? — нервно запита Едит. — Не… не зная какво имате предвид.

Ариста се приведе с усмивка, за която от опит знаеше, че е още по-смразяваща заради топлотата.

— Няма да ме лъжеш в лицето, нали, Едит?

— А… не, сър.

— Не ми харесва, Едит. Изобщо не ми харесва. Поражда недоволство. Ако не спреш, ще намеря начин да коригирам поведението ти. Разбра ли ме?

Очите на Едит бяха разширени. Кимна, като че ли главата й бе прикачена прекалено здраво.

— Ще те наблюдавам. Ще те наблюдавам много внимателно.

И Ариста остави Едит застинала в средата на коридора, все така стискаща чаршафите си.

Пазачите на предния вход се поклониха и разтвориха вратите. Тя пристъпи навън, наострила сетива. Подушваше хляба във фурните на пекарната. Вляво някакво момче сечеше дърва, а пред нея две хлапета товареха в количка тор от конюшнята, несъмнено за приложение в градината. Следобедният въздух бе студен и торта димеше. Ариста виждаше облачетата на дъха си, дордето крачеше покрай кокошарника.

Достигна северната кула, отвори вратата и влезе. Серетски рицар със смъртоносен на вид меч, закачен на бедрото му, отдаде чест. Не каза нищо и тя последва примера му, оглеждайки се.

Кулата бе цилиндрична, със сводести прозорци, пропуснатата от които светлина се отразяваше по лъскавия каменен под. Висока арка полагаше началото на виещото се стълбище. Срещу него имаше огнище, несъмнено предназначено за рицаря. Обгърната в паяжини, дървена пейка стоеше край малка четирикрака масичка. Единственото необичайно нещо бяха камъните по стените. Нескопосаните блокове на горната част на кулата бяха по-светли от долните такива, които от своя страна бяха по-тъмни и по-умело зазидани.

Рицарят изглежда се притесняваше от мълчанието й.

— Всичко наред ли е? — запита Ариста, спирайки се на най-неутралната реплика, която й дойде на ум.

— Да, Ваша милост! — ентусиазирано отвърна той.

— Много добре — рече тя и небрежно отиде до стълбището. Погледна надолу да види дали пазачът ще я последва, но той остана на мястото си, дори без да поглежда в нейната посока.

Изкачи се един етаж и спря в първата отворена килия. Точно както бе казала Амилия, тя изглеждаше отдавна неупотребявана. Убеди се, че вратата няма да се заключи след нея и внимателно я затвори. Коленичи, бързо начертавайки кръга и руните.

Постави русите кичури на пода, подреждайки ги в редици. Взе няколко парчета слама и ги огъна. Произнесе фразата, която бе използвала седмици наред. Моментално върхът на сламката се запали, превръщайки се в малка факла. Изрече думите на заклинанието за откриване и докосна пламъка до един от кичурите. Той се нагря и се превърна в пепел. Ариста се огледа за дим, но такъв нямаше. Беше объркана. Погледна дима от сламката, издигащ се право нагоре. В килията нямаше никакво течение.

Опита отново с втория кичур, този път угасвайки сламката, за да не би нейният дим да пречи. Приложи заклинанието за запалване директно върху косъма, последвано от това за откриване на местоположение. Косата се превърна в пепел, без да има и следа от познатия сивкав дим.

Дали в кулата нямаше нещо, което блокираше магията й? Дали не беше като затвора на Есрахаддон? Старата империя бе покрила стените със сложни руни, които не допускаха заклинания. Тя се огледа. Стените бяха голи.

Не, помисли си тя, тогава не бих могла да направя заклинанието за запалване. Да не говорим, че превъплъщението ми щеше да изчезне в мига, в който прекрачех прага.

Поглеждайки надолу, тя видя, че е останал само един косъм. Тъкмо се канеше да отиде в друга стая, когато отговорът я осени. Изричайки заклинанието още веднъж, тя вдигна косъма, задържа го между пръстите си и запали.

Ето!

Сега димът беше бял и се лееше измежду пръстите й като струя вода. Носеше се право надолу, докато не докосна пода, където изчезна.

Стоеше в килията, опитвайки се да осъзнае какво означава това. Според дима Гаунт беше съвсем близо и точно под нея, ала там нямаше нищо. Обмисли възможността в огнището да има тайна врата, ала отворът беше прекалено малък. Долу нямаше нищо друго, освен… пазача!

Ариста ахна.

Провери ръцете си, успокоявайки се при вида на бръчките, сетне слезе по стълбите. Рицарят продължаваше да стои като статуя, шлемът скрил всички черти на лицето му.

— Свали си шлема — заповяда тя.

Рицарят се поколеба само за миг, сетне се подчини.

Знаеше как изглежда Гаунт от изображението му в Авемпарта. В мига, в който пазачът свали шлема си, надеждите й посърнаха. Това не бе мъжът, когото беше видяла в елфическата кула.

Тя се забрави за момент и въздъхна по начин, който не беше особено салдурски.

— Нещо не е наред ли, Ваша милост?

— Не, не — отвърна бързо и понечи да си тръгне.

— Уверявам ви, сър, не й казах нищо за затворника. Нито дума не изрекох.

Ариста спря. Обърна се рязко, карайки робата си да се завърти величествено. Драматичното движение оказа видимо влияние върху рицаря и тя едва сега разбра защо Салдур винаги правеше това.

— Убеден ли си?

— Да! — рече той, но по лицето му премина съмнение. — Тя друго ли казва? Ако е така, лъже.

Ариста не каза нищо, но продължи да се взира в него. Това не бе умишлено, просто обмисляше какво да каже. Не бе сигурна как да оформи следващите си думи, за да накара рицаря да говори, без да разваля прикритието си. Докато обмисляше следващите си слова, рицарят се пречупи под погледа.

— Добре, престорих се, че изтеглям меча си, но не го извадих изцяло. Много внимавах. Само го изтеглих наполовина. Острието не напусна ножницата, кълна се. Просто исках да я сплаша. Тя не видя нищо. Вижте — рицарят изтегли меча си и посочи към пода. — Виждате ли? Нищо.

Ариста моментално се загледа в големия изумруд на дръжката и си прехапа езика. Вече всичко се подреждаше. Оставаше й да узнае само едно нещо. Разпитването бе риск, но си струваше.

— Гаунт харесва ли супата?

— Изяде я, но никой от тях не я хареса.

— Много добре — рече тя и излезе.

Когато Ариста се завърна, Модина не каза нищо. След като я пусна, императрицата я наблюдаваше внимателно. Ариста започна да се смее, след това се хвърли напред, прегръщайки я.

— Намерихме го!

Глава 21

Дръминдор

Поведени от бързоходен тенкин, малцината останали от екипажа на „Изумрудената буря“ напуснаха Замъка на четирите вихъра през поредица влажни пещери към основата на скалите, където водата ги миеше. В едно малко заливче ги чакаше платноход. По-малък и по-тесен от тартаната, корабът имаше две палуби, но само една мачта. Уайът бързо го огледа, обявявайки го за добър, а По провери натоварените провизии и докладва, че са достатъчни за едномесечно пътуване.

Бързо се покачиха на борда. По и Ейдриън отблъснаха кораба от брега, а Уайът грабна кормилото. Дърнинг и Ройс изтичаха на мачтата и вдигнаха платното, което се изду красиво. Вятърът бе толкова силен, че корабчето се втурна напред, поваляйки По. Той стана и отиде на носа.

— Погледнете ги. Те са навсякъде — рече, указвайки с ръка към стотиците черни платна, изпълнили залива като рояк пчели.

— Да се надяваме, че ще ни пропуснат — рече Дърнинг.

— Ще минем — каза им Ейдриън. Той седеше на една бъчва, въртейки шапката на Уесли из ръцете си. Ейдриън бе отказал да остави Уесли и Грейди в ръцете на Ерандабон. Телата им също се намираха на борда, за да бъдат погребани в морето. Запази шапката на Уесли. Не знаеше защо.

— Той беше добър човек — рече Ройс.

— Да.

— И двамата бяха такива — додаде Дърнинг.

Малко трудно бе само петимата да управляват платнохода, но нещата щяха да се подобрят, след като вземеха Банър и Грейг от Дагастан. Корабът беше бърз. Бяха уверени, че ще достигнат Тур Дел Фур навреме. Армадата тенкински и гхазелски кораби изглежда все още се събираше.

— Джейкъб, настрой фока. Обръщам я два румба — рече Уайът, стискайки кормилото. — И всички да се размърдат. Архипелагът Ба Ран не е място за лениви моряци.

С напускането на залива разбраха истинския смисъл на Уайътовите думи. Тук морето бе осеяно с различни по големина и височина скали. Зъбести канари разкъсваха мъглите, бурни вълни се разбиваха внезапно, а водите гъмжаха от черни триъгълни платнища, изрисувани с бели линии, смътно напомнящи череп. Гхазелските кораби ги забелязаха веднага. Пет от тях рязко промениха курс.

Разсеклите вълните черни кораби на Ба Ран Гхазел караха дакките да изглеждат като некомпетентни лодкари.

— Вдигни проклетото знаме! — викна Уайът, но Ройс вече вдигаше черния флаг с белите знаци, който заоблизва вятъра.

Последва един напрегнат момент, в който Ейдриън наблюдаваше приближаващите се кораби. Започваше да се проклина, задето се е доверил на Ерандабон Гайл. Ала след като издигнаха флага, корабите свиха встрани като група акули, поемайки предишния си курс.

Уайът завъртя кормилото, насочвайки ги към Дагастан. Нареди на Ройс да застане на марса и да се оглежда за рифове. Сетне на борда се възцари мълчание, нарушавано единствено от виковете на Ройс, който оповестяваше препятствия, както и заповедите на Уайът. Отне им само няколко часа да оставят зад гърба си и последното островче, едновременно с архипелага, загърбвайки и черните платна. Платноходката навлезе в открито Гхазелско море.

Екипажът се успокои. Уайът насочи стабилен курс. Облегна се на парапета, улови пръски в шепа и обърса лице, вглеждайки се в океана. Ейдриън стоеше до него с наведена глава, все още държейки шапката на Уесли.

Ерандабон бе пратил вестоносец до Ейдриън, след като бяха напуснали арената. Не бяха открили Али. Всички предни доставки били предадени на гоблините седмици по-рано. Знаеше, че жените, особено младите, биват смятани за деликатес. Тя бе мъртва, най-вероятно изядена от висшестоящ гоблин, наслаждавал се на пиршеството, стараейки се момичето да остане в съзнание колкото се може по-дълго. За Гхазел писъците бяха гарнитура.

Ейдриън въздъхна.

— Уайът… трябва да ти кажа нещо. Али…

Уайът зачака.

— Като част от сделката накарах Гайл да потърси дъщеря ти. Резултатите не бяха добри. Али е мъртва.

Уайът отново впери поглед в океана.

— Направил си това част от сделката? Търсенето на дъщеря ми?

— Да, Гайл не беше много доволен, но…

— Ами ако беше отказал?

— Нямаше да приема.

— Но тогава е щял да убие всички ни.

Ейдриън кимна:

— Тя е твоя дъщеря. Ако смятах, че е жива, Ройс и аз щяхме да се заемем, дори и ако това означаваше да се върнем обратно сред островите на Ба Ран, но… Много съжалявам. Ще ми се да бях направил повече — погледна към шапката в ръцете си. — Ще ми се да бях направил много повече.

Уайът кимна.

— Все още можем да спасим Тур Дел Фур — продължи Ейдриън. — Без теб не бихме имали никакъв шанс. Успеем ли, тя няма да е умряла напразно.

Уайът се обърна. Понечи да каже нещо, сетне отново извърна глава.

— Зная — рече боецът, отново прехвърляйки шапката из ръце. — Зная.

* * *

Грейг и Банър бяха много доволни да ги видят. Нощите ставаха студени, а припасите бяха намалели заплашително. Вече им се бе наложило да продават въжета и платна, за да си купят храна. Набързо продадоха дакканския кораб, тъй като тенкинският съд бе много по-бърз, пък и вече натоварен.

Уайът насочи носа към дома, улавяйки силните есенни пасати. Колкото по-близо се приближаваха към вкъщи, толкова по-студено ставаше. Южните течения, които сгряваха Калис, не достигаха до Делгос и скоро вятърът стана щипещо студен. Кратка буря покри платната и перилата с тънък слой лед.

Уайът продължи да стои при кормилото, будувайки, докато почти не се строполи. Ейдриън реши, че след като не бе успял да намери Али, Уайът бе насочил силите си към спасяването на Делгос. По някакъв начин усещаше, че всички те са го сторили. Мнозина добри люде бяха умрели, трябваше да сторят нещо, за да не бъдат тези саможертви напразни. Дори Ройс, още веднъж сполетян от морска болест, успя да се покатери до върха на мачтата, където замени гхазелския флаг с шапката на Уесли.

Обясниха на Грейг и Банър събитията от изминалите седмици, както и плана на Мерик и нуждата да достигнат Дръминдор преди пълнолуние. Всяка нощ гледаха как луната издига все по-пълно лице над водите, незаинтересувана от надпреварата им с времето. Уайът съумяваше да улови всеки повей, придавайки на съда допълнителна скорост. На два пъти Ройс забеляза червени платна край левия борд, ала те оставаха на хоризонта и бързо се стопяваха.

Поради недостига на работна ръка и неразположението на Ройс, Ейдриън предложи да работи на такелажа. Дърнинг го обучаваше. В началото боецът не се справяше особено добре, беше прекалено едър, но все пак успя да схване основните понятия. В течение на няколко дни без напътствия можеше да се справя с повечето от маневрите. Нощем По готвеше, докато Ейдриън се упражняваше да връзва възли и гледаше звездите.

Вместо да пътуват край крайбрежието към Уесбаден, решиха да рискуват и заплуваха на запад през Дагастанския залив. Рискът едва не ги потопи, тъй като попаднаха на чудовищна буря. Уайът майсторски направляваше кораба, впуснал се сред вълните с наполовина свити платна. Виждайки лицето на кормчията при една светкавица, Ейдриън сериозно се зачуди дали Уайът не си е изгубил ума. На сутринта небето се изчисти и всички можаха да видят шапката на Уесли, все така развяваща се на вятъра.

Рискът си бе струвал. Два дни преди пълнолунието заобиколиха Делгоския рог и влязоха в залива Терландо.

* * *

На приближаване към залива бяха спрени от пристанищните власти, на които черните платна не се понравиха, да не говорим за шапката на Уесли. Задържан под заплашителните дула на Дръминдор, корабът бе основно претърсен, преди да получат разрешение да преминат под моста между двойните кули. Дори и тогава бяха съпроводени до котвено място петдесет и осем, хелинг двадесет и две в западното пристанище. Познавайки града и пристанищните власти, Уайът предложи да предупреди управниците за предстоящата инвазия и саботажа.

— Аз съм дотук, другари — обяви Дърнинг веднага щом корабът достигна сушата. Топменът носеше малък вързоп на рамото си.

— Ами корабът и припасите? — попита Грейг. — Ще ги продадем, полага ти се дял.

— Задръжте го — чака ме работа.

— Ами ако не… — Грейг се отказа, тъй като Дърнинг изчезна сред тесните улички. — Това изглеждаше малко рязко — очевидно бърза да иде някъде.

— Или просто се радва да е отново сред цивилизацията — изтъкна Банър.

Никое друго пристанище не приветстваше моряците като Тур Дел Фур. Ярки сгради с пищни орнаменти ги посрещаха в град, изпълнен с музика и веселие. Повечето от магазините и таверните обгръщаха доковете, където гръмки знаци се надпреварваха за внимание: ПИЯНИЯТ МОРЯК — ЗАПОВЯДАЙТЕ НА БОРДА! ПРЯСНО ГОВЕЖДО И ПТИЧЕ МЕСО! ЛУЛИ, БРИЧОВЕ, ШАПКИ! ПРИСТАНИЩНИТЕ ДАМИ (ИЗЦЕЖДАМЕ СОЛТА!)

За наскоро получили надниците си моряци, люлели се по вълните над две години, тези табели обещаваха рай. Единствената странност оставаше в размера и формата на сградите. Западните украшения не можеха напълно да скрият историята на някога джуджешкия град. Над всеки праг имаше табела, която предупреждаваше влизащия да си ПАЗИ ГЛАВАТА.

Чайки кръстосваха синьото небе. Водата се плискаше по хълбоците на корабите, които проскърцваха като живи същества, почиващи си след дълъг набег.

Ейдриън пристъпи на кея до Ройс.

— Чувстваш се несигурен, а?

— Да отговоря на някогашния ти въпрос… Не, не смятам, че трябва да ставаме моряци. Ще съм щастлив никога вече да не видя кораб.

— Поне не трябва да се притесняваш от сухоземна болест.

— И все пак като че земята се клати под краката ми.

Петимата си купиха прясна риба и я изядоха на вълнолома. Вслушваха се в моряшките песни, долитащи от кръчмите, а ноздрите им бяха изпълнени с миризмата на пристанището. Когато Уайът се върна, лицето му беше почервеняло от гняв.

— Ще продължат с изпускането на дима! Изобщо не ме изслушаха! — викна той, тичайки по кея.

— Ами инвазията? — попита Ейдриън. — Каза ли им за нея?

— Не ми повярваха! Дори Ливът Глим, пристанищният началник — а някога служехме заедно! Две години спяхме в една двуетажна койка, а сега проклетото копеле отказва, понеже „не можем да преобърнем цялото пристанище, само защото някой си мисли, че ще има нападение.“ Казва, че други кораби не били докладвали нищо подобно, че нямало да направят нищо, докато новините за армадата не бъдат потвърдени от други капитани.

— Тогава ще е твърде късно.

— Опитах се да им кажа това, но те забърбориха как трябвало да регулират налягането при пълнолуние. Обиколих всички управници в града, но никой не ми обърна внимание. Скоро започнаха да подозират мен. Отказах се, когато заплашиха да ме затворят. Съжалявам.

— Може би ако отидем всички?

Уайът поклати глава.

— Няма да има полза. Представяш ли си? След всичко което преживяхме, идваме тук, без да можем да променим нищо! Освен…

Той погледна към Ейдриън.

— Освен? — рече По.

Ейдриън въздъхна и погледна към Ройс, който кимна.

— Какво пропускам? — отново реплика на По.

— Дръминдор е била построена преди хиляди години от джуджета — обясни Ейдриън. — Тези огромни кули са пълни с каменни зъбчати колела и стотици лостове. Пристанищните власти на Тур Дел Фур са запознати с действието на едва малка част от тях. Знаят само как да освобождават натрупалото се налягане.

— А ние знаем как да го изключим — рече Ройс.

— Да го изключите? — запита По. — Как ще изключите вулкан?

— Не вулкана — системата — продължи Ейдриън. — Има главен превключвател, който е свързан с цялата верига. Бъде ли дръпнат, крепостта спира да задържа налягане, вулканът започва да се освобождава сам. Така няма да може да спре инвазията, но няма и да се взриви.

— Това с какво ще помогне?

— Ако не друго, поне ще предотврати вдигането на града във въздуха. Когато черните платна се появят, хората ще имат време да се евакуират, може би дори да организират защита. Щом изключим системата, двамата с Ройс можем да пропълзим в комините да видим какво е направил Мерик. Ако успеем да ги отпушим навреме, ще можем отново да включим главния превключвател и да изпържим армада изненадани гоблини.

— Ние можем ли да помогнем с нещо? — попита Банър.

— Не и този път — каза му Ейдриън. — Можете ли да се оправите с кораба сами?

Уайът кимна.

— Трудно ще бъде без мачтови, но ще измислим нещо.

— Добре. Тогава изчезвайте оттук, преди флотилията да е довтасала. Ти беше добър помощник, По. Навъртай се около Уайът и един ден ще станеш капитан. С това трябва да се справим сами.

* * *

Според легендите джуджетата бяха съществували векове преди появата на хората. По времената, в които джуджета и елфи се борели за надмощие, първите имали могъща и достойна нация, управлявана от джуджешки крале, със собствени закони и традиции. Това били златни времена на огромни пиршества, възхитителни постижения и могъщи герои. Сетне елфите спечелили войната.

Силата на джуджетата била разрушена завинаги, а появата на хората погубила и малкото останало. Макар джуджетата да не бяха поробени като елфите, човеците не се доверяваха на синовете на Дром. Страхувайки се от появата на обединено джуджешко кралство, хората бяха изгонили брадатите дребосъци от родната им Делгос, свеждайки ги до преследвани номади. Въпреки ненадминатите джуджешки умения, хората не им позволяваха да се събират на прекалено големи групи. И джуджетата се бяха научили да се крият. Някои приемаха човешките нрави и обичаи, опитвайки се да се слеят. Културата им бе унищожена от вековете, малко бе останало от някогашната им слава — с изключение на разказваното от камъните. Много малко джуджета — и още по-малко човеци — притежаваха въображението да си представят времена, в които джуджетата са владеели половината свят. Освен ако в момента пред очите им не се издигаше Дръминдор — каквато бе ситуацията с Ройс и Ейдриън.

Светлината на залязващото слънце обливаше гранитната скала, карайки я да засияе като сребро. Стените се издигаха на стотици футове, изникнали от планинските скали. В далечината арката на двойните кули изглеждаше тъничка. Върховете им леко димяха, изпускайки черен пушек. Породената от него мъгла се виеше високо. Мащабите на крепостта спираха дъха.

Разполагаха само с една нощ и следващия ден да повторят същия номер, който бяха изпълнили преди години. Нощта бе паднала по времето, когато вече бяха купили необходимото снаряжение. Измъкнаха се от града и закрачиха по козите пътеки, отвели ги в основата на самата крепост.

— Тук ли беше? — попита Ройс, спирайки се и изучавайки основата на кулата.

— Че откъде да знам? — отвърна Ейдриън, чиито очи се плъзгаха по южната кула. Тя закриваше всичко друго — солидна черна стена, в която се разплискваше лунната светлина. — Така и не мога да разбера защо дребосъци са строили такива гигантски неща.

— Може би компенсират — рече Ройс, отпускайки няколко дължини въже.

— По дяволите, Ройс, оттогава минаха осем години. Бях в по-добра форма. Бях по-млад, а ако си спомням, заклех се никога да не го правя отново.

— Затова не трябва даваш клетви. Сториш ли го, съдбата моментално запретва ръкави да ти ги затъкне в гърлото.

Ейдриън въздъхна, отметнал глава:

— Височка си е кулата.

— И ако джуджетата все още я поддържаха, щеше да е непревземаема. За наше щастие не е така. Трябва да се радваш — изминалите осем години са я разяли допълнително. Ще е по-лесно.

— Това е гранит, Ройс. Той не ерозира кой знае колко за осем години.

Ройс не каза нищо, продължавайки да се занимава с въжето, сетне провери ремъците и си нахлузи шиповете за катерене.

— Помниш ли, че миналия път за малко да падна?

— Сега не стъпвай там.

— А думите на красивата дама от селото? Една светлина ще угасне?

— Или се покатерваме, или оставяме мястото да гръмне. Оставяме мястото да гръмне — Мерик печели. Мерик печели — бяга и не намираш Дигън Гаунт.

— Въобще не съм си представял, че толкова се интересуваш дали ще намеря Гаунт — Ейдриън отново повдигна глава към кулата. — Поне не чак толкова.

— Честно ли? Изобщо не ме е грижа. Цялото ти това приключение е една глупост. И като намериш Гаунт, после какво? Ходиш подире му като негов телохранител през остатъка от живота си? Ами ако той е като Белънтайн? Това забавно ли ще е? Убеден съм, че ще е вълнуващо, тъй като всеки мечоносец ще иска да го убие, но кого го е грижа? Няма награда, няма смисъл. Гузен си — това мога да разбера. Избягал си от баща си и не си могъл да се извиниш. И заради това трябва да захвърлиш остатъка от живота си, ставайки нечий иконом? Заслужаваш много повече.

— Някъде в тези думи май имаше комплимент, така че ти благодаря. Но ако не правиш това, за да ми помогнеш да открия Гаунт, защо тогава?

Ройс поспря. Извади шапката на Уесли от една чанта. Сигурно я бе свалил, преди да напуснат кораба.

— Той си рискува кожата за мен три пъти. Последният докара смъртта му. Няма начин тази крепост да бъде вдигната във въздуха.

* * *

Даже в мрака Ройс намираше места за ръцете и краката си, които Ейдриън не би видял и посред бял ден. Пълзеше по кулата като паяк, докато не достигна до първата ниша. Там заби началната опора и пусна въже към Ейдриън. По времето, когато последният се изкачи до нея, Ройс вече забиваше следващия кол и му отпускаше нова дължина. Продължиха да се изкачват така, откривайки незначителни пукнатини, където хилядите години разруха бяха разкрили спойките между блоковете. Вековните процепи позволяваха на Ройс да се катери по онова, което нявга е било гладък, лъскав камък.

Два часа по-късно дърветата под тях приличаха на дребни храсталачета, а ледените ветрове ги шибаха като лястовици в плевня. Бяха преодолели само една трета от пътя.

— Време е — надви воя на вятъра Ройс. Заби клин, привърза въже към него и слезе.

Ейдриън изстена.

— Мразя тази част.

— Съжалявам, приятелче, нищо не мога да направя. Нишите са все оттам — Ройс посочи към прорезите от другата страна на дълбока пукнатина.

Ройс привърза въжето към ремъците си и се прикачи към Ейдриън.

— Гледай мен — каза му Ройс. Хващайки въжето, той затича по камъка. Достигайки края на процепа, скочи, залюлявайки се като махало. Прескочи на другата страна само на няколко инча от процепа, вкопчвайки се в камъка като буболечка върху листо. Бавно се повдигна и заби нов кол. След като привърза въжето, махна на Ейдриън.

Ако Ейдриън не успееше, щеше да се плъзне в нищото, където щеше да увисне безпомощно — и то ако въжето го задържеше. Силата на падането като нищо можеше да скъса нишките или да изтръгне кола. Напълни дробовете си със студен въздух, приготви се и затича. От другата страна Ройс се приведе към него. Достигна ръба и скочи. Вятърът захвърча край лицето му, замъглявайки очите му със сълзи. Удари се в стената достатъчно силно, за да види звезди. Усети кръв и се зачуди дали е изгубил предните си зъби. Опората се измъкна изпод пръстите му и той започна да пада. Ройс понечи да го сграбчи, но беше твърде късно. Ейдриън полетя надолу.

Спусна се около три инча.

Увисна на въжето, което партньорът му бе прикрепил в мига, когато Ейдриън се бе приземил. Боецът изстена болезнено, бършейки кръвта от лицето си.

— Видя ли? — викна в ухото му Ройс. — Този път мина много по-добре!

Продължиха да се изкачват нагоре, намиращи се в сравнителния завет на тристранните комини. Вече се намираха прекалено високо и Ейдриън виждаше единствено проблясващите светлинки на пристанищния град. Всичко друго бе потънало в мрак. Спряха да починат в една ниша, сетне отново продължиха нагоре.

Ройс се изкачваше все по-високо и по-високо. Ръцете на Ейдриън го боляха от стискането на въжето и от няколкото пъти, в които се бе плъзнал. Краката му, изтощени и слаби, потрепваха опасно. Вятърът бе немилостив. Завихрил се край комина, той с все сили се мъчеше да ги събори. Слънцето изгря и Ейдриън наближаваше ръба на изтощението си, когато най-сетне достигнаха моста. Бяха изминали две трети от пътя, но за щастие не им се налагаше да се изкачват до самия връх.

Изглеждащ тънък от земята, в действителност мостът бе дебел четиридесет фута. Повдигнаха се през ръба, изтеглиха въжета. Приседнаха в сенките, за да си починат.

— Ще ми се да видя Дърнинг да се покатери по това — рече Ройс, поглеждайки надолу.

— Не смятам, че някой би могъл да го стори — каза Ейдриън. — Нито че ще е достатъчно луд, та да опита.

Дузини охраняваха портите при основите на кулата, ала мостът беше пуст. Смяташе се за невъзможно някой да проникне от върха, а студеният вихър караше работниците да стоят вътре. Ройс побутна високите каменни врати.

— Заключено? — попита Ейдриън.

Ройс кимна:

— Да се надяваме, че не са сменили комбинацията.

Ейдриън се изкикоти.

— Миналия път ти отне осемнадесет часа, точно след като рече: „Дай ми само минутка.“

— Би ли ми напомнил защо изобщо те взех? — попита Ройс, прокарвайки пръсти по релефните изображения на вратата. — А, ето.

Внимателно постави пръсти и натисна. Тежкият камък се плъзна навътре като по възглавница от въздух, завъртайки се безшумно. Над главите им се издигаха огромни катедрални сводове. Лъчи сутрешно слънце навлизаха през далечните тавански прозорци, разкриващи сложен лабиринт от мостове, балкони, арки и зъбчати колела. Някои бяха разположени хоризонтално, други стояха изправено. Едни бяха с размера на медна монета, а имаше и високи няколко етажа, по-дебели от къща. Някои се въртяха неспирно, тласкани от нагорещената морска вода. Повечето от колелата стояха неподвижно, чакайки. От механизмите идваше единственото движение. Те бяха и единственият източник на звук.

Ройс огледа обстановката.

— Празно — рече най-накрая.

— Така беше и последния път. Изненадан съм, че не са затегнали сигурността.

— Да, понеже едно-единствено проникване за векове налага поставянето на охрана.

— Утре ще съжаляват.

Откриха стълбите — ниски, плитки стъпала, построени за малки нозе. Ройс и Ейдриън прескачаха по няколко наведнъж. Приклякайки под ниските арки, Ейдриън почти трябваше да пропълзи през входа до Голямата стая. Така бе кръстил помещението при последната им визита. Стаята също беше обширна, но името бе дошло заради намиращия се вътре главен механизъм. Огромното зъбчато колело бе високо колкото кула на замък — а само една четвърт от него бе видима, останалото се губеше в пода. Бе поръбено с огромни зъбци, напомнящи бойниците на замък, само дето по-големи — много по-големи. Към него се допираха две други колела, на свой ред свързани с други такива.

— Превключвателят беше на върха, нали? — попита Ройс.

— Така мисля — да, там беше Грейвис, когато го намерихме.

— Добре, аз ще се заема с това. Ти се оглеждай.

Ройс скочи на едно от по-малките колела и закрачи нагоре по зъбците, сякаш бяха стълби. Заскача от едно на друго, дордето достигна голямото колело. То беше по-трудно за катерене поради мащабите си, ала за Ройс това не представляваше проблем. Скоро се изгуби от поглед, а няколко минути по-късно гръмко стържене на камъни отекна из помещението. От тавана се спусна огромен каменен стълб, който застана между два зъбеца, спирайки огромното колело.

Когато Ройс се върна, лицето му бе щастливо ухилено.

— Така бих искал да видя изражението на Мерик, когато мястото не се взриви. Дори и Гхазел да завладеят града, с месеци ще си чеше главата. Няма как да знае за този превключвател. Грейвис знаеше, само защото негов предтеча е бил сред архитектите на това място.

— А ние знаем, защото го сварихме на местопрестъплението — Ейдриън се замисли. — Смяташ ли, че Мерик може да е наблизо, очаквайки фойерверките?

Ройс въздъхна.

— Не, разбира се. На негово място нямаше да ме намериш на сто мили от радиуса на експлозията. Дори сега не искам да съм тук. Не се притеснявай, познавам го. Фактът, че планината няма да избухне, ще го побърка. Трябва само да намекнем правилните неща на неправилните хора и няма да е нужно да го търсим — той сам ще ни намери. Сега ела. Да видим дали ще открием какво е запушило комините, така че да пуснем отново механизма и да сготвим някой и друг гоблин.

Глава 22

Пътуване към дома

Арчибалд Белънтайн се взираше през прозореца на залата. Изглеждаше студено. Кафява трева, вихрещи се сухи листа, натежали от сняг облаци, отлитащи гъски — всичко това му напомняше, че настъпваше смяна на сезона. Зимата щеше да дойде след по-малко от два месеца. Срита с ботуша си един камък в стената. Приглушеният удар опари крака му и го накара да потрепне.

Защо трябва да мисля за това? Защо винаги си мисля за това?

Зад него Салдур, Етелред и Бидингс обсъждаха нещо, ала той не слушаше. Вече не го беше грижа. Може би трябваше да напусне. Може би трябваше да вземе малка свита и да се върне в Чадуик и убежището на Сивата кула. Замъкът сигурно вече е станал на руина, щеше да се залисва с възстановяването на щетите, причинени от слугите му в негово отсъствие. Брус сигурно се бе почерпвал от брендито му, а бирниците са занемарили задълженията си. Щеше да покани неколцина приятели и сестра си за… Спря и понечи да изрита стената отново, ала и последният път бе достатъчно болезнено.

Спането в палатка по това време на годината щеше да е мъчително. Пък и какво щяха да кажат регентите? И по-скоро — какво щяха да правят в негово отсъствие? И без това в лицето му се отнасяха достатъчно зле. Как ли щяха да заговорничат, ако си отидеше?

Всъщност не му се прибираше особено. Замъкът Белънтайн бе самотно място, още по-отвратително през зимата. Преди мечтаеше как това ще се промени, когато има красива жена и деца. Тогава мислеше за Аленда Ланаклин. Тя бе красавица. Често си представяше как получава ръката на дъщерята на крал Арманд, принцеса Беатрис. Тя със сигурност бе привлекателна. Дори много летни вечери бе прекарал, наблюдавайки млекарките в полето, обмисляйки възможността да отскубне някоя от мизерното й съществуване, издигайки я до лейди Белънтайн. Колко благодарна би била тя, колко предана, колко покорна. Това бе преди да дойде в Акуеста — преди да я види.

Дори в съня не намираше облекчение, защото Модина се появяваше и в него. Танцуваше с нея на сватбата им. Мразеше да се събужда. Вече дори не се интересуваше от титлата. Би загърбил идеята да стане император, стига да я имаше. Дори смяташе да се откаже от графската си титла — но тя се омъжваше за Етелред!

Не искаше да поглежда към регента. Глупакът изобщо не се интересуваше от нея. Как би могъл да бъде толкова студен, та да принуждава едно момиче да се омъжва за него само за политическа полза? Този човек бе мерзавец.

— Арчи… Арчи… — Етелред го викаше.

Потръпна при споменаването на омразния прякор и намръщен извърна лице от прозореца.

— Трябва да поговориш с твоя човек Бректън.

— Какво е направил сега?

— Отказва да се подчинява на заповедите ми. Твърди, че служел единствено на теб. Трябва да му пообясниш как стоят нещата. Не можем да имаме рицари, подчинени единствено на лордовете си. Трябва да припознават върховенството на Новата империя и йерархията.

— Изглежда той точно това прави — спазва йерархията.

— Да, обаче има и друго. Започнал е да става упорит. След няколко месеца ще ставам император, не мога да позволя най-добрият ми генерал да иска твоето разрешение, за да му дам заповед.

— Ще говоря с него — измъчено каза Арчибалд, най-вече за да спре да чува гласа на Етелред. Ако дъртото копеле не бе такъв опитен войник, би се замислил над възможността да го предизвика, ала Етелред бе участвал в множество сражения, а Арчибалд се бе фехтувал единствено с тренировъчни мечове. Даже и да смяташе да се самоубива, нямаше да достави на Етелред това удоволствие.

— Ами Модина? — попита Етелред.

Споменаването на името й накара Арчибалд отново да се заслуша в разговора.

— Тя готова ли ще бъде?

— Да, така мисля — отвърна Салдур. — Амилия върши чудеса с нея.

— Амилия? — Етелред потропа челото си. — Тя не е ли онази слугиня, която ти повиши до главна имперска секретарка?

— Именно — рече Салдур. — Мислех си да я задържа и след сватбата.

— След сватбата няма да ни е нужна.

— Зная, но бих могъл да й намеря друго приложение. Тя се доказа като интелигентна и полезна.

— Прави каквото щеш с нея. Аз със сигурност не…

— Кралиците винаги се нуждаят от секретарки, дори и когато са омъжени — намеси се Арчибалд. — Разбирам, че ще поемеш пълен контрол над Новата империя, но тя все още ще се нуждае от асистент.

Етелред с объркано изражение погледна другия регент.

— Той не знае?

— Какво да зная? — попита Арчибалд.

Салдур поклати глава.

— Сметнах, че колкото по-малко хора са наясно, толкова по-добре.

— След сватбата — обясни Етелред на Арчибалд, — веднъж като бъда коронован, Модина ще претърпи нещастен инцидент — фатален.

* * *

— Всичко е уредено — докладва Нимбус. Ариста крачеше из стаята, а Модина седеше на леглото. — Осигурих му униформа. Тази нощ фермерът ще вмъкне Хилфред, скрит в кола със сено.

— Те ще я проверят ли? — попита Ариста, спирайки да кръстосва помещението.

— Вече не, спряха да претърсват за вещицата. Нещата се връщат към обичайния си начин. Познават фермера. Идва всеки трети ден от седмицата.

Ариста кимна и отново закрачи.

— Същата кола ще ви отведе призори. Ще излезете през градските врати. На кръстопътя ще има три коня, снабдени с храна, вода, одеяла и дрехи.

— Благодаря ти, Нимбус — Ариста прегърна дългуча, карайки го да се изчерви.

— Сигурна ли си, че това ще проработи? — попита Модина.

— Не виждам защо не — рече Ариста. — Ще направя, каквото и миналия път. Ще стана Салдур, а Хилфред ще бъде пазач от четвъртия етаж. Убеден ли си, че си взел правилната униформа?

Нимбус кимна.

— Ще наредя на постовия да отвори затвора. Ще грабнем Гаунт и ще напуснем. Ще наредя на серета да остане на пост и да не казва никому. Никой няма да узнае за липсата с часове, може би дни.

— И все пак не разбирам — Модина изглеждаше объркана. — Амилия каза, че в кулата имало тъмница, но че всички килии били празни.

— На пода има тайна врата. Много хитро скрита, заключена със скъпоценна ключалка.

— Какво е скъпоценна ключалка?

— Скъпоценен камък, който поражда специфична вибрация. Доближен до вратата, той я отключва. Имах такава ключалка на стаята си у дома, а църквата използваше много по-сложна версия при вратите на затвора Гутария. Тук имат същия механизъм, а ключът е изумрудът в дръжката на меча на рицаря.

— Значи ще избягате тази нощ? — попита императрицата.

Ариста кимна. Модина сведе глава, в очите й се прокрадна тъга.

— Какво има? — попита принцесата.

— Нищо. Просто ще ми липсваш.

* * *

Ариста гледаше как слънцето залязва и усети как стомахът й се свива.

Глупост ли върша?

Бе планирала само да открие Гаунт, не да го спасява. След като знаеше къде точно се намира, трябваше да се прибере у дома, където Олрик щеше да прати Ейдриън и Ройс. Ала беше решила така преди — преди да срещне Хилфред, преди отново да открие Тракия, преди да се превъплъти в Салдур. Изглеждаше толкова лесно, че напускането без Гаунт се превръщаше в ненужен риск. Димът бе указал, че е жив, но дали това щеше да е така и след няколко седмици?

Беше сама с Модина. Не бяха разменили думи часове наред. Нещо измъчваше императрицата — нещо повече от обичайното. Модина бе упорита, нищо не можеше да я откаже, след като веднъж бе решила нещо. Очевидно сега бе решила да не говори.

Портите се отвориха и каруцата със сено влезе.

Ариста гледаше напрегнато. Нищо не изгледаше подозрително — нямаше насъбрали се пазачи, не се разнесоха викове — просто купа сено и бавно теглещо я магаре. Фермерът — възрастен мъж, спря при конюшните, разпрегна магарето и го поведе. Взирайки се в каруцата, тя не можа да се удържи. Планът бе да изчакат почти до зазоряване, ала не можеше да остави Хилфред да чака там. Едва дочака луната да започне да се издига над хоризонта, сетне се изправи.

— Време е.

Модина повдигна глава.

Ариста отиде в средата на стаята и коленичи.

— Ариста… — колебливо поде Модина.

— Какво има?

— Нищо… късмет.

Ариста се изправи и прекоси помещението, за да я прегърне.

— И на теб.

Императрицата поклати глава.

— Задръж го целия — на мен няма да ми е нужен.

* * *

Превъплътена в регент Салдур, Ариста слезе по стълбите, чудейки се какво искаше да изрече Модина. Ала нощната възбуда не я оставяше да се съсредоточи. Бе узнала, че можеше да остане в тази форма дълго време. Метаморфозата се разваляше по време на сън, но щеше да се задържи много по-дълго от нужното й тази нощ. Това й даваше по-голяма увереност. Макар все още да бе притеснена да не попадне на истинския Салдур, мисълта пак да види Хилфред не й даваше мира.

Сърцето й подскачаше, когато си помислеше, че ще поеме към Меленгар, отново придружена от Хилфред. Бе пътувала дълго и уморително, искаше най-сетне да се прибере у дома. Искаше да види Олрик и Юлиан, отново да спи в собственото си легло. Обеща си, че ще се отнася по-добре към Мелиса и реши да даде на камериерката си нова рокля. Вече бе съставила дълъг списък със зимни подаръци, когато пристъпи навън. Широкото лице на пълната луна осветяваше вътрешния двор, позволявайки й да вижда ясно, все едно е облачен ден. Тя се отправи към каруцата. Градината бе празна.

— Хилфред! — прошепна тя. Нямаше отговор, никакво движение в сеното. — Хилфред! — тя поклати колата. — Аз съм, Ариста.

Зачака.

Сърцето й подскочи, когато сеното се размърда.

— Принцесо? — колебливо рече той.

— Да, аз съм. Просто ме следвай — тя го отведе в последната преграда на конюшнята, която бе празна. — Трябва да почакаме тук, докато почти се съмне.

Хилфред се вглеждаше в нея със съмнение, стоейки на разстояние.

— Как… — започна той, но замлъкна.

— Смятах, че Нимбус ти е обяснил, че ще се появя така.

— Да.

Очите на Хилфред обикаляха фигурата й, изражението му бе такова, сякаш е опитал нещо ужасно на вкус.

— Слуховете са верни — призна тя. — Поне тези за магията.

— Зная това, но косата ви, лицето ви, гласът ви… — той поклати глава. — Всичко е съвършено. Как да зная, че не сте истинският Салдур?

Ариста затвори очи. В миг Салдур изчезна и отново се появи принцесата на Меленгар.

— Аз съм — увери го тя. Пристъпи напред и видя как той трепна. Болеше я да вижда това — повече, отколкото бе очаквала. — Трябва да ми се довериш — рече тя.

— Как бих могъл? Как да съм уверен, че наистина сте вие, след като си сменяте кожите тъй лесно?

— Попитай ме нещо.

Той се поколеба.

— Хайде, Хилфред.

— Бях ваш телохранител още от времето, когато бях много млад. Назовете ми имената на първите три жени, в които бях влюбен — и името на онази, която загубих заради белезите на лицето си.

Тя се усмихна и усети да се изчервява.

— Ариста, Ариста, Ариста, няма такава.

Той се усмихна. Тя не го изчака. Знаеше, че той не би посмял да направи подобно нещо сам. Затова обгърна ръце около шията му и го целуна. Усети как мускулите му внезапно се напрегнаха, но той не се отдръпна. Тялото му бавно се отпусна, ръцете му я прегърнаха. Той я притисна силно. Бузата му се допря към нейната, брадичката й бе положена на рамото му.

— Марибор да ми е на помощ, ако наистина сте Салдур — прошепна Хилфред в ухото й.

Тя тихо се изсмя и се зачуди дали това е първият път, в който прави нещо подобно след смъртта на Емъри.

Глава 23

Луната на есенното равноденствие

Ройс и Ейдриън започнаха да проверяват дулата — огромни каменни тунели, през които стопената лава изхвърчаше към морето. Бяха дузини, всеки от които насочен в различна посока, а достъпът им до сърцето на планината бе отрязан от прегради, контролирани от зъбчати колела. Продължиха да се катерят нагоре, докато не стигнаха до горния отвор и над тях не се появи небето.

Слънцето бе изгряло и разкрилата се гледка накара стомахът на Ейдриън да подскочи в гърлото му. Намираха се над моста. Светът изглеждаше много малък и тъй далечен. Тур Дел Фур се бе свел до малка купчинка сгради, сгушени в малко заливче. Около него се издигаха планини, приличащи на хълмове. Морето мязаше на локва, из която нещо проблясваше. Отне му миг да осъзнае, че това са гребените на вълните. Сметнатото за насекоми, всъщност бяха чайки.

Никое от дулата не бе запушено, никоя от преградите не бе повредена.

— Може би е другата кула? — попита Ейдриън, след като излязоха и от последния тунел.

Ройс поклати глава.

— Дори и ако е блокирана, налягането ще излезе през тази. И двете трябва да са затворени. Значи не са шахтите или преградите. Нещо друго е — нещо, което сме пропуснали и което може да блокира всички дула едновременно. Трябва да има друг превключвател, който заключва всички прегради.

— И как ще го намерим? Видя ли колко много зъбчати колела има вътре? Всяко едно от тях би могло да бъде. Трябваше да доведем Магнус.

— Да, с негова помощ лесно бихме го намерили — след година-две. Я погледни това място — Ройс посочи към кулата, където проникналите слънчеви лъчи отскачаха от ръбовете на милион каменни колела. Някои се въртяха бавно, други бясно, трети едва помръдваха, навсякъде имаше лостове. Каменните ръчки стърчаха като стрели, обсипали бойно поле. Подобно на зъбчатите колела, те също бяха с най-разнообразни размери — някои миниатюрни, други с големината на дървесен ствол. — Истинско чудо е, че изобщо са се научили да изпускат налягането.

— Именно — рече Ейдриън. — Никой не знае за какво са по-голямата част от тези ръчки. Пристанищните власти не пипат нищо, страхувайки се да не разрушат света или нещо подобно, нали? Значи каквото и да е направил Мерик, сигурно е, че тукашните си нямат и представа. Трябва да е някакъв лост, който не е помръдван от векове, може би дори хиляди години. Ще има следи от скорошно движение, нали?

— Вероятно.

— Значи просто трябва да го намерим.

Ройс се взря в него.

— Какво?

— Остават ни само няколко часа, а ти говориш за откриването на зрънце в обширен плаж.

— Зная! И когато измислиш нещо по-добро, ще последваме твоя план. Дотогава да търсим.

Изминаха часове, още нищо не бяха намерили. Вътрешността на Дръминдор усложняваше дилемата — представляваше лабиринт от коридори, арки и мостове. Често виждаха къде искат да отидат, ала не знаеха как. Поне късметът остана на тяхна страна, защото зърнаха изключително малко хора. Видяха само неколцина работници и още по-малко пазачи. Проникващата през покрива слънчева светлина засия с яркостта на следобеда, сетне отслабна с приближаването на залеза, а те все още не бяха постигнали целта си.

Накрая се отправиха към основата на кулата.

Това бе последният им шанс. Приблизително четиридесет войника охраняваха базата, които се славеха с жестокото си отношение към навлеци. Но все пак, каквото и да бе сторил Мерик, най-вероятно го бе направил на механизма, контролиращ пускането на лавата. Спускайки се по поредно виещо се стълбище, двамата поспряха в една ниша непосредствено пред голямо помещение. Надничайки в него, видяха, че прилича до голяма степен на вътрешна градина или театър, с четири обгръщащи го балкона, разположени един над друг.

— Ето — посочи Ройс към долната стая, която излъчваше жълто сияние. — Там трябва да е.

Бавно се запромъкваха надолу по стълбите. Заплетени инкрустации от бронз и кварц красяха пода, уловил сиянието от отворения праг. Въздухът се нагорещи, довявайки в лицата им миризма на сяра.

— Това трябва да е — прошепна Ройс.

Огледаха обгърналите стените над тях балкони, след което бавно и внимателно пристъпиха напред към сияещата врата.

— Спрете! — командата отекна в мига, в който бяха достигнали средата на стаята. — Легнете по лице с разперени ръце и крака.

Те се поколебаха.

Двадесет арбалетчици изникнаха иззад колоните, обградили Ройс и Ейдриън от три страни. Удряйки крак, се появиха и копиеносци. Те се разпръснаха, оформяйки две линии. Още дузина воини дотичаха от страничния коридор от втория етаж, слизайки надолу по двама, отрязвайки пътя им за бягство.

— Сега лягайте по корем или ще ви посечем на място.

— Не сме тук да създаваме проблеми. Дойдохме… — думите на Ейдриън бяха пресечени от изсвистяла стрела, забила се на не повече от един фут пред тях.

— Веднага! — изкрещя гласът.

Легнаха.

Щом го сториха, веднага ги наобиколиха войници, които им взеха оръжията.

— Трябва да ни изслушате. Задава се инвазия…

— Вече чухме за призрачната ти армада, господин Блекуотър. Захвърли игричките.

— Истина е! Ще бъдат тук тази нощ, а ако не поправите кулата, Делгос ще падне!

— Вържете ги!

Донесоха вериги, щипци и мангал. Пристигнаха ковачи и се заеха да оковават китките и краката им.

— Изслушайте ме! — викна Ейдриън. — Поне проверете механизмите за освобождаване на налягането, вижте дали са в изправност.

Единственият отговор бе звънтенето на чуковете, затягащи оковите им.

— Нищо няма да ви коства да проверите — продължи Ейдриън. — Ако греша, няма да има значение. Ако съм прав и изобщо не погледнете, погребвате Делгоската република. Просто ме послушайте. Ако не друго, поне ще млъкна.

— И прерязването на гърлото ще свърши тази работа — рече гласът. — Но ще пратя работник, ако двамата не се съпротивлявате.

Ейдриън не бе сигурен за каква съпротива говори той, тъй като ковачът тъкмо прикачваше друга верига към крака му, ала не каза нищо.

Гласът издаде заповед и пазачите ги изправиха на крака. Трудно бе да вървят по стълбите с оковани нозе. Ейдриън няколко пъти едва не се строполи, но скоро достигнаха главната порта в дъното на крепостта.

Гигантските каменни врати безшумно се отвориха. Късното следобедно слънце огря контингент чакащи пристанищни войници. Командирът на крепостната охрана пристъпи напред и тихо заговори с капитана на пристанищните власти.

— Не смяташ, че тези юнаци винаги висят тук, нали? — прошепна Ейдриън. — Издадени сме.

— Не се ли сети, когато се обърнаха по теб към име?

— Мерик?

— Кой друг?

— Това е малко пресилено. Как би могъл да ни очаква? Дори ние не знаехме, че ще сме тук. Не може да е толкова умен.

— Такъв е.

По стълбите дотърча един работник, отсечено поздравил командира.

— Е? — попита командирът на крепостта.

Работникът поклати глава.

— Механизмът е в изправност — никакви повреди.

— Отведете ги — заповяда командирът.

* * *

Затворът на Тур Дел Фур бе закътан зад един хълм. Приличаше на голяма каменна кутия в края на булевард Аван, с малко прозорци и заострена ограда. Ройс и Ейдриън бяха добре запознати с репутацията му. Повечето затворници обикновено умираха през първата седмица — екзекутирани, самоубили се или станали жертва на бруталност. Ролята на магистрата се свеждаше до определяне на типа екзекуция. Опрощаването не беше сред възможните варианти. Тук пращаха само най-сериозните случаи. Дребните крадци, пияниците и нарушителите на обществения ред отиваха в далеч по-снизходителната Портсайдска тъмница. Ала този затвор бе края на пътя за пратените в него — буквално.

Ройс и Ейдриън висяха приковани към стената за китките и глезените в килия номер три, където бяха прекарали последните няколко часа. Помещението бе по-дребно от онези в Калис. Нямаше прозорец, табуретка, кофа — нямаше дори слама. Не се различаваше особено от каменно килерче с желязна врата. Единствената светлина се процеждаше в цепката до пода.

— Ужасно си тих — обърна се към мрака Ейдриън.

— Опитвам се да разбера нещата — отвърна Ройс.

— Да разбереш? — Ейдриън се изсмя, макар крайниците му да горяха. — Приковани сме в очакване на екзекуцията си, Ройс. Няма какво толкова да му мислиш.

— Не това. Искам да разбера защо не открихме проблеми с шахтите.

— Защото там имаше милион ръчки, а ние търсехме една-единствена.

— Не мисля така. Какво каза ти, когато се изкачихме на моста? Че друг освен мен не би могъл да се покатери. Смятам, че си прав. Мерик не би могъл. Той е гений, не елф. Винаги съм се представял по-добре от него, когато е ставало въпрос за физически умения.

— И?

— Една мисъл не ми дава мира, откакто ни доведоха тук. Как би могъл Мерик да се промъкне в Дръминдор, за да я саботира?

— Открил е друг начин да влезе.

— На нас това ни отне седмици, забравил ли си?

— Може да е подкупил някой вътрешен, а може и да е платил някому да проникне.

— Кого? — Ройс се замисли. — Това е твърде важно, за да се довери на човек, който би могъл да го стори — ще се нуждае от такъв, за когото знае, че ще го направи.

— Но как можеш да бъдеш сигурен, че някой може да стори нещо, освен ако… — Ейдриън замлъкна, внезапно започващ да осъзнава. — Това не ми харесва.

— През цялото време следвахме две писма — и двете написани от Мерик. Първото смятахме за случайно намерено. Ами ако умишлено е било изпратено до Олрик? Всички знаят, че работим за Меленгар.

— Което ни отвежда до „Изумрудената буря“ — рече Ейдриън.

— Именно. Където получаваме следващото писмо — предназначено за побъркания тенкин в джунглата. В което случайно се споменава, че Дръминдор ще избухне.

— Никак не ми харесва накъде биеш — промърмори Ейдриън.

— А ако Мерик е знаел за главния превключвател?

— Това е невъзможно. Грейвис е мъртъв. Премазан, ако не ме лъже паметта, под едно от онези огромни колела.

— Да. Той е мъртъв, ала лорд Вайрон не е. Вероятно се е хвалил как спасил Дръминдор, наемайки двама крадци.

— И все пак изглежда прекалено съвършено — Ейдриън се опитваше да се самоубеди. — Да, в ретроспекция наистина изглежда, че пъзелът се подрежда, обаче твърде много неща са могли да се объркат.

— Именно. Затова на борда на „Бурята“ е имало човек, който да следи за изпълнението на плана — Дърнинг. Видя ли как хукна в мига, в който стигнахме пристанището? Знаел е какво предстои и е искал да избяга.

— Трябваше да те оставя да го убиеш.

Мълчание.

— Кимаш, нали?

— Нищо не съм казал.

— Копеле — промърмори Ейдриън.

— И знаеш ли какво е най-лошото?

— В момента имам доста такива неща и не зная кое да сложа най-отгоре в списъка, така че давай.

— Направихме точно това, което Мерик не би могъл. Той ни използва, за да изключи Дръминдор.

— Значи не е саботирал нищо? Ето защо Гайл се изсмя, когато му казах, че Дръминдор ще избухне. Знаел е, че няма да се случи. Мерик е обещал, че крепостта ще е непокътната. Мерик е истински гений.

— Май споменах това няколко пъти.

— И сега какво? — попита Ейдриън.

— Нищо. Той ни надви. Седи си някъде с чаша топъл сайдер, усмихвайки се самодоволно, вдигнал крак над купчината пари, които е получил.

— Трябва да ги предупредим да задействат главното колело.

— Давай.

Ейдриън започна да вика, докато прозорчето на вратата не се отвори, обляло вътрешността на килията със светлина.

— Трябва да говорим с някого. Важно е.

— Какво има?

— Осъзнахме каква грешка сме направили. Били сме измамени. Трябва да кажеш на командира на Дръминдор, че сме задействали главния прекъсвач. Можем да му покажем къде е и как да го изключи.

— Вие двамата не мирясвате, а? Не съм сигурен дали наистина сте саботьори или просто откачени. Едно нещо е сигурно — ще разберем как сте проникнали, след което ще ви убием.

Прозорчето се затвори, оставяйки ги отново в мрак.

— Голяма полза имаше от това — рече Ройс. — Сега по-добре ли се чувстваш?

— Копеле.

Глава 24

Бягството

Ариста прекара по-голямата част от нощта, сгушена в прегръдките на Хилфред. Той галеше косата й, понякога целувайки я страстно. Чувстваше се сигурна и осъзна две неща. Първо, можеше завинаги да остане в ръцете му. Второ, не го обичаше.

Той бе добър приятел, част от дома, който тя бленуваше с изгаряща жажда. Опиваше се в прегръдките му, ала нещо липсваше. Струваше й се странно да осъзнае това именно в обятията му. Ала го виждаше болезнено ясно. Не обичаше Хилфред, както не бе обичала и Емъри. Дори не бе сигурна какво точно е любовта, какво усещане представляваше, дали съществуваше изобщо.

Благородничките рядко познаваха мъжете, за които щяха да се омъжат, преди сватбения си ден. Може би ги заобичваха с течение на времето — или си внушаваха това. Поне тя знаеше, че Хилфред я обича — достатъчно силно и за двама им. Усещаше това да се излъчва от него като топлината на нажежени въглени. Заслужаваше щастие. След като бе чакал толкова дълго, тя щеше да му отдаде заслуженото. Щеше да се върне в Меленгар и да се омъжи за него. Олрик щеше да го обяви за ерцхерцог Ройбън Хилфред. Тази мисъл я накара тихо да се изсмее.

— Какво?

— Просто си спомних, че малкото ти име е Ройбън.

Хилфред се изсмя, сетне посочи лицето си:

— Изглеждам така, а вие се подигравате на името ми?

Тя обгърна главата му с длани.

— Не прави това. Смятам, че си красив.

Той отново я целуна.

Периодично Хилфред се взираше в небето, за да определи позицията на луната. Накрая при поредната си проверка заяви:

— Време е.

Тя кимна и още веднъж се превъплъти в регент Салдур.

— Все още не мога да повярвам — каза й Хилфред.

— Зная. Започвам да ставам много добра. Искаш ли да ме целунеш? — тя се изсмя на изражението му. — Помни, не прави нищо. Идеята е просто да влезем и да си излезем. Никакви побоища.

Хилфред кимна.

Излязоха от конюшнята. Ариста погледна към прозореца на Модина. Макар да бе тъмно, бе убедена, че вижда силуета й в рамката. Още веднъж си припомни последните й думи, съжалявайки, че не я помоли да дойде. Може би тя щеше да откаже, ала сега бе твърде късно. На Ариста й се щеше поне да беше попитала.

Откъм готварските помещения се появи Нипър, прозявайки се, понесъл две празни кофи. Той застина, изненадан да ги види.

Тя не му обърна внимание и пое към кулата.

Точно както преди, рицарят стоеше мирно в средата на стаята, отметнал рамене, лицето му скрито от забралото, инкрустираният меч висящ на хълбока му.

— Отивам да посетя Дигън Гаунт. Отвори.

Постовият изтегли меча си.

Имаше един кратък момент на ужас, в който сърцето на Ариста тупаше тъй силно, че се уплаши да не би рицарят да го чуе. Стрелна Хилфред с поглед и го видя да трепва, посягайки към собственото си оръжие. Сетне рицарят приклекна на едно коляно и потропа леко по пода с дръжката на меча си. Камъните моментално се отдръпнаха, разкривайки потъващо в мрака стълбище.

— Да дойда ли с Вас, Ваша милост?

Ариста се замисли. Нямаше си представа какво имаше долу. Можеше да има цял лабиринт от коридори и да й отнеме много време да открие Гаунт. Чуваше как Нипър пълни кофите си отвън. Палатът се разбуждаше.

— Да, разбира се. Води.

— Както желаете, Ваша милост.

Рицарят откачи факла от стената и слезе.

Вътре бе тъмно. Стълбището бе тясно и потискащо. Далеч напред се дочуваше слабо хленчене. Същите тежки камъни, от които бе изградена кулата, оформяха и това подземие. Ала тук имаше и орнаменти. Нищо разпознаваемо, просто абстрактни декорации. Ариста почувства, че ги бе виждала и преди. Не точно тези, ала подобни.

Тогава го усети.

Като разкъсването на конец или строшаването на яйчена черупка, по тялото й преминаха тръпки — внезапно разконцентриращи.

Тя погледна надолу. Старческите ръце бяха изчезнали, виждаше собствените си пръсти и ръкави.

Рицарят бе с гръб към тях и продължаваше да ги води. Наближавайки дъното на стълбището, той започна да се извръща с думите:

— Ваша милост, аз…

Преди да се е завъртял напълно, Хилфред я блъсна настрана.

Изтегли меча си, тъкмо когато очите на рицаря се разширяваха. Острието се плъзна по черната броня и се вклини в процепа между нагръдника и десния нараменник, забивайки се в рамото.

Рицарят извика.

Хилфред изтегли меча си. Рицарят се олюля назад, опитвайки се да изтегли собственото си оръжие. Телохранителят замахна към врата му. Оплиска ги кръв и серетът падна на земята.

— Какво стана? — попита Хилфред, вдигайки факлата.

— Стените — рече тя, докосвайки изсечените символи. — Имат руни като в затвора Гутария. Тук не мога да правя магии. Смяташ ли, че някой го е чул?

— Хлапето, което наливаше вода — рече той. — То ще направи ли нещо?

— Не зная. Трябва да затворим вратата — рече Ариста, вдигайки меча на серета и поглеждайки към светлината в горната част на стълбището. Небрежно прекосеното преди мигове сега изглеждаше тъй далечно и опасно. — Аз ще отида. Ти намери Гаунт.

— Не. Няма да Ви оставя. Може да има още пазачи. Забравете вратата. Заедно ще го намерим и ще се измъкнем — той хвана лявата й ръка и я поведе. В десницата си тя стискаше меча.

Единствената светлина по тесните коридори идваше от факлата, която носеха. Таванът се извиваше на не повече от фут над главата на Ариста, принуждавайки Хилфред да прикляква. Дървени врати, тъй ниски, че приличаха на вратички за добитък, започнаха да се появяват от двете страни на коридора.

— Гаунт! — викна Хилфред.

— Дигън Гаунт! — изкрещя Ариста.

Затичаха по тесните проходи, тропайки по врати, викайки името му, надничайки. Коридорът свършваше в двойно разклонение. Носейки само една факла, нямаше как да се разделят, дори и ако Хилфред се съгласеше. Свиха надясно и продължиха, намирайки още врати.

— Дигън Гаунт!

— Спри! — Ариста внезапно застина.

— Ка…

— Шт!

Много тихо:

— Насам!

Втурнаха се по другия коридор, ала стигнаха в задънена улица.

— Това е същински лабиринт — отбеляза Ариста.

Затичаха обратно и свиха в друга посока. Провикнаха се отново.

— Насам! Тук съм! — долетя отговор, този път по-силно.

Втурвайки се отново, пак се изправиха срещу сляп коридор.

Върнаха се и свиха в друг проход, който най-сетне изглеждаше да ги отвежда в правилната посока.

— Дигън! — викна тя.

— Насам! — долетя глас от последната килия.

Когато я достигнаха, Ариста се приведе и приближи факлата. През тясното решетъчно прозорче видя две очи. Грабна дръжката и дръпна — заключено. Опита да отвори с изумруда в дръжката на меча, ала нищо не се случи.

— По дяволите! — викна тя. — Пазачът, ключът трябва да е у него. Ох, как може да съм толкова глупава? Трябваше да го претърся!

Хилфред удари дървената врата с меча си. Солидният дъб, непоклатим като камък, устоя на удара с лекота.

— Така няма да я отворим. Мечът ти няма да свърши работа. Трябва да потърсим ключовете.

Хилфред продължаваше да сече вратата.

— Ще се върнем, Дигън! — каза Ариста, преди да се отправи обратно по коридора, носейки факлата.

— Ариста! — викна Хилфред, дотичвайки при нея.

Тръгнаха сред проходите, свивайки наляво, после надясно, след това…

— Ариста? — каза Салдур, вцепенен. Едва не се сблъскаха с него. До него стояха петима серети с изтеглени мечове, вдигнали факли.

Хилфред изблъска Ариста.

— Бягайте! — рече й той.

Салдур ги изгледа за миг, сетне поклати глава.

— Няма къде, момчето ми. И двамата сте в капан.

Салдур, чиято коса бе разчорлена, носеше бяла ленена нощна риза, над която бе хвърлил червена копринена роба. Все още пристягаше последната.

— Значи си била ти. Не бих повярвал. Беше много умна, Ариста, ала ти винаги си била такава. Винаги си завираш носа, където не трябва. И ти, Хилфред, отново при своята принцеса. Изключително галантно да отдадеш живота си за нея, ала също и напразно, а нима има чест в едно напразно дело? От тази тъмница друг изход няма. Тези мъже са серетски рицари, изключително умели и брутално обучени воини, които ще те убият, ако се съпротивляваш.

Салдур пое факлата от водещия серет, който сега изтегли и кинжал.

— Загуби си половината живот да защитаваш това момиче, чиято глупост и прибързани действия те подложиха на огнен ад и мъчения. Свали меча и се отдръпни.

Хилфред стисна оръжието си и стъпи здраво на земята.

— Когато бях на петнадесет, ти ми каза, че ще умра, ако се опитам да я спася. Онази нощ се хвърлих в огнен ад. Щом не те послушах тогава, какво те кара да мислиш, че ще го сторя сега?

Салдур въздъхна.

— Не ги карай да те убиват.

Хилфред не отстъпи.

— Спрете, моля ви! Умолявам ви! — викна Ариста. — Саули, ще направя всичко, каквото поискаш. Моля те, пусни го.

— Накарай го да положи оръжие и ще го сторя.

— Хилфред…

— Няма да го сторя, дори и да ми заповядате — каза той с тържествен глас. — Няма сила в Елан, която да ме накара да се отделя от Вас — никога вече.

— Хилфред… — прошепна тя, докато по бузите й се стичаха сълзи.

Той погледна към нея. Един от серетите видя в това възможност и замахна. Хилфред отбягна удара.

Иззвънтяха мечове.

— Не! — проплака Ариста.

Хилфред отново нанесе удар към гърлото, но рицарят приклекна. Острието издрънча в камъните, сипещо искри. Серетът го промуши. Телохранителят се олюля, но съумя да остане на крака и да нанесе удар в гърдите на рицаря. Върхът се плъзна по бронята и отскочи.

Ариста гледаше как втори рицар се хвърля напред, забивайки меч в корема на Хилфред. Острието прониза гърба му.

— Не! Не! — запищя тя, облягайки се на стената, тъй като краката не я държаха.

Бълващ кръв, Хилфред се замъчи да издигне меча си. Най-предният рицар отсече въоръжената му ръка до лакътя и кръвта оплиска Ариста.

Хилфред падна на колене. Тялото му трепереше.

— А-Арис… — заекна той.

— О, Хилфред — прошепна принцесата, а очите й горяха.

Рицарите го бяха наобиколили. Един от тях вдигна меч.

— Ариста! — изрева той.

Тя се срина, като че острието бе поразило и двама им. Просна се на пода. Не можеше да говори. Не можеше да диша. Очите й не напускаха мъртвото тяло на Хилфред, а топлата локва по пода растеше.

— Хилфред — устните й оформиха думата. Не й бе останал дъх да я изговори.

Салдур въздъхна.

— Разкарайте го.

— Ами тя?

— През толкова трудности е минала, за да влезе тук. Нека й изберем стая.

Глава 25

Инвазия

— Какво според теб ще се случи? — попита Ейдриън, докато двамата с Ройс висяха в мрака.

— Флотилията ще се появи и няма да има налягане, за да стрелят по тях. Гоблините ще стигнат необезпокоявани до пристанището и ще изколят всички. Накрая ще дойдат и тук, където ще ни накълцат.

— Не — Ейдриън поклати глава. — Тук грешиш. Гхазел ще ни изядат живи, наслаждавайки се на всеки миг. Довери ми се.

Настъпи тишина.

— Имаш ли представа кое време е? — попита Ейдриън.

— Залезът отдавна е минал. Късничко ни затвориха.

Мълчание.

Чуваха движенията на стражниците от другата страна на вратата: приглушени разговори, дръпването на стол, смях.

— Защо винаги стигаме до това? — попита Ройс. — Все се оказваме приковани на стената, чакайки да умрем от бавна вивисекция. Просто бих желал да изтъкна, че идеята отново беше твоя.

— Очаквах това. Но май ти казах да не идваш — Ейдриън се опита да се намести във веригите, въздъхвайки. — Надали и сега има шанс да се появи някоя красива принцеса, която да ни спаси.

— Тази карта бе хвърлена.

— Ще ми се да бях срещнал Гаунт — рече най-накрая Ейдриън. — Би било хубаво да го зърна все пак. Орисан съм да го защитавам, а дори не съм го виждал.

Отново помълчаха, като изхъмкване от страна на Ройс наруши тишината.

— Какво?

— А? Нищо.

— Мислеше си нещо. Какво?

— Просто е интересно, че смяташ Ариста за красива.

— Ти не мислиш ли така?

— Бива я.

— Гуен те е заслепила.

Ейдриън чу Ройс да въздъхва.

— Тя вече е избрала имената на децата ни. Елиас, ако е момче — или беше Стърлинг? Не помня. Ако е момиче — Мерседес. Дори ми беше изплела шал.

— Съжалявам, че те въвлякох в това.

— Тя искаше да дойда, забрави ли? Каза, че трябвало да те предпазя. Трябвало да спася живота ти.

Ейдриън го погледна.

— Добра работа.

Отвън простъргаха столове, тресна се врата, разнесоха се гневни гласове. Ейдриън дочу откъслеци от разговора.

— … черни платна… тъмен облак върху океана…

— Не, някой друг…

Изтрополи стол. Още стъпки. Мълчание.

— Изглежда флотилията се появи — Ейдриън зачака, гледайки към вратата на килията. — Оставиха ни да пукнем. Ние им казахме, че това ще се случи. Бихме път дотук, за да ги предупредим. Човек би си помислил, че ще проявят благоприличието да ни пуснат, след като видяха, че сме прави.

— Вероятно смятат, че ние сме замесени. Имаме късмет, че не ни убиха.

— Не съм сигурен дали е късмет. В момента едно бързо обезглавяване ми изглежда примамлива перспектива.

— Колко време, преди Ба Ран да ни открият?

— Бързаш ли?

— Може да се каже. Ако ще бъда изяден, бих искал да ми се махне от главата.

Ейдриън чу звук от счупено стъкло.

— Не се наложи да чакаме дълго — измъчено промърмори Ройс.

Отекнаха стъпки. Спряха, сетне се разнесоха отново, по-близо. Дочуха се звуци от борба, приглушен вик. Ейдриън се приготви и загледа как вратата се отваря. Видяното го шокира.

— Готови ли сте за тръгване, момчета? — попита Дърнинг.

— Ти пък какво правиш тук? — запитаха двамата едновременно.

— Бихте ли желали да си тръгна? — усмихна се той. Забелязвайки прикованите вериги, изкриви лице. — Прилежни копеленца, нали? Почакайте, зърнах някакви инструменти.

Ройс и Ейдриън се спогледаха, удивени.

— Добре де, той не е красива принцеса, но мен ме устройва.

Разнесоха се трясъци, възкликване. Дърнинг се завърна, понесъл чук и длето.

— Флотилията на гоблините се появи, а Дръминдор не функционира, ала поне не е и гръмнала, така че трябва да ви благодарим — рече им той, докато се заемаше с веригите.

— Да не говорим за това. Не го казвам просто така. Наистина не говори за това — потръпна Ейдриън.

— Сега половината от хората — умната половина — търчат. Другите ще останат да се бият. Това означава, че нямаме много време да се измъкнем. Отвън имам коне и провизии. Ще се отправим на север, към планините. Ще яздя с вас до Маранон, сетне ще поема по пътя си.

— Но аз така и не разбирам какво правиш тук — рече Ройс, докато Дърнинг приключваше с една от металните гривни. — Не работиш ли за Мерик?

— Мерик Мариус? — Дърнинг се изсмя. — Забавно. Двамата с Грейди си мислехме, че вие работите за него.

Дърнинг приключи с оковите на Ройс и се зае с тези на Ейдриън.

— Работим за Корнелиус ДеЛур. Може и да го знаете — един дебеличък, баща на Космос. Той движи страната — или я притежава, в зависимост от гледната точка. Представете си удивлението ми вчера, когато узнах, че двамата работите за Меленгар. ДеЛур страшно се изкефи. Старият има извратено чувство за хумор понякога.

— Объркан съм. Какво правехте на „Бурята“?

— Когато Диамантът откри съобщение от Мерик, Космос сметна, че е достатъчно важно да го предаде на татенцето, а Корнелиус ни прати да проучим какво става. Двамата с Грейди се цанихме за моряци. Бяхме убедени, че Ройс е убил Дрю, затова ви смятахме за хора на Мерик. Сметнахме, че е свързано с оня коментар за рога, дето Дрю дочул.

— Бърни го уби — рече Ройс.

— Да, досетихме се. А рогът нямаше нищо общо с Мерик. Това беше свързано с Траник. Като чухме, че са ви арестували, намирането ви беше лесна работа.

Ейдриън също бе свободен и разтриваше китки.

— Елате, по-голямата част от снаряжението ви е тук — той извади Алвърстоун от колана си и го подаде на Ройс. — Взех го от един пазач. Сигурно го е сметнал за красив.

Помещението отвън бе празно, като се изключат телата на двама пазачи. Единият със сигурност бе мъртъв, но другият можеше и просто да е в безсъзнание. Откриха принадлежностите си в едни сандъци, пълни с конфискувани вещи.

Зазоряваше се. Хората търчаха, понесли вързопи. Майки притискаха плачещи деца към гърдите си. Мъже се мъчеха да избутат претоварени колички по нанагорнището. Край пристанището бе изникнала гъста гора от мачти. Крепостта Дръминдор беше няма свидетелка на плячкосването на града.

Дърнинг ги поведе по изпълнените с бягащи хора улички. Разразяваха се боеве. Улиците бяха задръстени, което принуди Дърнинг да ги поведе по покривите. Катереха се по балкони и прескачаха алеи, подскачайки от покрив на покрив, докато накрая се отдалечиха от задръстванията. Спуснаха се на улицата и скоро достигнаха източните порти. Стотици хора притичваха край тях, накачили се по теглени от магарета каручки — предимно жени и деца.

Дърнинг спря точно пред портите, изглеждайки притеснен. Подсвирна и в отговор се дочу птичи зов. Морякът ги поведе встрани от пътя, нагоре по един хълм.

— Извинявай, Джейкъб — рече дългунест младеж, появявайки се с четири коня. — Сметнах, че е най-добре да изчакам скрит. Ако някой ме видеше с тези кончета, нямаше да ги задържа дълго.

От хребета можеха да виждат залива далеч под себе си. От близките до водата сгради се издигаше гъст дим.

— Не успяхме да ги спрем — рече Дърнинг, гледайки как бежанците напускат града. — Ала вие съумяхте да предотвратите експлозията, а аз предупредих Корнелиус, който вдигна тревога, така че спасихме доста животи.

Покачиха се на седлата и Ейдриън хвърли един последен поглед към Тур Дел Фур, където подкокоросваните от морския бриз пламъци обгръщаха улиците.

Глава 26

Разплата

Мерик влезе в залата на имперския палат. Слуги я украсяваха за Зимния фестивал, което трябваше да й придаде празничен вид, ала за Мариус тя беше просто мрачно помещение с прекалено много камънаци и твърде малко светлина. Никога не бе обичал кой знае колко Акуеста. Съжаляваше, че точно тя е столица на Новата империя — империя, чието съществуване бе подсигурил. Той би предпочел Колнора. Там поне имаше стъклени улични лампи.

— А, Мерик — поздрави го Етелред. Регентите, граф Белънтайн и канцлерът се бяха насъбрали край огромната маса. — Или да те наричам лорд Мариус?

— Наистина трябва — отвърна Мерик.

— Тогава носиш добри новини?

— Най-добрите, Ваша светлост. Делгос падна.

— Отлично — Етелред изръкопляска.

Мерик достигна масата и започна да сваля ръкавиците си пръст по пръст.

— Гхазел нападнаха Тур Дел Фур преди пет дни, срещайки само слаба съпротива. Завладяха Дръминдор и опожариха по-голямата част от града.

— А армията на националистите? — попита Етелред, намествайки се удобно в стола си, ухилил широкото си лице.

— Както се очакваше, веднага пое на юг. Повечето от тях имат семейства в Делгос. По всяко време можете да си върнете Ратибор. Дори няма да е нужна армия. Няколкостотин души ще са достатъчни. Бректън може да насочи вниманието си към Меленгар и да започне да подготвя предстоящата инвазия на Трент.

— Отлично! Отлично! — ликуваше Етелред. Салдур и канцлерът се присъединиха към него, усмихвайки се един на друг с облекчение и наслада.

— Какво ще стане, когато гоблините приключат с Делгос и решат да поемат на север? — запита графът на Чадуик. Седнал в другия край на масата, той не споделяше веселостта на останалите. — Чувам, че били многобройни, също така били страховити бойци. Ако са разрушили Делгос, какво ни гарантира, че няма да нападнат и нас?

— Убеден съм, че националистите ще попречат на тези им амбиции, милорд — отвърна Мерик. — Но дори и това да не стане, Ба Ран Гхазел не представляват заплаха за нас. Те са много суеверни и очакват някаква неминуема катастрофа да ги сполети. Искаха Дръминдор като убежище, а не като предна база за предстоящите си нападения. Това ще ви предостави нужното време да превземете Меленгар, Трент, може би дори западната част на Калис. Тогава Новата империя ще властва неоспорвана, а националистите ще бъдат само спомен. Някога независимите търговци-аристократи от Делгос ще помолят империята за помощ срещу гоблините и с радост ще й се подчинят. Така старата империя отново ще бъде факт.

Графът се намръщи и седна.

— Ти наистина си цяло чудо и напълно заслужаваш новата си титла, лорд Мариус.

— Тъй като Гаунт е вече в ръцете ви, а Есрахаддон е мъртъв, договорните ни отношения са изпълнени.

— Засега — рече му Етелред. — Няма да изпусна човек с твоите умения. Искам те в двора си. Лоялността ти ще бъде добре възнаградена.

— Всъщност вече говорих с Негова милост относно позицията на магистрат в Колнора.

— Магистрат, а? Искаш собствен град? Допада ми идеята. Смяташ ли, че ще се оправиш с Диаманта? Предполагам. Така че защо не? Смятай го за изпълнено, лорд магистрате. Но настоявам да не поемаш поста до Зимния фестивал. Искам те тук за празниците.

— Етелред ще се жени и ще бъде обявен за император — обясни Салдур. — Самият патриарх ще ръководи церемонията. Също така и ще изгорим една прословута вещица.

— Не бих го пропуснал.

— Отлично! — Етелред се ухили. — Убеден съм, че условията в града ти допадат? Ако не, камерхерът може да се погрижи.

— Къщата е идеална. Много сте любезен, милорд.

— Все още не разбирам защо просто не останеш в двореца.

— Много по-лесно е да работя, ако не бъда виждан тук прекалено често. А сега, ако ме извините, трябва…

— Тръгваш си? — попита разочаровано Етелред. — Но ти едва дойде. Такива новини трябва да бъдат отпразнувани. Не ме обричай да пирувам със стар духовник и меланхоличен граф. Ще наредя да донесат вино и говеждо. Ще има музика, танцьори и жени, ако желаеш. Какви предпочиташ, Мариус? Дебели или слаби, светли или тъмни, дръзки или хрисими? Уверявам те, камерхерът може да изпълни всяка поръчка.

— Уви, милорд, останала ми е недовършена работа, която изисква вниманието ми.

Етелред се навъси.

— Много добре, ала те искам тук за празниците. Настоявам.

— Разбира се, милорд.

Мерик излезе, докато имперските водители се поздравяваха. Отвън чакаше нова карета, теглена от четири бели коня. На капрата стоеше униформен кочияш. На седалката имаше пакет от градския шериф. Мерик бе предложил бренди за бартер и мъжът бе прегърнал възможността. Бутилка качествен ликьор в замяна на безполезните остатъци от лов на вещица — рядко му се усмихваше такъв късмет. Разопаковайки пакета, Мариус прокара пръсти по лъскавата роба.

Каретата се изкачи по Хълма и сви по улица Пирен, където се намираше един от по-заможните квартали в града. Макар къщите да не бяха огромни, бяха издигнати с вкус и елегантни. Прислужник усърдно изчакваше да поеме ботушите и наметалото, а друг стоеше наблизо с чаша топъл сайдер. Мерик вече не пиеше вино или бира, бе развеселен да види, че и за тази му привичка бе помислено. Седеше в салона, заобиколен от червеникавите мебели и облицовката от тъмно дърво, отпиваше и се вслушваше в пропукването на камината.

На вратата се почука. Почти се изправи, когато зърна един от слугите си да се отправя към фоайето.

— Къде е тя, Мерик? — чу гневен глас.

Миг по-късно лакеят въведе двамина.

— Моля седнете, господа — Мерик се отпускаше в удобния си фотьойл, греейки ръцете си на чашата. — Някой от вас ще желае ли питие, преди да пристъпим към бизнес? Слугите ми могат да ви донесат всичко, но трябва да изтъкна, че сайдерът е изключително добър.

— Казах, къде е тя?

— Успокойте се, господин Деминтал. Дъщеря ви е добре, скоро ще я видите. Брилянтно изпълнихте своята част от сделката, а аз винаги държа на дума си. Просто бих желал да обсъдя някои детайли. Чиста формалност, разбирате. Първо, нека да ви поздравя, Уайът. Нали мога да те наричам така? Свърши отлична работа. По ти дава изключително високи оценки в доклада си.

— Твърди, че си помогнал Ройс и Ейдриън да се качат на борда и че дори след неочакваното потапяне, бързата ти мисъл спасила заповедите и мисията. Изключително съм впечатлен как си спечелил доверието на Ройс — което не е никак лесно постижение, ако позволиш да добавя. Трябва да си бил изключително убедителен, което е потвърдено и от успеха ти да убедиш пристанищните власти в Тур Дел Фур, че Ройс и Ейдриън са дошли да унищожат крепостта. Убеден съм, че единствено благодарение на блестящите ти умения мисията се увенча с успех.

Мерик отпи глътка сайдер и се усмихна.

— Имам само един въпрос. Знаеш ли къде са сега Ройс и Ейдриън?

— Мъртви. Убити от гоблините или от властите на Тур Дел Фур — който е стигнал първи до тях.

— Позволи ми да се усъмня в това. Ройс не е лесен за убиване. Измъквал се е от много по-трудни ситуации. Бих рекъл, че е имал необичаен късмет, ала зная много добре как е живял. Съмнявам се, че дори смъртта би могла да го задържи дълго.

— Искам дъщеря си — веднага — тихо рече Уайът през стиснати зъби.

— Разбира се, разбира се. Господин По, ще бъдете ли тъй любезен да я доведете? Третата врата вляво — Мерик му подаде ключ. — Наистина, Уайът, ти си много способен. Бих могъл да те използвам.

— Нима смяташ, че това ми е харесало? Колко стотици умряха заради мен?

— Не мисли по този начин. Мисли като за задача, която си изпълнил с размах. Не виждам често талант като твоя. Бих могъл да се възползвам от уменията ти. Присъедини се към мен и ще бъдеш добре компенсиран. В момента работя върху друг проект, даден ми от дори още по-рентабилен възложител. В състояние съм да уредя множество добри неща за теб. Двамата с дъщеря ти можете да живеете като феодали. Какво би казал за свой собствен имот?

— Ти отвлече дъщеря ми. Единствената свързана с теб работа би била да уредя смъртта ти.

— Не бъди тъй драматичен. Ето, виждаш ли? Ето я. Жива и здрава.

По се появи, придружаващ младо момиче. Беше на около десет, със светлокестенява коса, стегната на кок. Носеше елегантна синя рокля и кожени обувки.

— Татенце! — викна тя.

Уайът притича, прегръщайки я.

— Нараниха ли те, миличка?

— Не, нищо ми няма. Купиха ми тази красива рокля и ми дадоха тези обувки. И играехме игри.

— Това е добре, сладката ми — обръщайки се към Мерик, Уайът запита. — Ами Елдън?

— Все още е в Колнора. Предполагам те чака. Уайът, наистина трябва да помислиш над предложението ми. Ако не друго, поне заради безопасността си.

Уайът бясно се извъртя.

— Свърших ти работата! Каза, че съм я бил свършил брилянтно! Защо ни заплашваш сега!

Мерик погледна момичето.

— По, в кухнята има бисквити, които на Али ще се усладят.

Уайът я притисна към себе си.

— Не се притеснявай, сега ще се върне.

— Обичаш ли бисквити? — попита я По. Момиченцето кимна, поклащайки глава. Погледна към баща си.

— Всичко е наред — кимна Уайът. — Не се бави, миличка.

По и Али излязоха, хванати за ръка.

— Не те заплашвам. Както вече казах, изключително съм доволен от работата ти. Само се опитвам да те защитя. Помисли за миг. Ами ако Ройс не е мъртъв? Той ще схване нещата, ако вече не го е сторил. Трябва да се страхуваш какво ще стори на двама ви. Ройс вероятно ще убие първо Али, докато ти гледаш.

— Той не е такъв.

Мерик се изкикоти.

— Нямаш си представа какъв е Ройс. Предполагам съдружието с Ейдриън Блекуотър го е променило. Дванадесет години с този идеалистичен мечтател са го направили почти човек, ала аз го познавам. Зная какво се крие отдолу. Виждал съм неща, които карат дори моето закоравяло сърце да потреперва. Ядосай го — и се появява демон, когото никой не е в състояние да контролира. Повярвай ми, той е такъв — и то в невъобразима степен. Не се спира пред нищо.

Али се върна с пълна шепа сладки. Улавяйки свободната й ръка, Уайът пое към вратата. На прага спря и се извърна.

— Мерик, ако думите ти за Ройс са истина, не трябва ли ти да се страхуваш?

Уайът излезе, затваряйки вратата.

Мерик отново отпи от сайдера, ала той бе изстинал.

Речник на имена, места и термини

Аврин: централна и най-силна от четирите Апеладорнски нации, разположена между Трент и Делгос.

Акуеста: столица на кралство Уоррик и Новата империя.

Али: дъщеря на Уайът Деминтал.

Амилия: дъщеря на майстор на карети от Тарин дол, секретарка на Модина.

Амрат Есендън, крал: покойният крал на Меленгар, баща на Олрик и Ариста.

Амрил, графиня: аристократка, която Ариста омагьосала с циреи.

Ана: камериерка на императрица Модина.

Антън Булард: историк, автор на „Историята на Апеладорн“, пътник на борда на „Изумрудената буря“.

Апеладорн: четирите човешки нации: Трент, Аврин, Делгос и Калис.

Ариста Есендън, принцеса: член на управляващата Меленгар династия, дъщеря на Амрат, сестра на Олрик.

Арчибалд „Арчи“ Белънтайн: граф на Чадуик, командващ сър Бректън, привърженик на Новата империя.

Ба Ран Гхазел: морските гоблини.

Бастиън: прислужник в имперския дворец.

Белънтайн: управляващата в Чадуик династия.

Берил: кадет на борда на „Изумрудената буря“

Бидингс: имперски канцлер.

Бижуто: главата на гилдията Черен диамант.

Бизанмачта: задната мачта на кораб.

Бишъп: лейтенант на борда на „Изумрудената буря“.

Блидън: помощник-кормчия на борда на „Изумрудената буря“.

Боцман: нисш офицер, който надзирава работата на останалите моряци.

Бректън Белстрад, сър: син на лорд Белстрад, рицар на Чадуик, смятан от мнозина за най-добрия рицар в Аврин.

Буранду: вожд в тенкинското село Удоро.

Бърни Дефо: моряк от „Изумрудената буря“, бивш член на Диаманта.

Велла: прислужница в кухните на имперския дворец.

Венденска шарка: устойчива на магия отрова.

Вернес: пристанищен град, разположен на устието на река Бернум.

Вилан: обвързан към земята си селянин, притежаван от феодалния владетел.

Винтуси: калиански племена.

Галеаннон: кралство в Аврин, управлявано от Фредрик и Джоузефин.

Галевир: река, бележеща границата между Меленгар и Уоррик; влива се в морето близо до село Роу.

Галенти: калиански прякор на Ейдриън.

Гиларабрин: елфически боен звяр; избягал от Авемпарта и унищожил село Далгрен, преди да бъде сразен от Тракия.

Гленморган: 326 години след сриването на Новронската империя, този жител на Гхент обединил четирите нации на Апеладорн; основател на университета Шеридън; създател на големия път, свързал севера и юга; построил замъка в Ерванон (от който е останала само Короносната кула).

Гленморган II: син на Гленморган. След смъртта на баща си, младият неопитен император разчитал на духовниците да му помогнат в управлението на империята. Те от своя страна го накарали да делегира огромни правомощия на църквата и лоялните на нея благородници. Тези аристократи се противопоставяли на защитаването на Делгос срещу нападенията от Ба Ран Гхазел в Калис и от Дакка, твърдейки, че заплахата ще увеличи делгоската зависимост от империята.

Гленморган III: внук на Гленморган. Малко след поемането на властта опитал да възстанови контрола над кралството на дядо си, повеждайки армия срещу силите на Гоблините, достигнали югоизточен Аврин. Разгромил ги в битката при Вайлън Хилс и обявил намеренията си да се притече на помощ на Тур Дел Фур. Страхувайки се от нарастващата му мощ, на шестата година от управлението му неговите благородници го предали и го затворили в замъка Блитин. Църквата го обвинила в ерес и бил екзекутиран. Това довело до разпада на т.н. Империя на стюарда. По-късно църквата заявила, че била заблудена от благородниците и анатемосала мнозина от тях, повечето от които приключили по неприятен начин живота си.

Глъстън: провинция в северен Уоррик, собственост на маркиз Ланаклин, завладяна от Новата империя.

Грейвис: джудже, опитало се да саботира Дръминдор.

Грейг: дърводелец на борда на „Изумрудената буря“.

Грейди: моряк на борда на „Изумрудената буря“.

Грийн: лейтенант на борда на „Изумрудената буря“.

Гротмачта: средната мачта на кораб.

Гуен ДеЛанси: калианска проститутка, собственик на публичния дом в Медфорд и „Розата и бодилът“.

Гунгуан: винтуски товарни понита.

Гутария: таен нифронски затвор, където бил хвърлен Есрахаддон.

Гхазел: джуджешко название на гоблините.

Гхазелско море: водна площ, разположена на изток от Шаронско море.

Гхент: кралство под ръководството на нифронската църква, част от Новата империя.

Дайм: моряк на борда на „Изумрудената буря“.

Дакки: страховитите обитатели на остров Дакка, умели мореплаватели.

Далгрен: затънтено селце край река Нидвалден, унищожено от Гиларабрин.

Данбъри Блекуотър: баща на Ейдриън.

Дариус Серет: основател на ордена на серетите, посветили се да издирват Наследника на Новрон.

Дейвис: моряк на борда на „Изумрудената буря“.

Делгос: една от четирите нации в Апеладорн. Единствена република. Вдигнала се срещу империята на стюарда след убийството на Гленморган III и след като оцеляла нападението на Ба Ран Гхазел без съдействие от империята.

ДеЛур: заможна търговска фамилия.

Джейд: асасин от Черния диамант, убита погрешка от Ройс.

Джейкъб Дърнинг: моряк на борда на „Изумрудената буря“.

Джериш Грелад: тешлорски рицар, първи Пазител на Наследника, телохранител на Неврик.

Джерълд: главният телохранител на императрица Модина.

Дигби: стражник в замъка Есендън.

Дигън Гаунт: водач на националистите, брат на Миранда.

Диксън Тафт: барман и управител на „Розата и бодилът“, загубил ръка в Меленгарската битка.

Диладръм: ербонски гид, нает да отведе екипажа на „Изумрудената буря“ до Замъка на четирите вихъра.

Доувин Траник: страж на нифронската църква, пътуващ на борда на „Изумрудената буря“.

Дръминдор: построена от джуджета крепост в залива Терландо край Тур Дел Фур, която може да изстрелва лава.

Дур Гурон: най-източната част на Калис.

Дурбо: тенкинска колиба.

Дънмор: най-младото кралство в Аврин, управлявано от крал Росуорт, част от Новата империя.

Дъстър: прозвище на Ройс в Диаманта.

Едгар Дрю: моряк на борда на „Изумрудената буря“, умрял при падане от мачтата.

Едит Мон: главна прислужница в миялната на имперския дворец.

Ейдриън Блекуотър: опитен боец и стратег, едната половина от Ририя.

Елиня: любимата на Есрахаддон.

Елла: прислужница в имперския палат.

Емъри Дорн: млад революционер, живеещ в Ратибор.

Ерандабон Гайл: Пантерата от Дур Гурон; тенкински пълководец; побъркан.

Ербон: калиански район, разположен на северозапад от Мандалин.

Еребус: баща на боговете, наричан още Кайл.

Есендън, замък: разположеният в Медфорд дворец.

Есендън: кралската фамилия на Меленгар.

Есрахаддон: магьосник; бивш член на цензарите, обвинен в разрухата на Старата империя, затворен в Гутария.

Жокдан: пълководец на тенкинското селце Удоро.

Закрилник на Наследника: тешлорски рицар, защитаващ Наследника на Новрон.

Замъкът на четирите вихъра: крепостта на Ерандабон Гайл в Дур Гурон.

Зулрон: деформираният обердаза на Удоро.

Ибис Тинли: главен готвач в имперския палат.

Изкуството: магия, отбягвана от благородниците и простолюдието заради суеверие.

Изумрудената буря: новоимперски кораб, управляван от капитан Сиуард.

Империалисти: желаещите да обединят всички кралства под властта на един водач, наследник на полубога Новрон.

Имперковци: империалисти (пейоративно).

Имперска секретарка: отговаряща за публичните изяви на императрица Модина.

Йолрик: наставник на Есрахаддон.

Каз: калиански термин за мелез между човек и елф.

Кайл: използваното от Еребус име, под което вършел добри дела.

Калис: най-югоизточна от четирите нации в Апеладорн, смятана за екзотична, в постоянен конфликт с Ба Ран Гхазел.

Камерхер: ръководещ домакинството на крал или благородник.

Кендъл, граф: аристократ от Меленгар, лоялен на крал Олрик.

Килнар: град в южната част на Ренидд.

Кноб: пекар в имперския палат.

Колнора: най-голям и най-богат град в Аврин, занимаващ се с търговия, разраснал се от кръстопътна спирка за отдих.

Конспирацията за короната: пиеса, базирана по истински събития — убийството на крал Амрат, проследяваща приключенията на двама крадци и принц Олрик.

Констанс, лейди: аристократка, пета по ред имперска секретарка на императрица Модина.

Кора: слугиня в имперския палат.

Корнелиус ДеЛур: богат търговец, за когото се носят слухове, че подкрепя финансово националистите и е замесен в черния пазар; баща на Космос.

Космос Себастиан ДеЛур: наричан още Бижуто, син на Корнелиус, глава на Диаманта.

Кофаджия: жаргонно название за асасин в Диаманта.

Кътър: прозвище на Мерик Мариус, докато бил член на Диаманта.

Леви, доктор: бордови лекар на „Изумрудената буря“.

Лийф: касапин в имперския палат.

Луис Гай: страж на нифронската църква.

Люгер: рибарска лодка с една или повече мачти.

Мандалин: столицата на Калис.

Мандалинският тигър: калианско прозвище на Ейдриън.

Манзант: затвор и солна мина, намира се в Манзар, Маранон; Ройс Мелбърн е единственият избягал от там затворник.

Маранон: кралство в Аврин, управлявано от Винсънт и Регина.

Марибор: бог на хората.

Медфорд: столица на кралство Меленгар.

Медфордският дом: прозвище на публичния дом, собственост на Гуен ДеЛанси.

Мелиса: главна прислужница на принцеса Ариста.

Мерик Мариус: наричан още Кътър, бивш член на Диаманта, изключително опитен крадец и асасин, бивш най-добър приятел на Ройс, любим на Джейд.

Миранда Гаунт: сестра на Дигън Гаунт.

Мишка: сивата кобила на Ройс, получила това си название от Тракия.

Модина, императрица: новото име на Тракия Ууд, под което тя управлява Новата империя.

Монтмърси: прекрасно вино, внасяно от „Подправки Вандън“.

Морис Салдур: бивш епископ на Меленгар, бивш приятел и съветник на династията Есендън, сърегент в Новата империя.

Моувин Пикъринг: най-възрастният от синовете на граф Пикъринг, телохранител на крал Олрик.

Моуиндули: могъщ магьосник.

Муриел: богинята на природата, дъщеря на Еребус, майка на Уберлин.

Напаст Ръфъсова: името, дадено на гиларабрина, убит от Тракия/Модина.

Нареион: последният император на Новронската империя.

Нарон: наследник на Новрон, загинал в Ратибор през 2992 г.

Националисти: обединени под ръководството на Дигън Гаунт, желаят народно самоуправление.

Неврик: синът на Нареион; наследникът, който се скрил заедно с Джериш Грелад.

Нидвалден: река, отвъд която започват елфическите земи.

Нимбус: ментор на императрицата, родом от Вернес.

Нипър: млад прислужник в кухнята на имперския дворец.

Нифронска църква: почитащите Новрон и Марибор.

Новата империя: втората империя, обединила повечето човешки кралства, управлявана от императрица Модина с помощта на сърегентите Салдур и Етелред.

Новрон: спасител на човечеството, син на бога Марибор; полубог, който сразил армиите на елфите във Великите Елфически войни; основател на Новронската империя; градител на Персепликуис.

Обердаза: шаман.

Олбърн: кралство в Аврин, управлявано от крал Арманд и кралица Адълайн.

Олрик Брендън Есендън, крал: член на управляващата Меленгар династия; син на Амрат, брат на Ариста.

Осолената скумрия: пристанищна кръчма в Акуеста.

Остриум: място в тенкинско село, където се сервира храна; обществена трапезария.

Персепликуис: древната столица на Новронската империя, наречена на съпругата на Новрон.

Персефона: съпругата на Новрон.

Пикърингови: меленгарска благородническа фамилия. Граф Пикъринг е най-добрият фехтовчик в Аврин, притежаващ вълшебна рапира.

Прайс: първи офицер на гилдията Черен диамант.

Ратибор: столица на кралство Ренидд, родно място на Ройс.

Ратиборската битка: сблъсък между националисти и империалисти.

Регент: управляващ кралството поради отсъствие или невъзможност на владетеля.

Ред: възрастно куче, навъртащо се из кухните на имперския палат.

Ренидд: бедно кралство, сега част от Новата империя.

Ренкуист: войник от националистическата армия.

Рилан: плодородна долина, разделяща Глъстън и Чадуик.

Ририя: двама (елфически), екип или съюз; Ройс и Ейдриън.

Рогът на Гилиндора: артефакт, според Есрахаддон намиращ се сред руините на Персепликуис.

Розата и бодилът: таверна в Медфорд, собственост на Гуен ДеЛанси, използвана като база от Ририя.

Ройбън Хилфред: бившият телохранител на Ариста, понесъл жестоки обгаряния в Далгрен.

Ройс Мелбърн: крадец, едната половина от Ририя.

Роялисти: привържениците на управлението от независими монарси.

Ръфъс: безмилостен северняк, който според плановете на църквата трябвало да застане начело на Новата империя; убит от гиларабрин край Далгрен.

Сарап: тенкинско място за срещи.

Саули: прозвище на Салдур, използвано от най-близките му.

Сенонски възвишения: хълмове край Чадуик.

Серети: рицари, подчинени директно на църквата; орденът бил основан от лорд Дариус Серет; начело им стоят стражи.

Сиуард: капитан на „Изумрудената буря“.

Старата империя: разпаднала се преди хиляда години след убийството на император Нареион.

Стаул: тенкински воин на борда на „Изумрудената буря“.

Страж: инквизитор на нифронската църква, отговорен за изкореняването на ересите и откриването на Наследника.

Съкрушител: гоблин, който разчита на изненадващи атаки.

Табард: носена върху броня туника, често украсена с герб.

Тарин дол: родното село на Амилия.

Тартана: малък едномачтов кораб, използван за риболов и крайбрежна търговия.

Тек’чин: една от бойните дисциплини на тешлорските рицари, съхранена от ордена на Фаулд и усвоена от Пикърингови.

Темпъл: офицер на борда на „Изумрудената буря“.

Тенент: най-разпространените полустандартни международни пари. Монети от злато, сребро и мед, щамповани със съответния владетелски образ в зависимост от мястото на изсичане.

Тенкин: човеци, приели обичаите на гоблините, подозирани, че са влизали в кръвосмешения с тях.

Теорема Трапеза Пи: тайно общество, бранещо Наследника.

Терландо, залив: пристанище на Тур Дел Фур.

Тешлори: легендарни рицари на Новронската империя, най-великите воини на всички времена.

Топмен: моряк, работещ по върховете на мачтите.

Трент: северни планински кралства, които все още не са под контрола на Новата империя.

Трилон: малък лък, използван от гоблините.

Тулан: тропическо растение, растящо в югоизточен Калис, използва се при религиозни церемонии; димът от изсушените листа предизвиква видения.

Тур Дел Фур: крайбрежен делгоски град, построен от джуджета.

Уайът Деминтал: кормчия на „Изумрудената буря“, баща на Али.

Уберлин: почитан от Дакка и Гхазел, син на Еребус и дъщеря му Муриел.

Удоро: тенкинско селце.

Уесли: син на лорд Белстрад, брат на сър Бректън, кадет на борда на „Изумрудената буря“.

Узла Бар: гхазелски главатар, противопоставящ се на Ерандабон Гайл.

Уоррик: кралство в Аврин, управлявано от Етелред.

Урлинеус: последният паднал град на Старата империя, откъдето гоблините навлизат в Калис.

Фан Ирлану: ясновидката на Удоро.

Фанън Пикъринг: средният син на граф Пикъринг, убит от серетите.

Феррол: богът на елфите.

Фокмачта: най-предната мачта на кораб.

Харол: дълъг кинжал.

Хинтиндар: дребно феодално село в Ренидд, родно място на Ейдриън Блекуотър.

Хойт: някогашен първи офицер на Диаманта, уредил Ройс да убие Джейд, отговорен за пращането на Ройс в затвора Манзант; убит от Ройс.

Хълмист окръг: заможен квартал в Колнора.

Цензари: магьоснически съвет в Старата империя.

Черният диамант: международна гилдия крадци със седалище Колнора, наричана на кратко Диаманта.

Шаронско море: водна площ, разположена на север от Гхазелско море.

Шеридън, университет: престижно учебно заведение, намиращо се в Гхент.

Ширлум-кат: паразит, инфектиращ отворени рани.

Юлиан Темпест: меленгарски камерхер.

Ярката звезда: потопен от дакките кораб.

Content

Майкъл Дж. Съливан
Изумрудената буря
(книга 4 от "Откровенията на Ририя)

Глава 1 Асасин

Глава 2 Празният замък

Глава 3 Пратеникът

Глава 4 Надпреварата

Глава 5 Нарушеното мълчание

Глава 6 Изумрудената буря

Глава 7 Гнили яйца

Глава 8 Рогът

Глава 9 Елла

Глава 10 Паднала звезда

Глава 11 Качулатият

Глава 12 Морски вълци

Глава 13 Меленгарската вещица

Глава 14 Калис

Глава 15 Диренето

Глава 16 Селото

Глава 17 Замъкът на четирите вихъра

Глава 18 Котлето супа

Глава 19 Галенти

Глава 20 Кулата

Глава 21 Дръминдор

Глава 22 Пътуване към дома

Глава 23 Луната на есенното равноденствие

Глава 24 Бягството

Глава 25 Инвазия

Глава 26 Разплата

Речник на имена, места и термини