Кристофър Райд

Проклятието на инките

(книга 3 от "Надзирателят")

Въведение

В началото на ерата на Риби, приблизително по времето на раждането на Исус Христос, трийсет и девет от книгите на Стария завет са били записани върху обикновени свитъци папирус. Тези древни документи били създадени от група хора, известни като братството „Кирбет Кумран“ - живи светци, пратени на този свят да опишат ученията на Бог и Неговата мъдрост. Известни днес като Свитъците от Мъртво море, тези митични документи са първата записана версия на Библията. Но наред с очевидните си учения и мъдрост, те крият в себе си още по-дълбоко знание. Защото в текста на Свитъците от Мъртво море е кодирана най-голямата сила във вселената - тайната на пътуването във времето.

Когато технологиите и мъдростта на човека достигнат нужното ниво, Свитъците ще се разкрият на избрана група хора, които ще приемат върху себе си товара на закрилници на бъдещето и миналото. В книга Естир са записани техническите детайли около пътуването във времето. Във всяка друга книга от Стария завет е кодирана по една мисия - общо трийсет и осем.

Това е историята на една такава мисия. Това са пътешествията на Надзирателя.

1.

Куско, Перу

Пласа де Армас

14:46 ч.

13 януари 1908 г.

Хуан Сантияна яздеше мъничкото си магаре през ситния дъжд покрай насипа на железопътната линия. Черните облаци се бяха спуснали толкова ниско над града, че мрачната мъгла скриваше кулите и покривите на по-високите сгради. Пончото с качулка го закриваше целия освен очите, дясната му ръка стискаше под брадичката подгизналата сива вълна от лама. От мъглата постепенно изникна централният площад на Куско. Именно тук преди осемстотин години първият владетел на инките Манко Капак хвърлил Златния жезъл на бога Слънце и обявил, че на това място ще бъде издигната столицата на инките. Древният град бе построен във формата на свещената за инките пума, а площадът се намираше на мястото на сърцето ѝ. Голямото открито пространство представляваше правоъгълник с дължина на страните 300 и 400 крачки. В самия му център имаше бароков фонтан на две нива, от който бликаше чиста вода - дело на испанските конкистадори, прекършили цивилизацията на инките, когато била в разцвета си. Две застлани с гладки камъни пътеки пресичаха диагонално наклонената повърхност, а трета минаваше перпендикулярно през средата, създавайки шест симетрични триъгълника от трева. По времето на инкските владетели това място се наричало Уакайпата, Сърцето на пумата, но конкистадорът Франсиско Писаро го бе преименувал на Пласа де Армас, или Площада на армията, след като бе завладял брутално града през 1533 г.

Краката на магаренцето трепереха, докато се тътреше с мъка под мокрото и мъгливо небе. Пътуването бе изнурително и през последните два часа Хуан трябваше да полага усилия, за да държи клепачите си отворени. Но когато приближи Пласа де Армас и пред очите му се разкри внушителната Лa Катедрал, най-прочутата базилика в цяла Южна Америка, сетивата му се съживиха. Както бе правил безброй пъти през последните три дни, той посегна назад и опипа тежките дисаги, завързани през задните крака на магарето. Когато спря в подножието на стъпалата пред извисяващите се стени на катедралата, отново се замисли дали да не сръчка с пети добичето и да продължи нататък в мъглата, отнасяйки със себе си плячката от откритието.

„Каква е цената на живота на собствения ми брат?“ - запита се той.

Погледът му се вдигна нагоре към двете внушителни камбанарии на катедралата, преди да се спре върху точката помежду им - корниза с централния купол и белия дървен кръст на Исус Христос, очертан на фона на тъмните облаци.

Сърцето му неочаквано се разтуптя по-бързо. Знаеше, че няма друг избор, освен да предаде онова, което беше открил, но въпреки това нещо отвътре продължаваше да го гризе неуморно.

Хората по площада се занимаваха с делата си. По пазарите се въртеше търговия, безброй магарета теглеха във всички посоки каруци със стока - дърва, сладки картофи, царевица и киноа от съседните ферми. Една жена носеше бебето си в клуп под пончото си, прегърбена под тежестта на големия кош с жито.

В далечината неколцина перуански войници се бяха скупчили в кръг и играеха карти под навесите на казармата на Куско; пушките им, калибър 303, бяха подпрени на стената до тях. Двама монаси вървяха бавно през площада към йезуитската църква „Иглесия ла Компаня“, вдигнали кафявите си качулки, за да се защитят от лошото време.

С натъртен от многодневното яздене задник Хуан слезе от магарето и стъпи несигурно на калдъръма пред катедралата. Дрехите му бяха подгизнали и той усети, че по кожата на гърба му са излезли мехури от прежулването.

Никой в Куско не знаеше за невероятното съкровище, скрито в кожените дисаги на скромното му магаре. Никой досега не бе виждал подобно нещо. Ако по оживените улици плъзнеше дори намек за съществуването му, хората щяха да полудеят от желание само да го докоснат, а мнозина със сигурност щяха да пожелаят да се сдобият с безценното откритие. Хуан вече беше убил един човек, за да защити съкровището си. Колкото и да се мъчеше да отрича, странният златен предмет сякаш му беше проговорил направо в главата с обещания за удоволствия, богатства и всичко останало, което скоро ще бъде негово. Хуан искаше да вярва, че е извършил греха на убийството, за да спаси брат си - беше много по-лесно да мисли по този начин за деянието си - но когато се вгледаше достатъчно дълбоко в себе си, изпитваше страх, че просто жаждата да притежава такова красиво нещо бе задвижила ръката му.

Отново се обърна към внушителната църква и празният му стомах се разбунтува. Наистина ли щеше да предаде великолепното творение на инките на епископ Франсиско? Затърси пипнешком под пончото си малкия сребърен кръст, който висеше на врата му на тънка кожена ивица.

- Говори ми, Христе - промърмори той.

Очите му отново се вдигнаха към мокрите от дъжда стени на катедралата и се спряха върху кръглия часовник на лявата кула. Оставаше една минута до три - след малко могъщите църковни камбани щяха да зазвънят с цялото си великолепие. И те запяха сладката си мелодия, сякаш ангелски хор пееше до Бог. Чистотата и високият звън на дванайсетте камбани на Куско му бяха познати като целувката на собствената му майка. Хуан беше живял през целия си живот с родителите и брат си само на две мили от това място и често бе отброявал с нетърпение секундите, за да чуе как камбаните звънят всяка сутрин и всеки следобед.

Затвори очи и се отдаде на спомените си. По-малкият му брат Корсел беше добър брат, по-късно през тази година щеше да стане на двайсет и една. Самият Хуан щеше да навърши двайсет и три. Като малки бяха неразделни, започнаха да се отдръпват един от друг едва през последните няколко години, когато възмъжаха. Корсел бе постъпил в армията, а Хуан още работеше с баща си като точилар и се занимаваше предимно със земеделски сечива, коси и мачете - всичко, което се нуждаеше от остро като бръснач острие.

Трансът му беше прекъснат внезапно, когато нечия ръка неочаквано докосна рамото му - от допира залитна назад, сякаш са го смушкали с пръчка.

- Спокойно, момчето ми - с усмивка рече монсеньор Пера. - Аз съм.

- Уплашихте ме, отче! - отвърна Хуан, като се мъчеше да скрие, че е останал без дъх.

- Трябваше да се върнеш преди седмица - прошепна старият свещеник през почернелите си зъби. Беше облечен в кафяво расо с качулка, вързано на кръста с просто плетено въже. Личеше си, че току-що е излязъл на дъжда, защото водата още беше на капки по тежката материя на дрехата му. На врата си носеше кръст от чисто сребро на дебела сребърна верижка. - Всички много се тревожат.

- Беше по-трудно, отколкото можете да си представите - отвърна Хуан.

- Къде е Хесус? - попита свещеникът и затърси с поглед младия си послушник.

Хуан преглътна с мъка.

- Имам много лоша новина, отче. - Разкаянието се бореше с емоциите така, че изведнъж му стана почти невъзможно да гледа монсеньор Пера в очите. - Хесус падна от една отвесна скала в планината - най-сетне успя да произнесе той. Не можеше да признае, че най-хладнокръвно беше убил младежа. Ридаейки, Хуан сграбчи топлата ръка на монсеньора и падна на колене на улицата, сякаш се молеше. - Направих всичко по силите си да го пазя! Но Хесус не беше за планините. Плати най-високата цена.

Монсеньор Пера смръщи чело и се прекръсти.

- Когато не се върнахте, започнах да се тревожа, че е станало нещо ужасно. И ето, оказва се, че най-лошите ми страхове са се сбъднали. - Той въздъхна дълбоко и тежко. - Слава на Бог, че успя да се върнеш жив и здрав при нас. - Монсеньор Пера се наведе сковано и зашепна в ухото на Хуан. Думите му едва се чуваха в засилващия се дъжд. - Намерихте ли изгубения град?

- Брат ми още ли е жив? - отвърна Хуан.

Монсеньор Пера се усмихна успокояващо, докато нежно вдигаше Хуан да се изправи.

- Разбира се, че брат ти е жив. Такава беше уговорката, синко.

Хуан беше познавал монсеньор Пера през целия си живот. Старецът беше водил церемонията по венчаването на собствените му родители, както му бяха казвали безброй пъти. Това било преди повече от двайсет и пет години. И сега той беше монсеньор в най-голямата църква в Перу, пряко подчинен на епископ Франсиско, назначен от самия папа Пий, най-могъщия човек в християнския свят.

Монсеньор Пера зашепна отново:

- Донесе ли златния предмет на инките?

Само при споменаването му сърцето на Хуан заби така лудешки, че той се уплаши да не би да се пръсне. Инстинктът му крещеше да побегне, но Хуан знаеше, че единственият начин да спаси брат си, бе да предаде откритието си.

- Животът на брат ти зависи от това - добави свещеникът, сякаш беше прочел мислите му. - Дори не ми се мисли какво несигурно бъдеще го очаква, ако си се провалил.

Погледът на Хуан се отмести към дисагите на магарето му.

- Съкровището на инките е точно това, което епископ Франсиско каза, че ще бъде - най-сетне призна той. - Предметът е толкова великолепен, че само като го погледнеш, душата ти се възнася.

- Толкова се радвам - със сериозно изражение отвърна монсеньорът. - Ела, по-добре да влезем - добави той и посочи към главния вход. - Епископът ще се върне довечера и ще му кажем добрата новина.

Хуан последва свещеника по стълбите към внушителните стени на катедралата, като водеше магарето след себе си. Двамата не размениха нито дума, докато приближаваха огромните зелени врати, издигащи се на цели двайсет стъпки височина.

- Отче, щом го видите, със сигурност ще се запитате защо просто не съм избягал с такова съкровище, с такава прелест, въпреки ужасната цена, която щяха да платят Корсел и семейството ми.

Монсеньорът отвори тежката скърцаща врата и влезе в огромната църква.

- Правиш го, защото си добър човек - отвърна той.

Думите на свещеника накараха Хуан да потръпне. Той не беше добър човек - онова, което бе сторил с Хесус, го доказваше. Поведе магарето си направо в централния неф и звукът на проливния дъжд се смени с мъртвешка тишина, когато вратата зад него се затвори с глух звук, след което беше заключена. Единственият шум, нарушаващ пълното спокойствие, беше чаткането на копитата на магарето по гладкия гранитен под.

Ла Катедрал беше наистина великолепна сграда с извисяващи се варосани тавани, устремени нагоре към небесата в поредица от подобни на пещери оребрени куполи, общо двайсет и четири на брой. В тази част на църквата имаше три основни коридора, наричани нефове. Просторните подове и изваяните каменни колони бяха от гранит, добит от двореца на Виракоча, сградата на инките, която навремето се е издигала на това място и е била основната резиденция на владетелите на инките в продължение на повече от 300 години. След превземането на Куско конкистадорът Франсиско Писаро наредил дворецът да бъде разрушен и камъните му да се използват за построяването на катедралната базилика, най-голямата и впечатляваща в цяла Южна Америка.

По голите вътрешни стени на църквата и в десетките ниши по дължината на нефовете имаше стотици произведения на изкуството - подобни на живи изображения на Исус и учениците му, Мария и Йосиф, големи и малки картини, безценни метални скулптури и религиозни символи. Това беше място, в което Хуан обикновено пристъпваше със страхопочитание, граничещо със ступор, но днес той не изпитваше подобна емоция. Беше безчувствен към всичко наоколо, като се изключи съкровището на инките, което притежаваше.

- В дисагите ли е? - попита монсеньорът.

Хуан погледна издутата чанта на гърба на добичето.

- Да, отче - неохотно рече той, но не помръдна да го извади.

- Изгарям от нетърпение да го видя.

С всеки изминал момент вълнението на Хуан се засилваше. Дишането му се ускоряваше, имаше чувството, че кожата му е пламнала. Можеше ли наистина да предаде на свещеника съкровището на инките?

- Отвори дисагите, синко.

- Къде е брат ми Корсел? - попита Хуан, като търсеше с поглед в обширното пространство под високите колони и безупречно белите сводове. - Тук ли е?

- Той е с епископ Франсиско - отвърна монсеньор Пера. - А сега ми покажи съкровището. - И пристъпи към дисагите, протегнал хищно ръце напред.

Хуан застана между монсеньора и магарето си.

- Не и преди да върнете брат ми. Такава е уговорката.

Монсеньор Пера се закова на място и физиономията му се изкриви от ярост.

- Как смееш да не ми се подчиняваш в Божия дом! Прави каквото ти казвам и отваряй дисагите!

Кръвта бучеше в ушите му така, че почти не можеше да мисли. Хуан зърна изображението в естествен ръст на Исус Христос на задната стена на пищно украсената ниша. Изглеждаше почти истинско - кръвта, капеща от трънения венец на главата на Спасителя, дланите и стъпалата, заковани за дървените греди с големи стоманени пирони, спокойните Му очи, взиращи се надолу, сякаш Той наистина беше тук в плът и кръв.

Отново обърна поглед към гневното лице на монсеньор Пера.

„Той иска съкровището само за себе си - обади се дълбок дрезгав глас в главата му. - Не можеш да му го дадеш.“

Хуан беше чувал гласа и преди - нямаше смисъл да го отрича пред себе си. Със същия заповеднически тон гласът му беше заръчал да бутне послушника Хесус от върха на скалата преди два дни.

- Ще ми покажеш съкровището! - още по-остро каза монсеньор Пера.

- Не можете да го видите - обяви Хуан, разкъсван от гибелните емоции, които бушуваха в него.

- Ще ми се подчиниш! - извика свещеникът. - Аз съм монсеньорът тук!

- Трябва да го убиеш! - изкрещя могъщият глас. - Ще го поразиш в името Божие!

Хуан измъкна малкия ловджийски нож от ботуша си и без да мисли, заби с всички сили острието дълбоко в стомаха на монсеньор Пера.

Изведнъж всичко се размаза пред очите му. Светлината стана ослепителна.

Сенките и мракът бяха безкрайни и студени. Хуан не усещаше крайниците си, не долавяше дори собствените си чувства. Озова се в някаква пустота, отчаяно се мъчеше да намери себе си в бясната лудост, която знаеше, че е погълнала света около него. Започна да усеща засилваща се миризма, толкова гадна и непоносима, че му идеше да повърне. Беше като птичи тор, вонящ и силен, с ясно доловим метален привкус, който стържеше по сетивата му, сякаш остри зъби се впиваха в ноздрите му.

Когато зрението му най-сетне се фокусира, Хуан откри, че е паднал на колене, а обезобразеното тяло на монсеньор Пера лежи на земята пред него. Лицето на стареца бе накълцано до неузнаваемост, крайниците му още потръпваха, от дупката на мястото на гърдите му шуртеше кръв. Очите на монсеньора липсваха, зверски избодени.

Окървавеният ловджийски нож се изплъзна от ръката на Хуан и падна с дрънчене на пода, острието отскочи и се превъртя, преди да спре в разширяващата се локва алена кръв, която растеше около двамата. Свещеническата роба на монсеньора бе нарязана на безброй места, вонящите му черва се бяха изсипали на пода.

Магарето на Хуан отчаяно се дърпаше и врещеше от страх, облещило очи пред лицето на смъртта. Но поводът бе омотан около китката на Хуан и животното успя само да го издърпа няколко крачки встрани, оставяйки след него кървава диря по пода.

Когато най-сетне осъзна какво вижда, Хуан изпищя от ужас. Опита се да сподави виковете си, като захапа собствената си ръка, но не издържа и повърна, толкова отвратителен беше вкусът. Едва сега си даде сметка, че ръцете му също са покрити с кръв и мръсотия. Той запълзя на четири крака към обезобразеното тяло на монсеньора, а устата му отново избълва стомашен сок. Вдигна очи към съседната ниша с прекрасното изображение на Дева Мария, държаща в ръцете си ведрия младенец Исус.

- Какво направих? - простена Хуан, сякаш я зовеше. Съсипан от мъка, той долепи лице до изкорменото тяло на монсеньора и го прегърна. - Съжалявам! - изплака. - Съжалявам! - Усещаше топлия мокър допир на вътрешностите по бузата и челото си.

В далечината откъм страничния неф се чуха тичащи стъпки, които приближаваха.

Хуан знаеше, че трябва да се опита да избяга, но беше като парализиран. Топлината на тялото на монсеньора беше някак утешителна и той не искаше да го пуска.

- Има ли някой? - извика младежки глас от другия край на огромната църква.

Погледът на Хуан намери малкия ловджийски нож, наполовина потопен в разширяващата се локва кръв. Пресегна се, стисна лепкавата дръжка и се изправи на крака.

- Слава на Исуса Христа, Господа наш - промълви той. - Аз съм твой слуга днес и завинаги. Кажи ми какво трябва да сторя и ще го сторя.

2.

Куско, Перу

Пласа де Армас

10:20 ч.

16 януари 1908 г.

Само три дни след смъртта на монсеньор Пера пътешественикът във времето Уилсън Даулинг вървеше по калдъръмената алея към Пласа де Армас. Изпитваше облекчение, че най-сетне е настъпило време да действа, и почти не се тревожеше, че тълпи от стотици опечалени се движеха в същата посока, в която вървеше и той.

Облечен в три четвърти кожена куртка и с широкопола шапка за сафари, Уилсън бе добре защитен от лошото време. Неопамукът, от който бяха изработени дрехите му, бе издръжлив и водоустойчив, макар че му държеше малко топло в разгара на летния дъждовен сезон. На гърба му висеше кожена чанта с пътните му документи, първобитен компас, парче кремък и няколко златни монети, които беше взел от Китай. Монетите бяха отлични за размяна, защото металът им беше достатъчно мек, за да бъде нахапан и бързо да се установи, че са истински.

Тъй като се извисяваше с цяла стъпка над останалите, Уилсън не си правеше труда да се мъчи да се смеси с множеството. Дъждът трополеше по шапката и раменете му, докато вървеше спокойно напред с растящата тълпа, ясно давайки да се разбере, че знае къде отива. Личеше си, че местните се досещат, че е чужденец, но сякаш бяха твърде обзети от мъката си, за да проявят поне известно любопитство защо е тук. След пристигането си с влака от Лима Уилсън беше решил да отиде директно в катедралата и да разбере обстоятелствата около ненавременната смърт на монсеньора. Кървавият му край не беше отбелязан в историята, която Уилсън така старателно бе изучавал, преди да дойде тук от бъдещето.

Почти всички в Куско бяха облечени в черно, мнозина носеха чадъри. Когато научи, че някакъв свещеник е бил наръган поне сто пъти в прочутата базилика, Уилсън отначало беше скептичен. На слуховете в Южна Америка обикновено не можеше да се разчита и той се надяваше фактите да са различни или поне силно преувеличени.

Повтори си наум, че притежава толкова много познания за бъдещето, че със сигурност е най-могьщият човек на света. Това бе арогантност, с която винаги трябваше да внимава, но през годините дисциплината и чувствителността му бяха отслабнали. Напомни си, че е Надзирателят. Работата му бе да изпълни дадената му мисия, мисията „Неемия“, независимо от цената.

Докато вървеше, мислите му едва ли можеха да са по-далеч от реалността на света, в който се намираше сега. Това беше време на приключения и мистерии. Загадъчният Теди Рузвелт беше президент на Съединените щати. Цар Николай II още не беше свален от трона от революционерите в Русия. Уинстън Чърчил беше строен млад мъж, току-що влязъл за първи път в британското правителство. Нямаше световни войни и глобални конфликти. Британската империя все още беше обект на завист от страна на всяка развита държава в света. Братята Райт току-що бяха полетели в първия си построен в гаража самолет. Панамският канал още не беше завършен, а производствената линия на „Форд Модел Т“ не беше пуснала нито един автомобил. Нямаше телефони, калкулатори и компютри, нямаше сателити, нямаше Гугъл карти, нямаше електричество - освен в най-големите градове. По тези места се срещаше само тук-там по някой телеграф и седмичен вестник. Обикновените писма бяха най-ефективната форма на съобщения за мижавото население на Земята, възлизащо на по-малко от милиард и половина души.

Вече осем години Уилсън беше в този „подрастващ“ свят - изчакваше, живееше почти като отшелник. Мисията изискваше да чака до този ден, за да се върне в Куско и да намери човека, когото търсеше. Вече осем години бе откъснат от модерния свят и хората, които познаваше, бе осъден да живее в преходна епоха от миналото, в която изобщо не би трябвало да има Надзирател. В този свят действията и отношенията му трябваше да бъдат сведени до минимум и през тези осем дълги години беше страдал от ужасна самота и неизбежното безпокойство, което вървеше с нея. Слава богу, вече беше тук, в Куско, и когато мисията му приключеше, щеше най-сетне да се прехвърли обратно у дома.

Движейки се по течението на растящата тълпа, Уилсън приближи центъра на Куско откъм булевард „Арекипа“, който минаваше покрай южната страна на катедралата. Хората вече се блъскаха в него и той трябваше да внимава и да пази очите си от спиците на множеството чадъри, които се носеха наоколо на височината на главата му. В далечината през непреставащия дъжд чуваше характерното мърморене на гласове, което се засилваше с всяка следваща крачка. Когато Пласа де Армас се ширна пред него, гледката не беше такава, каквато беше очаквал. Площадът беше пълен с хора - хиляди гневни хора. Те се бяха скупчили, обърнати към извисяващите се стени на Лa Катедрал, и викаха сквернословия в дъжда. Жените стискаха молитвени броеници; мъжете размахваха във влажния въздух прости дървени кръстове. Мнозина плачеха, но повечето крещяха гадни ругатни до пресипване.

Уилсън се огледа и забеляза, че сергиите на пазара пустеят и че сградите около Пласа де Армас са затворени, със залостени врати и спуснати завеси на прозорците. Дори вратите на пощата бяха затворени, което беше много необичайно. Докато си проправяше път през множеството, от всичките му страни се сипеше постоянен порой ругатни и обиди. Никога не беше виждал нещо подобно - местните бяха почти полудели и припяваха, обърнати към църквата. Трудно беше да не бъде объркан от всичко това, особено след годините му на самота.

От периферията на шапката му се стичаха струйки вода; Уилсън погледна към катедралата, чийто силует се очертаваше в мъглата. На площадката в горния край на стълбището се беше строила редица от двайсет войници с пушки в ръце. Зад тях имаше други двайсет. Всички стискаха оръжията си и от израженията им - предимно уплашени - си личеше, че им е заповядано да не позволят на никого да припарва до църквата.

В небето избоботи гръм. Уилсън продължи да си пробива път към катедралата, като разблъскваше хората от пътя си. Заобиколен от всички страни от гневни и разпалени селяни, той неочаквано си спомни разговора си с Дейвин Чан само часове преди да бъде изпратен на мисията си в миналото.

Облечен в меркуриевия си екип, Уилсън седеше на кожен стол в заседателната зала с огромната букова маса. Белият под беше излъскан до блясък. Едната стена на просторното помещение представляваше панорамен прозорец, от който се разкриваше изглед към гъста зелена гора, стелеща се до хоризонта. Слънцето тъкмо започваше да залязва и небето ставаше червеникаво.

Дейвин Чан седеше мълчаливо, със замислена физиономия.

Ученият от китайски произход от три години беше меркуриев командир на „Ентърпрайз Корпорейшън“, най-голямата компания на света. Имаше спокойно лице и черна, тук-там прошарена със сиво коса, вързана на опашка. Веждите му бяха извити в средата и създаваха впечатление, че е много проницателен и хитър човек. Трагично хърбав, той бе отслабнал още повече след заемането на отговорния пост. Често повтаряше девиза си „Всичко е възможно... трябва само да направиш така, че да се случи“ и всички се шегуваха, че е много взискателен. Дори сега изглеждаше подходящо, че именно той трябва да съобщи лошата новина на Уилсън.

- Имам един проблем, който бих искал да обсъдим - каза Дейвин.

- Какъв проблем? - попита Уилсън.

- Налице е конфликт във времето на мисия „Неемия“. Предвид обстоятелствата се налага да се направят известни компромиси.

Уилсън се наведе напред в стола си.

- Компромиси... интересна дума. Никога не съм мислил, че си падаш по нея.

Известно време двамата седяха мълчаливо и се гледаха един друг. Накрая Уилсън наруши тишината.

- Трябва да е доста зле, щом дори ти не можеш да говориш за това. Кажи нещо!

- Ще трябва да чакаш осем години, преди да бъдеш прехвърлен обратно у дома - отвърна Дейвин.

Първата реакция на Уилсън бе да се усмихне.

Дейвин посочи дисплея на таблета си.

- Както казах, налице е времеви конфликт.

- Заминавам след два часа - каза Уилсън и посочи часовника си. - А ти ми го казваш едва сега?

Дейвин поклати глава.

- Знаех от самото начало. И реших, че е най-добре да не се разсейваш, когато имаш толкова задачи на главата си. Изборът беше мой.

- Да се разсейвам! - Уилсън се изкиска. - Бих казал, че осем години от живота ми са повече от разсейване.

Дейвин кимна.

- Съгласен съм, много е необичайно. Само че се намираме в тази трудна ситуация, независимо дали ни харесва или не. Ако имаше друго решение, със сигурност щяхме да го намерим. Не исках да ти казвам по-рано, защото си мислех, че има шанс да открием...

- Няма да ида - прекъсна го Уилсън. - Няма да го направя.

Дейвин постави длан върху масата.

- Това е изключено.

- Имаме машина на времето, за бога! Нелепо е да ме карате да чакам осем години в миналото! Трябва да отложим прехвърлянето и да обмислим отново възможностите.

- Невъзможно - отвърна Дейвин.

Уилсън изгледа кръвнишки меркуриевия командир.

- Даваш ли си сметка в какво положение ме поставяш? Даваш ли си сметка какво означава това за живота ми?

- Съдбата ти не е обичайна - обяви Дейвин. - Нито пък лесна. Подозирам, че така е писано да бъде. Ти си Надзирателят и го знаеш. Има жертви, които трябва да се направят.

Уилсън скри лице в шепите си. Разбираше го чудесно. Много добре знаеше, че е Надзирателят за тази мисия и че никой друг не може да го замести.

- Осем години са повече, отколкото би трябвало да дам - тихо рече той.

- Космическите нишки на вселената не свързват всяко място и всяко време - спокойно каза Дейвин. - Единственият начин да те пратим в Китай през 1900 г. е да съчетаем двете мисии - „Ездра“ и „Неемия“. За да се върнеш обратно, ще трябва да чакаш до 1908 година. Само така може да бъде изпълнена и мисия „Неемия“. Това е най-ранната възможна дата.

Уилсън го посочи обвинително с пръст.

- Ти и екипът ти сте омазали нещата, а аз трябва да плащам сметката. Господи! Трябваше да ми кажете по-рано. Така поне щях да имам възможност да се сбогувам.

Крясъците го върнаха в настоящето, докато си пробиваше път към предните редици на тълпата. Един от войниците го забеляза да излиза от първата редица и рязко му даде знак с пушката си да отстъпи назад.

- Не бива да приближаваш! - извика той на испански.

Уилсън продължи да изкачва стъпалата, леко навел глава; широката периферия на шапката гарантираше, че няма да установят контакт очи в очи.

- На никого не е позволено да приближава църквата!

Уилсън се канеше да каже, че е дошъл от далечна страна да се помоли на това място, но когато вдигна глава и за първи път видя истински базиликата, кръвта му се вледени.

На голям кръст високо на стената на дясната камбанария беше провесен гол мъж - по-ужасна и шокираща гледка, отколкото можеше да си представи. Дланите и стъпалата на мъртвия бяха заковани за дебелото дърво с огромни стоманени пирони - той беше разпнат. Очите му бяха отворени, почернелият език - изплезен. Обезобразеното му тяло бе в ужасно състояние, цялото в синини, които вероятно са били там няколко дни преди нещастникът най-сетне да посрещне края си. Едва сега Уилсън разбра, че гневната тълпа крещи ругатни и излива яростта си върху трупа, а не върху църквата.

Пое дълбоко дъх. Историята, която бе изучавал, не включваше разпятие на стените на базиликата през 1908 г., нито пък убийство на свещеник в самата църква.

Войникът се отдели от редицата си и бързо го приближи.

- Трябва да освободите площадката, чужденецо! - нареди той. - Назад!

- Ще ми кажеш кой е онзи човек, редник - каза Уилсън на безупречен испански и със снизходителен тон. - Ще ми кажеш незабавно.

- Трябва да се махнете от площадката! - повтори войникът.

Уилсън присви очи.

- Нямаш представа с кого си имаш работа, момче. Ще ми кажеш кой е онзи човек!

Войникът погледна през рамо към капитана си, но офицерът явно нямаше желание да се намесва. Съдейки по изражението му, той бе съсредоточен повече върху гневната тълпа, отколкото върху неприятностите, които би могъл да му причини някакъв си бял чужденец.

- Трябва да говоря с капитана ти. - Уилсън се опита да заобиколи редника, но той му препречи пътя с пушката си.

- Не може, сеньор!

- Аз съм много важен човек! - сурово рече Уилсън. - Разбираш ли? Имам вземане-даване с президента ви в Лима. Трябва да ми кажеш онова, което искам да знам, или ще си имаш сериозни неприятности, момче.

Уилсън разбираше, че демонстрирането на превъзходство е добра тактика спрямо повечето южноамериканци. Местните често се страхуваха от чужденци и беше нормално да се подчиняват на всяка заповед, независимо каква е тя, стига да бъде дадена достатъчно твърдо.

- Не мога да ви кажа, сеньор. - Войникът отново погледна към капитана си.

- Президентът Пардо ще бъде ужасен от случилото се тук - каза Уилсън и безцеремонно мушна с пръст гърдите на войника. - Ще му кажа, че не си ми оказал съдействие!

- Моля ви, сеньор. Това ужасно положение... - войникът стрелна с поглед разпнатото тяло - ... е по лично нареждане на епископ Франсиско.

Уилсън погледна голия труп, провесен от камбанарията на църквата. По китките и глезените имаше дълбоки ожулвания и засъхнала кръв, което означаваше, че човекът е бил вързан или държан в окови, преди да бъде прикован към кръста.

- Ще ми кажеш името на онзи нещастник и какво престъпление е извършил. В противен случай ще съобщя за безочливостта ти на самия Пардо. Не бъди глупак, момче!

Войникът се озърна към капитана си, после отново погледна Уилсън.

- Името му е Корсел Сантияна, сеньор. - Той погледна смутено гневната тълпа, сякаш не искаше да го чуят какво казва. Закри с длан устата си и продължи:

- Беше войник като мен... редник. Познавах го, преди да дезертира в планината преди повече от осем седмици. Не знаехме нищо за него, докато не се върна в Куско и уби монсеньор Пера по най-ужасен начин вътре в църквата. - Войникът посочи към високите врати на катедралата. - Свещеникът беше обезобразен до неузнаваемост с малък ловджийски нож.

Уилсън погледна нагоре към голото тяло на Корсел Сантияна. По дланите и ръцете му не се виждаха порязвания или други рани освен ожулванията по китките и глезените. Трудно беше да се определи от това разстояние, но под ноктите му като че ли нямаше кръв или мръсотия.

- Монсеньор Пера е бил убит преди три дни, така ли? - попита Уилсън.

Младият войник кимна.

- С малък ловджийски нож? Сигурен ли си?

Войникът отново кимна.

Съдейки по ожулванията от оковите и синините но бедрата, тялото и врата, Уилсън реши, че Сантияна е бил пребиван в продължение на много дни, може би дори седмици.

- Епископ Франсиско ли нареди да бъде разпнат? - попита Уилсън.

Редникът отстъпи крачка назад и го погледна предпазливо.

- В Перу сме вярващи хора, сеньор. Когато главата на Църквата поеме нещата в свои ръце, както направи той, нямаме друг избор, освен да приемем решението му.

Уилсън се обърна към безбройните гневни лица в тълпата. По негова преценка прикованият за кръста човек не беше убиецът на монсеньор Пера. От онова, което беше видял, изглеждаше малко вероятно нещастникът да е убил когото и да било по описания начин.

3.

Куско, Перу

Пласа де Армас

10:40 ч.

16 януари 1908 г.

Загърната в черното си пончо, Акла стоеше сред враждебната тълпа вече четири часа, свила рамене и приведена неудобно напред. Много от селяните около нея припяваха Псалми или се молеха на Бог, а неколцина други просто стояха под проливния дъжд като замаяни. Повечето обаче бяха откровено гневни заради смъртта на монсеньор Пера. Сякаш всеки момент можеха да избухнат безредици, което бе изненадващо, имайки предвид цената, която вече бе платил Корсел Сантияна. И въпреки това тълпата продължаваше да зове за мъст, много от мъжете крещяха толкова силно, че бяха прегракнали.

Ситуацията беше необичайна и Акла започна да губи надежда, че сестра ѝ още е жива. Скрита под качулката на пончото, тя отново погледна крадешком прикованото към кръста безжизнено тяло, пребито толкова жестоко, че дори на нея ѝ идеше да се извърне. Осъзна, че въпреки всички шансове съдбата бе отредила да събере Корсел и Виване. Обикновен войник и млада жена, потомка на най-свещената кръвна линия на инките, никога не би трябвало да се срещнат, но въпреки това беше станало точно така. Както се бе опасявала Акла, боговете се бяха разгневили и бяха поискали върховната цена. Корсел бе умрял по възможно най-унизителния начин. Беше останал да виси почти два дни на онзи кръст, преди младото му сърце най-сетне да замлъкне.

Под прикритието на мрака Акла и воините ѝ бяха стигнали Куско малко преди Корсел да умре. Надяваше се да научи от него повече за сестра си, но за жалост бяха закъснели, а войниците, които охраняваха църквата, си отваряха очите на четири. Оставаше ѝ само да бъде свидетел на смъртта му от разстояние. Докато гледаше, тя стигна до заключението, че Корсел е бил упоен, за да му се попречи да говори; черният му език потвърждаваше подозрението ѝ.

Колкото до сестра ѝ, Акла почти нямаше представа къде е. Виване и Корсел бяха отведени насила от малко селце край Писак - но не знаеше от кого. Подозираше, че са го направили перуанските войници, но никой не беше забелязал някой да влиза или излиза от малкото укрепено селище. Когато Акла и воините ѝ стигнаха Писак, всички улики по кой път са поели похитителите бяха заличени от летните дъждове.

Акла и хората ѝ внимателно претърсиха малката каменна колиба в западните планини, където бяха избрали да живеят Корсел и Виване напук на всички правила. Имаше следи от борба. По вълнения дюшек и пръстения под имаше кръв. Вратата и дървеният капак на прозореца бяха разбити. Единственият стол беше направен на трески. Следите по пода бяха на мъже, обути в тежки ботуши. Всичко това показваше, че най-малко шестима, а може би дори десет души са били изпратени да заловят Корсел и сестра ѝ.

Акла знаеше, че Виване не би се предала без съпротива. Тя подозираше, че кръвта в скромната барака вероятно е на похитителите ѝ. Виване беше отличен воин и бе нужно голямо майсторство да бъде задържана, без някой да пострада сериозно.

Макар че гърбът я болеше, Акла остана приведена в кръста, за да скрие височината си. Ако се изправеше в цял ръст, щеше да стърчи над селяните около нея. Черното пончо с качулка скриваше златистата ѝ кожа и атлетичното ѝ тяло. Тя беше воин, обучен да не обръща внимание на болката. Като трибун даваше пример за дисциплина и саможертва, следван от всичките ѝ воини. Те също бяха в тълпата, заели ключови позиции край множеството изходи и по покривите на околните сгради, и очакваха сигнала ѝ.

Рано или късно виновниците за смъртта на Корсел щяха да дойдат да видят плодовете на делата си, каза си Акла. Нямаше друг избор, освен да чака. И когато дойдат, тя възнамеряваше да научи онова, което иска. Ако Виване бе мъртва, Акла щеше да отмъсти - такава беше традицията в свещеното племе на инките.

Докато се полюшваше с гневното движение на хората около нея, Акла оставаше бдителна сред цялата необичайна суматоха на Пласа де Армас. Погледът ѝ не изпускаше никого и нищо. Не си позволяваше да пада духом.

Някакъв висок бял мъж си проправяше път през тълпата откъм булевард „Арекипа“. Дори от това разстояние Акла виждаше, че той не е с испански или южноамерикански произход. Докато мъжът вървеше право към нея, тя осъзна, че досега не е попадала на подобен човек. Беше висок и здрав, със светла кожа, правилни черти и сини очи, които оглеждаха лицата на множеството. Акла го следеше внимателно с периферното си зрение и се запита дали загадъчната фигура, приближаваща катедралата, не е един от похитителите, които очакваше.

Вече беше близо, мина само на няколко крачки от нея. Беше красив по начин, който Акла не беше виждала досега. Определено идваше отвъд океана, но не можеше да каже откъде точно. Съдейки по изражението му, чужденецът беше идвал тук и преди, но никога при подобни обстоятелства. В студените му сини очи нямаше детска почуда, на лицето му не беше изписано нищо освен сурова решимост.

Кога ще погледне към Корсел Сантияна, запита се Акла. Нима не знае, че на камбанарията има прикован на кръст човек?

Синеокият излезе от тълпата и арогантно изкачи стъпалата на църквата. Един войник го приближи бързо и гневно му даде знак да се махне. Акла си запробива път през навалицата, за да вижда по-добре.

Синеокият най-сетне видя прикования за кръста Корсел. Акла веднага разбра по изумената му физиономия и забавената крачка, че чужденецът няма нищо общо с отвратителното престъпление. Тя огледа отново площада, за да се увери, че не е пропуснала нищо, докато вниманието ѝ беше насочено към високия непознат. Нищо не се беше променило и тя се премести отново, за да вижда по-добре. Чужденецът изкопчваше информация ог войника на стълбите. Изглежда беше свикнал да получава това, което иска.

Ама че необикновен човек, отново си помисли Акла. Дори дрехите и шапката му не приличаха на нищо, което бе виждала досега.

Мъжът и младият войник разговаряха, но лицето на високия чужденец през повечето време не беше извърнато към нея. Разговорът продължи още известно време, след което синеокият най-сетне се обърна към събралата се тълпа. Разтревоженото му изражение показваше, че току-що е понесъл тежък товар на раменете си.

Най-неочаквано той се обърна право към нея! Погледът му се спря точно върху Акла. Сякаш я беше разпознал сред стотиците лица в тълпата!

Оставена без избор, Акла тутакси клекна, за да се скрие. Започна да лази на четири крака между десетките мръсни крака, като смени неведнъж посоката, за да скрие къде се намира. Въпреки множеството около нея белият непознат веднага я беше открил. Как бе възможно това? Сякаш знаеше, че тя е там!

След като внимателно избра новото си място, Акла леко разтвори качулката си и бавно вдигна глава.

С разтуптяно сърце огледа многолюдния площад. Завъртя се в кръг, трескаво търсейки в тълпата някаква следа от белия чужденец.

Къде беше той?

Мъжът с искрящите сини очи сякаш се бе изпарил.

4.

Куско, Перу

„Парк де ла Мадре“

11:12 ч.

16 януари 1908 г.

Забързан по калдъръма под тъмносивото небе, Уилсън зави наляво в поредната тясна уличка. От началото на XVII в. нямаше сведения за разпятия в Перу, но въпреки това тук, в Куско, през 1908 г. един гол мъж беше прикован за дървен кръст на камбанарията на най-голямата църква в Южна Америка. Убийството на монсеньор Пера също не беше отбелязано, а Уилсън се съмняваше, че подобно събитие би било подминато от множеството историци от този период. Двата смъртни случая, които бяха свързани помежду си, му казваха, че историята се е отклонила ужасно от курса си.

- Горкият нещастник - промърмори под нос Уилсън.

Изглеждаше малко вероятно Корсел Сантияна да е убиецът на монсеньор Пера. По ръцете му нямаше порязвания, само ожулвания по китките и глезените от въжето или оковите. Под ноктите му не се виждаше кръв или мръсотия, това бе очевидно дори от разстояние. Синините по недохраненото му тяло бяха стари, съдейки по цвета и начина, по който бяха започнали да избледняват. Корсел беше пребит лошо, всъщност изглеждаше така, сякаш е бил пребиван седмици наред. Но въпреки това нямаше драскотини или порязвания по лицето и врата си. Ако беше атакувал с нож свещеника в пристъп на безумие, както се твърдеше, със сигурност щеше да се нарани.

Защо бяха убили невинен човек, запита се Уилсън.

Крачеше енергично в дъжда, като на всеки няколко секунди се оглеждаше през рамо да види дали не го следят. От пристигането му в Куско слепоочията го боляха и се чувстваше леко изтощен, несъмнено поради бързата смяна на надморската височина. Беше нужно малко време да свикне с недостига на кислород тук, но той знаеше, че усещането ще отслабне през следващите няколко дни, когато се аклиматизира.

През цялото време си мислеше за тълпата и нечистия ѝ интерес към разпнатото тяло. Реакцията на хората беше някак неестествена, сякаш нещо или някой бе обладал тълпата и я караше да реагира по този начин. Уилсън знаеше, че звучи нелепо, но това бе единственото обяснение на странното поведение, за което можеше да се сети. Едно беше сигурно - ако историческите събития са така коренно различни от онези, които бе очаквал, имаше вероятност положението да се влоши още повече. Историята често висеше на тънка нишка и Уилсън знаеше, че всяка намеса от негова страна би могла да направи нещата още по-лоши. Трябваше много да внимава да не остави повече следи в събитията, отколкото беше абсолютно необходимо.

Представи си лешниковите очи, които го бяха изучавали изпод черната качулка на пончото. Определено бяха очи на жена, която го наблюдаваше по начин, в който имаше нещо повече от чисто любопитство. Уилсън бе усетил присъствието ѝ. Не беше сигурен как бе възможно това. С лекота я откри сред изкривените гневни лица миг преди тя да изчезне от поглед като гмурнала се под водата змия - още един знак, че има някакъв мотив да се държи по този начин. Обстоятелствата оставяха само една възможност пред Уилсън - трябваше час по-скоро да намери Хайръм Бингам.

„Парк де ла Мадре“ беше приятен малък площад непосредствено до Нуева Алта. Имаше същия дизайн като Пласа де Армас - правоъгълен, но много по-малък, със страни едва осемдесет и шейсет крачки. По трите страни на площада имаше петнайсетина варосани двуетажни сгради с теракотени покриви. Всяка имаше малък двор към улицата и тесен балкон на горния етаж. Докато гледаше постройките, Уилсън си помисли, че с лекота би объркал това място с някое испанско селце сред хълмовете около Севиля.

„Парк де ла Мадре“ не беше далеч от катедралата, но въпреки това Уилсън вървя дотук двайсет минути, като често сменяше посоките и завиваше по всяка изпречила му се странична уличка. Когато най-сетне приближи откъм север, той се огледа за последен път. Увери се още веднъж, че датата е правилната, с лекота откри къщата, която търсеше, и излезе на площада. Знаеше точно какво прави Хайръм Бингам в момента и това гарантираше, че задачата му да спечели доверието на американския учен няма да е чак толкова трудна.

Малката къща имаше табела над вратата, на която на ръка беше написано „Панамерикански научен конгрес“. Магаретата стояха на дъжда отвън, вързани за дървен парапет. Бяха им дали торби със зоб и добичетата изглеждаха напълно доволни, макар и подгизнали.

Уилсън побутна едно магаре настрани и застана на тясната площадка. От двете страни на вратата имаше купчини боклук, високи поне половин метър - всевъзможни отпадъци, вестници, стари консервени кутии и празни бутилки от уиски. Уилсън се вгледа в един вестник - „Ню Йорк Таймс“ от юли 1907 г., преди повече от шест месеца. Внезапно зад него нещо се раздвижи и той за миг замръзна, но се оказа, че е само някаква черна котка, която скочи покрай него и се скри на ниския балкон.

Макар че завесите на прозорците бяха спуснати, Уилсън виждаше светлината на газения фенер вътре. Между пердетата можеше да различи мъжа, седящ зад дървеното бюро. Уилсън хлопна само веднъж по вратата, завъртя очуканата медна дръжка - знаеше, че е отключено - и влезе.

Стаята беше пълна със сандъци, наредени как да е един върху друг. На бюрото имаше две пушки „Спрингфийлд“. На пода лежеше отворена кутия с блестящи патрони 30-и калибър. На единствената незаета стена бяха подпрени два мръсни дюшека. Носеше се силна неприятна миризма, вероятно от газената лампа, кацнала на ръба на един от сандъците.

- Хайръм Бингам Трети - каза Уилсън; беше го разпознал от снимките.

Мъжът зад бюрото го погледна бегло.

- А вие кой сте? - отвърна той с характерен американски акцент.

- Най-доброто нещо, което ще ви се случи някога - каза Уилсън.

- Най-доброто нещо, което ще ми се случи ли? - Хайръм Бингам внимателно остави писалката си, махна тапата на бутилка уиски и напълни малката си чаша. Обърна се отново към Уилсън, изгледа го от глава до пети и гаврътна питието на една глътка. - Доста силно твърдение.

- След време ще видите, че съм прав. - Уилсън свали шапката си, от чиято периферия продължаваше да капе дъждовна вода.

- Нека позная. - Хайръм го посочи с пръст. - Продавач на застраховки?

Уилсън поклати глава.

- Журналист?

- Пак не познахте.

Хайръм се намръщи.

- Да не би да работите за жена ми? - Той посочи вратата. - Защото, ако е така, съветвам ви да си вървите.

- Не работя за жена ви.

- Нямаше да ми е забавно, ако работехте.

В началото на трийсетте, Хайръм имаше мръсноруса коса и високи скули; Уилсън си помисли, че изглежда добре, стига да не обръщаш внимание на немарливата му външност. Беше по-слаб и хилав, отколкото беше очаквал, тежеше не повече от шейсет килограма. Носеше мръсна бяла риза - с вдигната яка - над жилетка, тънка червена вратовръзка, бежови бричове за езда с накладки от тежка канава, които предпазваха кафявите му ботуши. Тъмното му сако беше метнато на облегалката на стола. Определено не беше подреденият изследовател, когото Уилсън очакваше да види.

- Нека да опитам отново - безизразно рече Бингам и отново напълни чашата си. - Вие сте... - Той млъкна и огледа внимателно Уилсън. - От Британския музей, нали?

Уилсън седна на един сандък.

- Пак не познахте.

- Изглеждате ми доста спретнат и чистичък. Чужденец с нещо британско, предполагам, съдейки по акцента ви. - Хайръм започна да свива цигара, като сложи малко листче на лявото си бедро и взе щипка тютюн от кожената си кесия. - Минен инженер?

- Не ви бива в познаването - обяви Уилсън.

Хайръм повдигна вежда.

- Невъзможно е да работите за жена ми, сега го виждам. - Той обиграно наплюнчи с език листчето и го нави. - Тя мрази чужденци. Особено британците.

- Гарантирам ви, присъствието ми тук няма нищо общо с жена ви.

- Кой сте тогава?

- Името ми е Уилсън Даулинг.

- Бъдете така добър да ми кажете, Уилсън Даулинг, как така срещата с вас е най-доброто нещо, което ще ми се случи? - Хайръм сложи цигарата в устата си и драсна клечка кибрит.

- Дойдох да ви заведа до изгубения град Вилкапампа - каза Уилсън.

Хайръм го зяпна, напълно забравил за кибритената клечка, която бавно гореше между пръстите му.

- Вилкапампа, казвате?

- Запалете, преди да сте си изгорили пръстите - посъветва го Уилсън.

Бингам се усети, запали цигарата си и метна горящата клечка на дървения под.

- Размислих. Вие сте комедиант - каза той с иронична усмивка.

Уилсън му се усмихна в отговор.

- Не се шегувам.

- Какво можете да знаете за Вилкапампа, което вече да не знам? Аз съм най-големият експерт по инките в света. Несъмнено сте наясно с репутацията ми?

Уилсън кимна.

- Знам кой сте. Но това не променя факта, че знам къде се намира Вилкапампа - отвърна той. - А вие не знаете.

- Така ли?

- И именно затова днес е щастливият ви ден.

Хайръм помаха с пръст.

- Много сте забавен! - Той духна облаче дим. - Търся Вилкапампа вече близо четири години. Районът се стеснява и съм близо до откриването му. Всичко е само въпрос на време.

- Изобщо не сте близо - отвърна Уилсън.

- И как точно разбрахте къде се намира Вилкапампа? - поинтересува се Хайръм.

Уилсън се наведе напред, сякаш се канеше да му прошепне някаква тайна.

- Вече съм посещавал изгубения град на инките. И бих казал, че това прави мен най-големия експерт.

Хайръм отново издиша дълга струя дим.

- Срещал съм се с всеки пътешественик, бродил по тези места през последните четири години. Вие, приятелю, не сте един от гях.

- Бях тук, преди да дойдете в Перу - обясни Уилсън.

- И не сте помисляли да разкриете на света изгубения град Вилкапампа ли? - саркастично попита Хайръм. - Нека сме наясно, става дума за изгубената столица на инките, която стотици изследователи от най-различни страни търсят още от времето, когато Писаро е стъпил тук преди повече от четиристотин години, нали така?

- Точно за нея - отвърна Уилсън. - Тук съм с една-единствена и съвсем проста цел... да ви заведа там, Хайръм Бингам.

- Значи днес наистина е щастливият ми ден! - изкиска се Хайръм.

- Нека се договорим - каза Уилсън. - Ако ви кажа нещо, което никой друг освен вас не би могъл да знае, ще си помислите дали да не ми се доверите. Как ви звучи?

Хайръм се намести в стола си и очите му проблеснаха развеселено.

- Ще се хвана на играта. Кажете ми нещо, което никой друг не би могъл да знае, и тръгваме оттам. - Той посочи с пръст Уилсън. - И дано да си заслужава!

- Знам, че жена ви е бременна - каза Уилсън. - С писмото на бюрото ви тя настоява или незабавно да се приберете у дома, или изобщо да не се връщате. Ако не се върнете във Вашингтон до април, смята да спре финансирането ви.

Хайръм грабна плика и провери печата.

- Да не сте ми чели пощата? - Той вдигна писмото към светлината, за да види дали не може да прочете буквите през плика.

- Не съм ви чел пощата.

- Работите за жена ми! Знаех си! Мисли си, че щом е дъщерята на великия Чарлз Л. Тифани, трябва да изпълнявам всичко, което каже. Не става така! Казах ѝ го, преди да се оженим.

- Не работя за жена ви.

Хайръм сбърчи чело.

- Жените с пари са пословичният трън в задника. Такива са, казвам ви. Баща ми ме предупреждаваше! Оставих я да нарече експедицията „Панамерикански тихоокеански конгрес“, защото тя осигуряваше средствата, макар че името е тъпо! Това би трябвало да е достатъчно, за да ѝ покаже колко ми пука.

- Трябва да ми се доверите - каза Уилсън в опит да го успокои. - Ако го направите, името Бингам ще стане синоним на най-големия изследовател в модерната история. Ще бъдете невъобразимо прочут.

- Определено не бих отказал малко късмет - каза Хайръм, макар че още бе превъзбуден.

- Но първо трябва да приемете, че помощта ми върви със стриктни условия.

- Винаги има условия - със съмнение отбеляза Хайръм.

- Първо, никога няма да споменавате ролята ми в откриването на Вилкапампа. Трябва категорично да ми обещаете това. Второ, трябва да се закълнете да защитите Вилкапампа от онези, които ще поискат да се възползват от богатото наследство, оставено там. Трябва да бъдете пазителят на града.

Хайръм зачака за още изисквания, но Уилсън не каза нищо повече.

- Това ли е? - попита Бингам.

- Това е всичко - отвърна Уилсън. - Съгласен ли сте с условията ми?

Хайръм взе писалката си във формата на перо и започна да почуква с върха ѝ в попивателната хартия.

- Гледайте да не е някаква шега - каза накрая той.

- Не е шега.

- С цялото ми уважение, но мисля, че сте побъркан. Ала предвид обстоятелствата, май нямам много за губене. И не съм толкова зает, че да не мога да слушам. Ако трябва да съм честен - прошепна той, - нямам представа къде да търся. Дотук всичките ми предчувствия ме излъгаха, но никога не бих го признал на когото и да било.

Хайръм стана от стола си, избута един сандък и разгъна голяма разръфана карта на пода. На нея бяха отбелязани планинските върхове и притоците в радиус триста и двайсет километра от Куско, при това доста детайлно.

- Кажете ми къде е Вилкапампа - настоя той.

- Картата ви е начертана от Антонио Раймонди - отвърна Уилсън. - Мястото го няма на нея.

Хайръм го погледна объркано.

- Това е най-точната карта на Перу, правена някога.

- Вилкапампа се намира на северозапад от Куско, но долината около изгубения град не е отбелязана на картата.

- Увереността ми във вас намалява - призна Хайръм.

- Налейте ми чаша уиски - каза Уилсън. - И ще ви кажа какво знам.

- Знаех си, че сте пияч - рече с усмивка Хайръм. - Винаги познавам. - Като продължаваше да дими с цигарата си, той затършува някъде под бюрото, извади мръсна чаша и набързо се опита да я избърше със също толкова мръсната си риза. - Харесвам хората, които пият. Показва характер. - Хайръм махна корковата тапа на бутилката и напълни двете чаши до ръба. - Кажете ми къде е Вилкапампа.

Уилсън вдигна чашата си и погледна пламъка на газената лампа през кехлибарената течност.

- За ваше здраве.

- Наздраве - отвърна Бингам.

Уилсън гаврътна чашата и направи крива физиономия, сякаш питието му беше силно.

- Ще ви дам информация, която никога досега не сте чували - започна той. - И цялата е истина. Изгубеният град Вилкапампа се намира на северозапад от Куско, на един от високите върхове на Андите, над могъщата река на име Урубамба. Той е бил построен по времето, когато империята на инките е била в разцвета си при владетеля Пачакути през 1438 г. През трийсетте и четири години, необходими за изграждането му, градът бил дом на близо петстотин занаятчии, благородници и воини заедно със семействата им. Когато внушителното планинско убежище най-сетне било завършено, било устроено празненство, на което били поканени всички, свързани със строителството. Но празникът така и не се състоял. В навечерието му, докато повечето поканени спели, по заповед на самия Пачакути в града се вмъкнали маскирани убийци, които убили всеки мъж, жена и дете. Не бил пощаден никой.

Хайръм го слушаше с увиснала челюст.

- Всички следи от Града в облаците били заличени. Всички карти били изгорени, всяка написана дума в цялата империя била заличена.

- Момент - прекъсна го Хайръм. - Инките никога не са имали писменост.

- Грешите - отвърна Уилсън. - Инките са имали развита писменост, която била разпространена и в най-отдалечените кътчета на империята. И само за два дни и една нощ всяка написана дума била унищожена. Всичко това, за да може местоположението на Вилкапампа да се запази в тайна.

Ясно си личеше, че Хайръм далеч не е убеден.

- От онзи ден нататък само споменаването на Вилкапампа било достатъчно за обезглавяването на провинилия се и смъртта на всички негови роднини и близки.

- И ми казвате, че поради това инките нямат писменост? Защото са се опитвали да защитят последната си столица?

- Пачакути не можел да си позволи да рискува - отвърна Уилсън.

- Никога не съм чувал по-големи глупости! - Бингам хвърли фаса на пода и го смачка с тока на ботуша си.

- Изобщо не съм очаквал да ми повярвате веднага - каза Уилсън.

- И какво толкова ценно има в този „град в облаците“, че да изисква подобно ужасно жертване на невинни?

- Градът е тяхното най-свещено място.

- За инките всичко е свещено - отвърна Хайръм.

- Това е всеизвестно. Трябва да има нещо по-важно.

- Не мога да ви кажа защо - каза Уилсън. - Тайните на Вилкапампа се пазят и до днес. Но зная, че когато... видите изгубения град с очите си, душата и сърцето ви ще полетят. Стотици тераси, водещи до огромен изоставен къс черен гранит, чиято сурова прелест не може да се опише с думи.

- Има ли съкровище там?

- Градът има златно сърце - отвърна Уилсън. - В метафоричен смисъл. Но иначе няма съкровище, което може да бъде отнесено или продадено.

- Няма съкровище - повтори Хайръм. - Разочароващо.

- Историята е отредила вие, Хайръм Бингам Трети, да откриете Вилкапампа и да я покажете на света. Това само по себе си е достатъчно съкровище.

Последва дълго мълчание.

- През всичките си години - обяви Хайръм - не съм чувал такава измислица като тази, която ми казахте в този влажен ден. - Той грабна чашата на Уилсън, сложи я на масата до своята и напълни отново и двете до ръба. - Обаче сте много забавен. Сигурно надморската височина е виновна да измислите такава цветиста история. - Хайръм замислено почеса брадичката си. - Да, вие сте най-смешният човек, когото съм срещал... поне в Перу. Преди години познавах един тип от Йейл, Стивън се казваше. Той беше смешен. Разказваше куп вицове. - Хайръм се усмихна широко. - Двама души влизат в капан... - Той замълча за момент. - Човек би си помислил, че поне единият ще го види заложен на земята. - И се разсмя, сякаш това беше най-смешното нещо, което е чувал. - Двама влизат в капан! - повтори той. - Ама че смешно! А знаете ли кое е общото между ябълките и портокалите?

- Плодове са - каза след размисъл Уилсън.

- Грешно - отвърна Хайръм. - И едните, и другите не могат да карат локомотиви! - И се разсмя отново. - Знам безброй подобни. Кое е кафяво и лепкаво? - Той замълча. - Лепилото! - Подхранваният му от алкохола смях ставаше все по-буен.

- Съдбата ви е да откриете Вилкапампа - рязко рече Уилсън. - Независимо дали ми вярвате или не. - Той отново вдигна чашата си и изгълта уискито. - Трябва незабавно да тръгнем по Пътеката на инките. - Уилсън остави чашата на бюрото с дъното нагоре. - Събитията в Куско са непредсказуеми. Някакъв свещеник е убит, а един човек е прикован на кръст на стените на катедралата.

- Видяхте ли го? - Хайръм тутакси стана отново сериозен. - Не всеки ден може да се види разпнато тяло. Ама че гледка. Ужас. Селяните никак не са доволни, знам го. И колкото повече стоят на дъжда, толкова по-гневни стават. Перуанците не обичат дъжда, което е смешно, като се има предвид, че живеят на това забравено от Бога място. През лятото дъждовете не спират. - Внезапно на лицето му се изписа недоумение. - Знаете ли, веднъж се срещнах с монсеньор Пера. Стори ми се много приятен човек. Поне убиецът си е получил заслуженото. Някакъв местен войник.

- Трябва да тръгнем към планините - каза Уилсън. - Нямаме нито минута за губене.

- Жена ми ме мрази - неочаквано обяви Хайръм, като леко заваляше думите. - Тъстът ми е на мнение, че съм глупак, представяте ли си? Цялото ѝ семейство ме мисли за такъв.

- Никой няма да ви мисли за глупак, след като откриете Вилкапампа - каза Уилсън. - Тъкмо обратното. - Той помогна на Хайръм да се изправи и го потупа окуражително по гърба. - Ще ви почитат като един от най-великите изследователи на всички времена.

- Откъде знаехте, че жена ми е бременна? - попита Хайръм. - Трябва да ми кажете.

- Знам много неща за бъдещето - отвърна Уилсън, като се мъчеше да не звучи толкова арогантно. - Скоро ще видите, че съм ценен приятел в много отношения. Трябва само да дойдете с мен. Направите ли го, животът, за който винаги сте мечтали, ще бъде ваш.

5.

Куско, Перу

Катедралата

12:05 ч.

16 януари 1908 г.

Стените на великата катедрала бяха озарени от трептящото сияние на хиляди горящи свещи. Епископ Франсиско вървеше напред-назад по централния неф, а алените му роби се развяваха зад него. Беше стиснал ръце пред себе си, преплел пръсти като в молитва. Оглеждаше се боязливо насам-натам, взираше се в сенките за заплахата, която го дебнеше. Единственият звук в огромната църква бяха бързите стъпки на кожените му ботуши по полирания гранитен под.

Епископ Франсиско бе наредил да опразнят целия църковен комплекс заедно с прилежащите Ел Триунфо и Капила де ла Саграда Фамилия, за да остане съвсем сам с изтормозените си мисли.

- Какво искаш от мен? - извика той и тревожният му глас отекна от сводовете и невъзможно високия таван.

От всички страни го заобикаляха великолепни произведения на изкуството, държани в четиресетте ниши, всяка от които сама по себе си беше колекция от свещени артефакти. Стените бяха украсени с фрески, виждаха се дузина високи амвони, искрящи златни олтари, които се издигаха нагоре към Бог, голяма част украсени с фигури в естествен ръст, облечени в традиционни библейски роби. Св. Катерина Сиенска сякаш се усмихваше, докато епископът минаваше покрай нея; от двете ѝ страни се виждаха силната фигура на св. Йосиф и прекрасното лице на Санта Роза от Лима.

Отляво се намираше поразителният алков за хора на катедралата, направен изцяло от местен кедър, оцветен във всички възможни цветове или покрит с великолепни листа от осемнайсеткаратово злато. Когато хорът запееше, невинните млади гласове се извисяваха през открития таван на нишата и изпълваше църковния комплекс с ангелско песнопение.

Докато вървеше, епископ Франсиско се взираше в огромната картина, изобразяваща св. Христофор, носещ младенеца Исус на гърба си. Мускулестият светец се мъчеше да пресече буйна река с детето. По изражението му ясно личеше, че току-що е осъзнал, че малкото дете на гърба му тежи колкото целия свят.

- Трябва да ми се явиш! - извика епископ Франсиско.

Той продължи напред, тревожният му поглед търсеше в потайните кътчета на великолепната църква. Мина сигурно за десети път покрай изображението на св. Антоний Падуански, но не забави крачка.

„Слава на Исус, Мария и Йосиф“ - каза си той.

- Сега аз съм твой господар!- прогърмя дълбокият глас в главата му толкова силно, че епископът трябваше да запуши с пръсти ушите си в опит да облекчи болката.

- Направих каквото поиска - промърмори епископът и отново падна на колене. - Изпълних заръката ти! - извика той. - Обеща ми, че ще бъда свободен да се върна при моя Бог. Защо не удържа на думата си?

В неподвижния въздух на църквата се възцари продължителна тишина. Както много пъти преди, епископът се замоли, противно на всяка надежда, никога повече да не чуе ужасния глас, всичко случило се с него да е само някакъв зловещ сън.

- Слава на Исус, той е мой закрилник в този момент на велики изпитания - промърмори той.

- И двамата сме заплашени- каза най-сетне дълбокият глас.

Гласът в главата му накара цялото тяло на епископа да плувне в пот, от главата до петите.

- Моля те... трябва да ме освободиш - каза той, преглъщайки напиращите сълзи.

- Няма да бъдеш освободен, докато не бъда в безопасност, дете мое. В Куско има един човек, чужденец, който се опитва да открие душата ми... пътят му тепърва започва. Той е от далечна земя, за която не знам нищо.Този човек ще дойде да търси нещо, което е изчезнало. Съзрях го във виденията си. Трябва да го спреш на всяка цена.

Епископът огледа сводовете на катедралата. Със сигурност се намираше в дома Господен - или поне очите му твърдяха така. Такава великолепна сграда, че навремето вярваше, че може да говори направо с Бог чрез неимоверната архитектура.

„Как може да не съм защитен в собствената си църква? - позволи си да се запита епископ Франсиско. - В лоното на дома Господен?“

- Никъде няма закрила за теб!

Епископът трепна от болката, предизвикана от ужасния глас в главата му.

- И докато реша, ще действам чрез теб. Ако ми се подчиняваш безпрекословно, ще бъдеш награден. Ако ме разочароваш, очаквай по-ужасна смърт и от тази на Корсел Сантияна. Помниш ли изражението му, докато забиваха пироните в ръцете и стъпалата му? Помниш ли очите му, докато животът изтичаше от него?

- Помня.

- Трябва да се откажеш от онова,което смяташ за прието.

Зловеща светлина на свещи изпълни десния неф.

- Моля те, нека видя лицето ти - замоли се епископ Франсиско, свел покорно глава. - Обеща ми, че ще мога да те видя в истинския ти облик.

- Стани от пода -заповяда гласът. -Тръгни напред.

Епископ Франсиско стана; насинените му колене го боляха от многократното коленичене през последните два дни. Отново тръгна напред, отначало с накуцване, но после ускори крачка. Не искаше да показва слабост.

- Продължавай, дете мое.

Епископът мина покрай съкровищницата, в която имаше дузина сияещи свещници, заобиколени от великолепни сребърни решетки, извисяващи се на десет стъпки. Скъпоценният метал, подобно на почти всичко останало в прекрасната църква, беше дошъл от претопени древни съкровища на инките. В центъра се намираше характерната фигура на пеликан, пронизващ с клюн собствено си сърце - символ на върховната любов и себеотрицание.

- Продължавай да вървиш, вече съм близо- избоботи гласът.

Епископът продължи напред покрай входа на ризницата.

- Спри и се обърни към мен- най-сетне каза гласът.

Сърцето на епископ Франсиско биеше бясно, докато се обръщаше към стената от олтари и фрески. Погледът му затърси из десетте или повече свещени картини, всички до една шедьоври. Исус, Йоан Кръстител, св. Лука с бика, Мария Магдалена, св. Матей и пасхалният агнец и св. Марко с лъва. Накрая погледът му се спря върху огромната барокова картина на Тайната вечеря от майстора дон Маркос Сапата. Само тя беше дълга двайсет стъпки и висока още повече.

Епископ Франсиско познаваше добре прочутата картина. Тя открай време бе една от любимите му в катедралата. Дванайсетте апостоли седяха на широка маса с Исус в средата. Всеки държеше чаша с традиционното вино, но въпреки това храната бе типична за Андите. Плодът беше папая, пасхалното агне бе заместено с дива чинчила. Исус и апостолите бяха белолики с изключение на Юда, който бе изобразен по-тъмен. Твърдеше се, че това намеквало, че той е еретикът мавър, но от много години се говореше, че това зловещо, тънещо в сенки лице изобразява и нещо друго.

- Къде си, господарю?

- Точно пред теб - отвърна гласът.

Епископът се потеше обилно, докато разглеждаше платното. Над събралите се фигури беше изгряла Витлеемската звезда и сияеше ярко през прозореца. В горната лява част беше изобразен разпнатият Исус и молещата се пред него Мария Магдалена - пророчество за онова, което предстоеше. Епископът се прекръсти - чело, гърди, ляво и дясно рамо - и затърси в лицата на апостолите.

- Къде си, господарю?

Оглеждаше едно по едно загрижените и благоговейни лица на светите мъже с надеждата, че няма да му се наложи да погледне в черните очи на Юда. От всички образи в картината единствено тъмното лице на апостола отстъпник не бе обърнато към Исус за напътствие. То гледаше навън, пронизващият му поглед търсеше гледащия картината.

След като се вгледа във всяко лице, епископът знаеше, че му остава само един апостол. След дълго колебание той се обърна към плашещия образ на Юда. Мънкайки нещо на латински, епископ Франсиско погледна очите, които сякаш го пронизваха, и му се стори, че вижда в зениците им алено сияние.

- Аз съм господарят, когото търсиш,свещенико.

Епископ Франсиско се тресеше и беше така задъхан, сякаш бе изкачил тичешком двеста стъпала.

- Милост - насили се да произнесе той.

- Аз съм героят на тази велика страна!- извика гласът. -Но въпреки това името ми беше влачено в кал и нечистотии. Дойде време да се поправят злините, изсипани нечестно върху доброто ми име!

- Познавам те - промърмори епископ Франсиско и захлипа.

- Погледнилицето ми!

- Виждам те, господарю - изхленчи той.

- Погледни лицето ми!- изрева отново гласът.

От ухото на епископ Франсиско потече тънка струйка кръв и се спусна по врата му. Напиращите в очите сълзи внезапно се изляха на воля и всичко отново застана на фокус.

Тъмното лице на Юда се раздвижи, когато гласът заговори отново:

- Аз съм Франсиско Писаро от Трухильо. Незаконен син на Гонсало Писаро Родригес де Агилар. Аз съм най-големият пътешественик и конкистадор. Назначен за маршал на Перу в лето Господне хиляда петстотин трийсет и второ от краля на Испания Карл Пети. Основателят на Лима. Покорителят на езичниците, донесъл християнството на диваците от Южна Америка. От този ден нататък моята воля е заповед за теб, свещенико.

6.

Куско, Перу

„Парк де ла Мадре“

12:35 ч.

16 януари 1908 г.

След като напълниха с консерви и други припаси четири раници от кафява кожа, Уилсън и Хайръм се заеха да вържат багажа и да го натоварят на гърба на най-малкото животно. Другите две магарета бяха доста по-едри и по-добре пригодени за носене на хора.

- Мразя малките копеленца - заяви Хайръм. - Магаретата са най-упоритите и мизерни създания на тази земя.

Уилсън изпитваше облекчение, че може да говори за нещо друго, а не само да отговаря на въпроси за Вилкапампа. Беше открил, че за да задържи Хайръм съсредоточен, трябва да поддържа постоянен поток от суперлативи за великолепието на изгубения град и трудния и красив път дотам - като през цялото време му набива в главата какво огромно значение има предстоящото му откритие.

- Градът е кацнал на един хребет между два върха - обясняваше той, - откъдето се открива изглед във всички посоки. Няма друга по-внушителна естествена крепост. Нямам търпение да я видите с очите си.

- Нека първо стигнем дотам - отвърна Хайръм, докато нагласяше един ремък през задните крака на магарето и проверяваше дали пушката му е закрепена добре. - Обзалагам се, че Бог е решил здравата да се пошегува, когато е тръгнал да създава магарето. Накараш ли ги да направят нещо, можеш да си сигурен, че ще се опитат да сторят точно обратното. Мизерни създания. - Хайръм се намръщи. - Малката гадинка, която ще яздите, е най-лошата от всички. Смятайте се за предупреден.

- Защо най-лошата? - попита Уилсън.

- Види ли някой нисък клон, ще гледа да мине под него, за да ви събори. Наложи ли се да се спешите, защото пътеката е твърде стръмна, ще се помъчи да се отскубне и да побегне обратно надолу. - Хайръм изгледа малкото кафяво магаре. - Както казах, малко копеленце. Неведнъж сме имали спречквания с него през годините, повярвайте ми. А ако вървите след него, ще ви срита, така че внимавайте. Единственото, от което разбира, е грубата сила.

Уилсън посочи магарето на Хайръм.

- Това по-добро ли е?

- Тя е направо ангел в сравнение с вашето, но пак си е с магарешки инат, да ме прощавате за шегата. Не е коварна като него... и не рита толкова много. - Той метна поредния си фас в дъжда.

Уилсън реши, че Хайръм не прилича и не се държи като авантюрист. Интелектът му беше извън всякакво съмнение - имаше степени по история и политика от четири различни университета, включително Йейл и Харвард, а и в интерес на истината, беше страстен познавач, що се отнася до инките. Но въпреки това на Уилсън му бе трудно да приеме, че това е великият Хайръм Бингам III, човекът, който ще бъде сочен като най-големия изследовател и пътешественик на модерната епоха.

- Мразя дъжда - промърмори Хайръм и се скри на верандата, за да си свие още една цигара.

- Да тръгваме - подкани го Уилсън.

- Имам си ритуали и трябва да ги изпълня - заяви Хайръм. Изпод широката периферия на шапката му се появи облаче дим. - Сега остава само уискито.

Той прекара следващите няколко минути в опити да закрепи голяма дървена кутия на гърба на магарето си, но заради проливния дъжд беше трудно да завърже дебелото въже с прост моряшки възел.

- Нямаме нужда от каса уиски - каза Уилсън.

Хайръм продължи да се мъчи с въжето.

- Казахте, че няма да ни има повече от седмица.

- Няма да ви трябват шест бутилки.

- Изпивам шест бутилки като едното нищо - отвърна Бингам.

- Ако тръгнем сега, преди залез слънце ще сме отметнали десетина-петнайсет мили - каза Уилсън.

Хайръм вдигна раздразнено ръце във въздуха.

- Един пътешественик се нуждае от уиски, за да се стопли! Вижте, или вържете това, или ще уредя носачи. Наистина мисля, че ни трябват носачи. Никъде не тръгвам без тях.

- Не ни трябват носачи - отвърна Уилсън, грабна въжето от мократа земя, прокара го под седлото на магарето и направи двоен възел. - Колкото по-малко хора знаят за Вилкапампа, толкова по-добре. Поне засега. - Той постави дървената кутия отгоре и бързо прокара края на въжето през халките.

- Обикновено носачите вършат тези неща - заяви Хайръм. - Оставям прибирането на багажа и устройването на лагера на тях. Не мога да повярвам, че заминаваме без помощници.

- Така трябва - каза Уилсън.

- И наистина ли не искате да взема карта? - попита Хайръм.

- Нали ви казах, картата на Раймонди не показва района, в който отиваме. Само гледайте да вземете компаса си. Той ще ви е напълно достатъчен.

Поради неизвестни причини Антонио Раймонди беше изключил от картата си целия район между Пампаконас и басейна на Апуримак (близо четири хиляди квадратни километра), който включваше долината на Апуримак и притоците ѝ, които се спускаха от покритите с ледници върхове на Андите. Именно там се намираше свещеният град Вилкапампа.

Дъждът по принцип си валеше упорито, но през последните десетина минути задуха вятър и заваля още по-силно. Следобедното небе стана по-тъмно от обичайното, в далечината просветна светкавица, последвана от гръм.

Хайръм отново предложи да влязат вътре и да изчакат времето да се оправи, но Уилсън отказа.

- Много добре знаете, че дъждовният сезон тук продължава поне до април, така че няма никакъв смисъл да се опитваме да избегнем лошото време. Трябва да тръгваме, при това още сега.

Хайръм го погледна изпод шапката си.

- Е, значи наистина тръгваме?

Той с неохота влезе вътре, махна капачката на писалката си и написа кратка бележка:

Заминавам да открия Вилкапампа - надявам се.

Ще се върна след две седмици.

После се подписа и написа датата.

Угаси газената лампа, излезе и затвори. Закрепи бележката върху вратата с помощта на кабарче.

- Знаете ли какво ми харесва у перуанците? - каза той, докато излизаше на проливния дъжд. - Не ти се налага дори да заключваш вратата си. Местните са толкова честни, че няма и да си помислят да откраднат нещо.

- Да, много мили хора са - нетърпеливо каза Уилсън. - Трябва да тръгваме.

- Имам един стар приятел - добави Хайръм. - Хари Фут. Професор е в Иейл. Трябва да пристигне с влака някъде през следващата седмица. Страхотен тип е. Ботаник, нали разбирате. Не искам да се тревожи.

- Да се надяваме, че ще се върнем, преди да е пристигнал.

Хайръм погледна с обич къщичката с купчините боклуци на прага.

- Сбогом, дом далеч от дома - извика той и се обърна да яхне магарето си. - А сега, Джени, мизерно дребно създание такова, можем да го направим или по лесния, или по трудния начин. Изпълнявай или те чака камшик.

Уилсън вече беше яхнал своето магаре, чиито крака като че ли се разтрепериха под тежестта му.

- Тръгваме на северозапад - обяви той.

- Сигурен ли сте, че знаете къде отивате? - със съмнение го попита Хайръм.

- Тръгваме към село Торонтой в началото на Големия каньон на Урубамба - каза Уилсън.

- Никога не съм чувал за това място - отвърна Хайръм. - Та откъде казахте, че знаете къде отиваме?

- Бил съм там - каза Уилсън и смушка с пети малкото магаре... но то не помръдна.

Хайръм го погледна развеселен.

- Нали те предупредих, Уилсън Даулинг. Няма да е толкова лесно, колкото си мислиш. Малката гадинка под теб не е кръстена току-така Диабло.

7.

Куско, Перу

Катедралата

14:58 ч.

16 януари 1908 г.

Капитан Гонсалес стоеше на проливния дъжд пред извисяващите се стени на базиликата. Хората му бяха построени на горните стъпала между църквата и гневната тълпа, която растеше с всеки час през последните три дни. От време на време капитанът поглеждаше през рамо към безжизненото тяло на Корсел Сантияна, разпнат на църковната камбанария. И всеки път, когато го правеше, стомахът му се преобръщаше.

Капитанът беше на средна възраст и познаваше редник Сантияна и брат му Хуан още от момчета. А сега Корсел беше мъртъв, а Хуан Сантияна бе изчезнал загадъчно - никой не го беше виждал от седмици. Погледът на капитана затърси в тълпата и откри майката на Корсел в първата редица, паднала на колене; сълзите пълнеха кръвясалите ѝ очи и се стичаха по бледите ѝ бузи, както се бяха стичали непрекъснато откакто научи за ужасната съдба на сина си. Стоеше коленичила на същото това място вече близо три дни без храна и вода и гледаше как синът ѝ умира на Христовия кръст, докато безброй гласове от тълпата викаха сквернословия и хули към него. В много отношения беше по-лошо да гледа коленичилата жена, отколкото смъртта на Корсел. Неговата участ го беше застигнала - а нейният тъжен живот продължаваше.

В сбръчканите си мокри ръце тя стискаше фина молитвена броеница с тежък сребърен кръст. Носеха се слухове, че епископ Франсиско я повикал в църквата, за да ѝ покаже зверски обезобразеното тяло на монсеньор Пера, след което ѝ подарил броеницата на мъртвия свещеник. Никой не бе чул какво ѝ беше прошепнал след това, но тя просто беше излязла навън на дъжда и бе паднала на колене точно на мястото, на което се намираше и сега.

Капитан Гонсалес стоеше като статуя в пороя с безизразно смугло лице и с ръце зад гърба. Дори при тези обстоятелства беше въплъщение на дисциплината и порядъка с безупречната си синя офицерска униформа с яркочервени нашивки на реверите. Дъждът се стичаше от заоблената периферия на шапката, нахлупена на главата му. Излъсканите златни копчета на подгизналата му куртка бяха разкопчани с изключение на най-горното - символ на старши офицер от поделението на Куско.

Беше му невъзможно да проумее как се бе стигнало до тази ужасна поредица от събития. Това бе последното, което би могъл да очаква от Корсел Сантияна. Гонсалес се обърна и погледна тялото на младия мъж; измъченото изражение на безжизненото му лице и ужасно почернелият език отново накараха стомаха му да се преобърне. Гонсалес познаваше Корсел Сантияна като богобоязлив и честен човек, който не беше склонен към насилие, още по-малко към брутално убийство като онова, което бе извършено в катедралата. За пореден път през последните три дни капитан Гонсалес затърси упорито в спомените си, но така и не успя да открие и най-малък намек, че разпнатият на камбанарията човек е способен на подобно отвратително престъпление.

- Викат ви в катедралата - каза някакъв глас.

Гонсалес се обърна и видя млад свещеник в черно расо, застанал в дъжда до него. Със спокоен и премерен жест свещеникът посочи главния вход.

- Моля, капитане.

- Ей сега идвам - отвърна Гонсалес и закрачи целенасочено към лейтенант Капос, давайки си идеално сметка, че погледите на мнозина от тълпата са приковани в него.

- Погрижете се никой да не припарва до стъпалата - каза той. - Тълпата изглежда неспокойна. Трябва отново да се срещна с духовниците вътре.

- Si,капитане - отвърна лейтенантът.

През последните два дни Гонсалес беше викан най-малко шест пъти в катедралата да се среща със свещениците. Те се бояха, че гневните селяни ще настояват да получат тялото на Сантияна - и че ако им бъде отказано, ще поемат нещата в свои ръце. По заповед на епископ Франсиско тежките врати на църквата бяха залостени с изключение на онази, която водеше към страничния неф, отляво на внушителните, издигащи се на четиресет стъпки централни порти, зад които бе извършено ужасното убийство на монсеньор Пера.

Докато влизаше под свода на левия неф, капитан Гонсалес свали шапката си и прокара пръсти през мократа си коса, за да я приведе що-годе в порядък.

- Слава на Исус - промърмори той, прекръсти се и пристъпи в тишината на осветената от свещи църква. Изпита облекчение, че не чува подигравките и ругатните на тълпата, пък било то и само за няколко минути.

За негова изненада нямаше сборище на облечени в черно свещеници, както бе при предишните шест случая. Преддверието на нефа пустееше и погледът му се плъзна към другия край на базиликата, който се намираше поне на сто и петдесет стъпки от него. Изпита благоговение при вида на златния олтар на Светата Троица, сияещ на светлината на свещите под могъщите сводове и куполи.

Капитан Гонсалес откъсна поглед от отсрещната стена и се обърна към централния неф. Там, само на двайсет стъпки от него, върху порестия гранит ясно се виждаше тъмно петно на мястото, където монсеньор Пера беше срещнал ужасния си край. Колкото и да се опитваха да го почистят, порестият камък завинаги щеше да носи този белег на смъртта. Преди събралите се духовници бяха скривали петното от погледа му и едва сега му се отваряше възможност да го види с очите си.

Гонсалес пристъпи към петното и се огледа във всички посоки за някакви пръски кръв или други следи от борба. Погледът му неизбежно беше привлечен от позлатения олтар, красящ величествения вход. Дева Мария се взираше в него, държаща в ръце спокойния младенец Исус.

- Как е възможно подобно ужасно нещо да се случи на такова прекрасно и свято място? - прошепна си той.

Откъм сенките се чуха стъпки, които приближаваха. Капитан Гонсалес се обърна към звука.

- И аз си задавам същия въпрос - отвърна спокоен глас. Епископ Франсиско изведнъж се появи в характерното си алено расо и алената четвъртита шапка, покриваща плешивото му теме.

Изненаданият Гонсалес се отпусна на едно коляно.

- Епископ Франсиско, нямах представа, че ще бъдете тук.

- Разбирам, че сте любопитен, подобно на всички ни - каза епископът. Пристъпи напред и спокойно протегна ръка, за да може капитанът да целуне свещения му пръстен. - Станете, моля - нареди той.

Гонсалес осъзна, че е коленичил само на няколко стъпки от петното на пода и инстинктивно се дръпна назад.

- Искали сте да ме видите? - попита той и неясно защо, сърцето му се разтуптя по-силно.

Епископът изглеждаше напълно спокоен, застанал с ръце пред себе си с преплетени пръсти.

- Винаги сте били добър човек - каза той, подчертавайки всяка дума. - Вие сте добър християнин, който води честен и почтен живот. Познавам семейството ви от много години, както познавам безброй други достойни семейства в нашия голям град. Откакто се помня, служа на Бог и на тази велика църква с всичко, с което разполагам. Живях целомъдрено, както Бог би искал от мен. Помагах на бедните, давах подслон на бездомните, утешавах скърбящите. - Той посочи към високия таван. - И най-важното, връщах вярата на онези нещастници, които бяха изгубили пътя. Светото писание беше моята утеха и наставник.

Капитан Гонсалес неволно си помисли за собствените си невръстни деца - двамата си синове и прекрасната си дъщеря, която бе кръстена между тези стени само преди шест месеца. Мисълта за усмихнатите им лица неочаквано стопли сърцето му, което точно в този момент сякаш не беше на мястото си.

- Носих Христовия кръст през целия си живот независимо от тежестта му - продължи епископ Франсиско, като говореше все по-страстно. - И никога не съм се поколебавал да посегна към меча, ако е необходимо, за да защитя Светия, Неговата църква или любимото Му паство. - Епископът посочи с отворена длан към петното на пода. - Но дори с Божията воля на моя страна, в Неговия дом се случиха неща, които хвърлят черна сянка над тази църква. По волята Божия този мрак може да бъде победен само ако се предприемат драстични действия.

Епископът пое дълбоко дъх и направи опит да се успокои. Гласът му отново стана спокоен. Трептящата светлина на свещите осветяваше изпитото му лице.

- Разбирам, че от самото начало бяхте против разпването на Корсел Сантияна. И че сте поискали тялото му да бъде свалено от стената на църквата.

Последва дълго мълчание, преди Гонсалес да отговори.

- Точно така, епископе. Селяните вече не могат да сдържат мъката си и нещо трябва да се направи.

- Ще сторя каквото е необходимо - направо отвърна епископът.

- Може да действате според Божията воля - продължи Гонсалес, - но не и според закона... а това е проблем и за двама ни.

- Имам пълната подкрепа на паството си! Само се вслушайте в страстните им гласове и ще чуете одобрението им за моите действия.

- Местните скърбят за смъртта на монсеньор Пера. Те не знаят как иначе да реагират, освен да крещят обиди. Гневни са и го показват. Но не бива да забравяте и че Корсел Сантияна беше много уважаван млад мъж. Знаете го. И докато жителите на Куско са гневни, ще им бъде трудно да разберат как е възможно той да е убил монсеньор Пера. В моменти като този Църквата трябва да покаже състрадание и прошка, а не да подклажда омраза.

Епископ Франсиско се усмихна едва-едва.

- Честността ви е оценена, капитане. Вие сте добър човек. Изглежда обаче, че добротата ви пречи да видите истината, че Корсел Сантияна е бил обладан от дявола, когато е убил монсеньор Пера. Корсел Сантияна е накълцал лицето и тялото на монсеньора с такава жестокост и омраза, че онова, което беше останало от добрия свещеник, бе почти неузнаваемо. Дори има подозрения, че Сантияна е ял от тялото на монсеньора, толкова много кръв и плът имаше в устата му. Няма спор, че Корсел Сантияна е извършил това ужасно престъпление и че тялото му трябваше да бъде пречистено от обладалия го дявол. - Епископ Франсиско отново пое дълбоко дъх. - Слава на Бога - каза той и се прекръсти.

- Аз съм богобоязлив човек, епископе, и не исках да покажа неуважение. Но законът не позволява разпъване на кръст, независимо колко ужасно е престъплението. Този човек дори бе лишен от съдебен процес, който според мен беше наложителен.

- Корсел Сантияна е виновен! - извика епископът и гласът му отекна във всички посоки. - Това е единственият начин, по който душата му да бъде пречистена! Само така Сантияна ще може да отиде на небето след подобно злодеяние. Живеем в мрачно време, капитане. Навсякъде около нас дебне ужасно зло. На злите хора и злите деяния трябва да се отговори със сила. - Той посочи сводестия таван. - Бог е спасителят на душите и Той няма да остане неуважаван нито от вас, нито от когото и да било! В края на краищата, тази църква е нищо без вярата и подкрепата на своите последователи. Паството трябва да се застъпи за църквата си. Готов ли сте да го направите онова, което е необходимо?

По челото на Гонсалес изби пот.

- Винаги съм подкрепял Църквата, епископе. Както неведнъж съм казвал на прелатите ви, аз съм тук, за да ви казвам какъв е законът, а не да ви го налагам.

- И въпреки това не сте съгласен с действията ми?

Гонсалес помълча, преди да отговори. Десетки мисли минаваха едновременно през главата му.

- Не искам да показвам неуважение, но смятам, че тялото на Корсел Сантияна най-сетне трябва да бъде свалено, за да се сложи край на омразата и нещата да започнат да се уталожват. Майката на Корсел е в тълпата. За бога, трябва да спрете това безумие.

- Смятате, че трябва да покажа състрадание ли?

- Да, епископе.

- Състраданието е за слабите. Живеем в мрачни времена и подобни дребни доводи нямат тежест, когато врагът е самият Дявол. Знайте, че ще направя каквото е нужно, за да защитя тази света църква. И ако обичате децата си и искате да видите как растат здрави, от този момент нататък ще подкрепяте безпрекословно действията ми.

Капитан Гонсалес го погледна в очите. И тогава видя слабия червеникав пламък в студените, тъмни зеници на епископ Франсиско. Гледката беше така потресаваща, че Гонсалес си помисли, че му се е привидяло.

- Тялото на Корсел Сантияна ще остане приковано за стените на тази църква осем дни - нареди епископ Франсиско, сочейки с костеливия си пръст към капитан Гонсалес. - На осмия ден ще бъде свален и пречистеното му тяло ще бъде погребано в църковното гробище. Това е волята Божия и ще се погрижите всяко Негово желание да бъде изпълнено. Стражата отвън да се удвои и войниците ви да носят заредени пушки. Всеки, който се опита да доближи до църквата, да бъде арестуван. Ако нещата излязат от контрол, имате позволението ми да използвате такава сила, каквато сметнете за необходимо.

- Ще направя каквото поискате - с разбунтуван стомах отвърна Гонсалес. В действителност не знаеше защо отговори по този начин, но потта по челото му казваше, че това е единственото решение, което може да вземе. Единственото, което чувстваше, бе собственият му страх - същото чувство, което изпитваше, когато си мислеше как пада в бързо течаща вода.

Епископът бавно го обиколи в кръг.

- Има още една задача, която трябва да изпълните - каза той. - Въпросът е изключително сериозен и трябва да бъде посрещнат със също толкова сериозни действия. Трябва да издирите бял чужденец... човек на име Уилсън Даулинг. Дошъл е в Куско от чужда страна, пристигнал е с влака днес сутринта. Сега е в компанията на онзи американец, Хайръм Бингам. Предполагам, че го познавате? Трябва да им попречите да стигнат до подножието на Андите. Тръгнали са натам, за да търсят изгубения град Вилкапампа. Даулинг е непознат, който иска да подкопае Църквата на Исус Христос. Трябва да бъдете предпазливи с него, особено при тези сериозни обстоятелства. Използвайте сила, за да го спрете. Когато задържите и двамата, ще ми ги доведете.

- Откъде знаете за тези хора? - попита Гонсалес.

- Бог лично ми проговори и това е нещо, което не може да се поставя под въпрос. Никога.

Капитанът отново видя червено пламъче дълбоко в черните зеници на епископ Франсиско - този път нямаше грешка. Гонсалес се взираше право напред, с напрегнати мускули и разтуптяно сърце. Беше объркан като човек с вързани очи, когото са завъртели в кръг.

- Ще сторя каквото заповядате - най-сетне отвърна той. - Лично ще задържа двамата чужденци. Когато са в ръцете ми, ще ви ги доведа.

- Направихте единствения разумен избор - отвърна епископът.

106 години

напред в бъдещето

8.

Андите, Перу

„Хайръм Бингам експрес“

30 км северозападно от Куско

09:57 ч.

17 януари 2014 г.

В един идеален свят Хелена щеше да стигне с хеликоптер направо до Мачу Пикчу. За съжаление древните руини на инките бяха включени в списъка на световното културно наследство и полетите в района бяха абсолютно забранени. Това означаваше, че най-бързият начин да стигне дотам беше с влака от Куско. Щеше да потегли с кола по коварните планински пътища, ако мислеше, че така ще стигне по-бързо, но ѝ бяха казали, че начинанието ще ѝ отнеме два пъти повече време. Ето защо тя седеше в пищния, сякаш взет от „Ориент експрес“ вагон-ресторант, който бавно се тътреше към Андите.

В разписанието на луксозния ресторант пишеше, че сутрешният чай се поднася в 10, в 11:30 се предлагат коктейли, а обядът е в 13 ч. Влакът развиваше максимална скорост от четиресет километра в час на правите участъци, което според Хелена беше твърде бавно. На всичкото отгоре я мъчеше ужасно главоболие. Трябваше да положи огромни усилия да остане позитивна, докато от масата зад нея се долавяше аромат на кроасани с масло. От миризмата ѝ призляваше. Тя се обърна към прозореца и се опита да се потопи изцяло в прекрасния свят отвън.

Беше минала повече от година, откакто Уилсън бе изчезнал от живота ѝ, оставяйки я в истинско чистилище. Нямаше съмнение, че е самотна. Казваше на всички около себе си как се чувства, но криеше истинската причина за мъката си. Никой нямаше да ѝ повярва, че е срещнала пътешественик във времето - никой не би повярвал на нещо толкова нелепо. Но беше станало точно това. За щастие беше спряла да се опитва да каже истината и в резултат животът ѝ бе станал по-лесен. Когато си имаш работа с толкова смахнато нещо, беше по-добре да излъжеш, отколкото да се мъчиш да обясняваш неща, които никой не би могъл да разбере.

Срещата с Уилсън Даулинг беше най-доброто и в същото време най-лошото, което ѝ се бе случвало, но предимно най-лошото.

Тя разкопча джоба на туристическото си яке и извади повредената египетска монета, която ѝ беше дал Уилсън. Монетата би трябвало да представлява връзка между миналото и бъдещето. Гневно я стисна между пръстите си. Нима ѝ беше писано да изживее остатъка от дните си в чудене дали някога ще го види отново? Уилсън бе дошъл в нейния свят преди малко повече от година, бе изпълнил мисията си и я бе изоставил подобно на турист, зарязал лятна романтична връзка. Каза, че пътува през времето, колкото и шантава да изглеждаше подобна концепция. И все пак Хелена знаеше, че казва истината - беше станала свидетел на действия, които не можеха да се обяснят по друг начин. Уилсън Даулинг владееше сили, които биха били невъзможни без огромно познание от бъдещето. Със сигурност беше Надзирателят, какъвто твърдеше, че е. Хелена не се съмняваше в това.

Гледаше навън през прозореца и мислено подканяше влака да се движи по-бързо. Хелена определено беше красива жена и този факт не беше останал незабелязан от пътниците и обслужващия персонал на влака. Стойката ѝ бе отлична, симетричното лице и съвършената ѝ кожа привличаха погледите на мнозина, както правеше и атлетичното ѝ тяло. Тя свали бейзболната си шапка, махна ластика на опашката и остави косата си да падне свободно. Гъстата ѝ, дълга до раменете руса грива накара пътниците във вагон-ресторанта да я зяпнат, но Хелена не им обърна внимание. От дете беше свикнала да я гледат както мъже, така и жени. Но те бяха привлечени не просто от красотата ѝ - Хелена имаше здравословно присъствие - качество, което много трудно можеше да се опише с думи. Това беше коефициентът на жизнената сила на човек, очевиден у онези, при които е силен, както и у онези, при които е много слаб. Когато хората я зяпаха, те неизменно долавяха и него и колкото повече я гледаха, толкова повече им се искаше да я гледат.

Едно беше сигурно - нервите на Хелена Каприарти бяха опънати до скъсване и външният ѝ вид с нищо не показваше бушуващите в нея емоции, които можеха да изригнат всеки момент със страшни последици. Никой във влака не знаеше на какво е способна, а и не би могъл да разбере само с гледане. Тя беше жена, тръгнала на своя мисия и нямаше да позволи на нищо и никого да ѝ попречи да намери връзката, която търсеше.

Разтри слепоочия, за да намали главоболието, сложи си отново шапката и отпи глътка от димящия чай с кока пред нея. Пабло беше казал, че местната напитка, съдържаща листа от истинска кока, би трябвало да отслаби ефектите от височинната болест.

Пабло Ескатор седеше от другата страна на пътеката. Всеки, който пътуваше до Мачу Пикчу с прочутия „Хайръм Бингам експрес“, получаваше водач, стига да отседне най-малко за две нощи в петзвездния хотел „Мачу Пикчу“, кацнал високо на планинския връх в непосредствена близост до древния град на инките.

Срещу Пабло седеше бодигардът на Хелена Чад Чадуик, смятана за един от най-добрите в бранша си. Бащата на Хелена, Лорънс, бе настоял да вземе със себе си телохранител, ако иска да ходи в Южна Америка - а той винаги настояваше, докато не стане неговото. Хелена беше единственото му дете и богатият бизнесмен възнамеряваше да използва значителното си влияние и власт, за да я защитава, пък било то и против желанието ѝ. Това бе единственото му условие за пътуването - и като награда ѝ бе позволил да използва частния му самолет, така че на Хелена не ѝ остана друго, освен да се съгласи.

Чад Чадуик беше на трийсет и три, бивш седмобоец от олимпийския отбор на Съединените щати. Тя бе фаворитка за златния медал на игрите в Пекин през 2008 г., но дребна травма в гърба бе прекъснала тренировките ѝ по мятане на копие, което беше най-добрата ѝ дисциплина. Накрая беше принудена да се откаже от участието в игрите. Чад беше стройна и мускулеста, с масивни прасци и огромни рамене. Вече професионален бодигард, тя представляваше внушителна фигура, висока метър и осемдесет, с бледа кожа и изрусена щръкнала коса. Изражението ѝ бе каменно и постоянно намръщената ѝ физиономия с нищо не смекчаваше външния ѝ вид. Подобно на всички добри телохранители, Чад не изпускаше никого от поглед и през цялото време беше нащрек. Винаги носеше добре скрито оръжие, а в раницата ѝ имаше допълнителни муниции, комплект за оказване на първа помощ, маломощна зашеметяваща граната и голямо количество консерви с риба тон в изворна вода - ядеше по 200 грама на всеки три часа, с точност до минутата.

- Трябва да поддържам метаболизма си постоянен - беше обяснила на Хелена. - Рибата тон е чист протеин. Поддържа мускулната ми маса и не позволява натрупване на мазнини.

Пабло, от друга страна, изглеждаше много мил човек. Хелена предполагаше, че е в края на четиресетте, със смесена испанска и места южноамериканска кръв, вероятно потомък на инки. На испански хората от смесен произход се наричаха mestizos (Метиси (исп.) - Б. пр.). Лицето му беше плоско, с характерна тъмна кожа. В сравнение с Чад беше много дребен, малко над метър и шейсет и пет. Друг признак за произхода му бе, че открито заемаше страна, щом стане въпрос за испанското завоевание начело с конкистадора Франсиско Писаро през 1532 г.

- Нашествениците дошли в Южна Америка с единствената цел да намерят злато - разпалено заяви той. - И Писаро най-безмилостно убил добрия владетел Атауалпа, макар че откупът за него бил вече платен. Конкистадорите са били мръсни свине!

Хелена намери коментара му за забавен, имайки предвид, че самият Пабло беше наполовина испанец. Даде си сметка, че Франсиско Писаро не е особено харесван в Перу въпреки факта, че е основател на Лима и е донесъл християнството в Южна Америка. Съдейки по кръста на врата на Пабло, той беше ревностен католик като повечето си сънародници, но въпреки това мразеше Писаро с цялото си същество.

Луксозният влак беше кръстен на покойния Хайръм Бингам, учения от Йейл, открил цитаделата Мачу Пикчу в началото на миналия век. Хелена имаше книга за него в електронния четец в чантата си и смяташе да я прочете. Американският изследовател живял благословен живот, пълен с много успехи. След епохалното си откритие в Перу Бингам станал губернатор на Кънектикът и дългогодишен сенатор. Говореше се, че именно той вдъхновил Стивън Спилбърг да създаде поредицата си за Индиана Джоунс.

Облицовката на влака бе в кралско синьо, докато столовете, кушетките и завесите бяха от бежов велур. Влакът се теглеше от един-единствен дизелов локомотив и имаше само три вагона - вагон-ресторант, салон и наблюдателен вагон отзад. Пътниците можеха да стоят на откритата площадка и да се наслаждават на извисяващите се върхове на Андите, докато влакът се спускаше от високото плато на Куско към речната долина.

Група от двайсетина души, неколцина по-възрастни мъже и още толкова млади жени се бе натъпкала в последния вагон, танцуваха и припяваха страстно на бързата мелодия на китарист и енергичен бонго барабанист, които свиреха испанска версия на парче на „Джаксън Файв“.

Хелена реши, че музиката едва ли може да е по-лоша.

Пътуването от Куско до подножието на Мачу Пикчу обикновено продължаваше пет часа, но имаше съобщения за силни дъждове и наводнения по-нататък в долината. Пабло им беше казал, че пътуването може да продължи и осем часа, ако времето не се оправи.

Макар че беше все още утрин, небето бе започнало да потъмнява. Дъждовни капки забарабаниха по прозорците на вагон-ресторанта и Хелена инстинктивно притисна пръсти в стъклото, когато лекият дъжд премина в тежък порой.

- Май ще видим сериозна буря - каза Пабло, загледан навън. - Дъждът идва от запад, което не е добре.

- Има ли опасност от наводнение? - попита Чад.

- Няма от какво да се безпокоите - отвърна Пабло. - Във влака пътуватмноговажни хора.Muy importante!Ще се погрижим за всичко необходимо.

През следващите двайсет минути пороят се засили и небето се смрачи още повече. Влакът мина през поредната тясна клисура, пресичаща склона, която вече беше пълна с вода от двете страни на релсите.

Отзад музиката и танците продължаваха с пълна сила. Отвесната стена от червен гранит от едната страна беше изложена на вятъра и дъжда, водата се спускаше като водопад към дъното. Лесно можеше да се види как продължителните валежи бързо могат да наводнят долините на Андите.

И тогава зазвуча „Градско момиче“ на Били Джоел, но с испанска мелодия.

- Господи, само това не - прошепна Хелена.

Сложи си слушалките и усили айпода си, за да заглуши звука. „Джаксън Файв“ беше достатъчно зле, но никой не биваше да бъде измъчван и с Били Джоел.

Хелена бе дошла в Перу заради упорития сън, който сънуваше. Спохождаше я всеки път, щом заспи, вече близо две седмици - и всеки път беше един и същ. Тя стоеше пред Храма на слънцето в Мачу Пикчу. Лъчите на следобедното слънце нахлуваха косо през трапецовидните прозорци и я къпеха в светлината си. Основите на масивната гранитна постройка изглеждаха срязани под ъгъл от четиресет и пет градуса, което изглеждаше много странно. Не можеше да види ясно заради ярката светлина в очите си, но имаше чувството, че зад онзи триъгълен вход има нещо, което трябва да открие. Беше изучила по интернет древния храм на инките, но само разглеждането на фотографии не ѝ беше достатъчно. Сигурна бе, че в мрачната тъмнина определено има нещо, което трябва да види с очите си, и се осмеляваше да се надява, че е нещо вълшебно, което по някакъв начин ще я отведе отново при Уилсън Даулинг.

Главата я болеше, гърдите я стягаха; имаше чувството, че не ѝ достига въздух. Колкото и да вярваше, че това са просто симптоми на височинната болест, тя се тревожеше, че състоянието ѝ се дължи на стреса, на който се подлага. Последната година от живота ѝ беше най-лошата, която помнеше. Знаеше, че е важно да бъде отпусната и позитивна, повтаряше си го безброй пъти, но дълбоко в себе си се боеше, че сънищата ѝ няма да я отведат никъде. Щеше да се окаже, че отново е тръгнала да гони вятъра и всичко, което прави, е само глупава загуба на време.

9.

Андите, Перу

„Хайръм Бингам експрес“

50 км северозападно от Куско

14:02 ч.

17 януари 2014 г.

Странното усещане, че влакът върви назад, накара Хелена рязко да отвори очи. Вагон-ресторантът беше пълен с хора и във въздуха се носеха ароматите на изискани ястия. Хелена се понадигна, свали слушалките и постепенно започна да възприема звуците на хората и движението около себе си. Явно беше спала доста време - и не беше сънувала, което бе изненадващо - и сега Чад седеше на масата срещу нея. Отвън продължаваше да вали проливен дъжд и стъклата на прозорците се бяха запотили.

- Наблюдателният вагон се наводни - обясни Чад и посочи назад. - Всички пътници трябваше да се преместят.

Пабло се наведе през пътеката.

- От тук нататък влакът се движи надолу. Приближаваме долината на Урубамба - ентусиазирано рече той. - Времето може да станеmuchoлошо, докато се спускаме от планината.

Хелена избърса прозореца и надникна навън. Теренът се спускаше стръмно надолу и имаше много дървета и зеленина - много повече, отколкото по високите равнини. Тя се огледа и видя, че сервитьорите забързано поднасят напитки и храна. Всички бъбреха, цареше суматоха.

На бялата покривка пред нея имаше спретнато подредени сребърни прибори и две чинии от китайски порцелан с позлатен ръб с емблемата на експреса. Хелена отпи глътка газирана минерална вода.

- Няма ли да ядеш? - попита тя, когато забеляза, че пред Чад няма нищо.

- Ще ям после - отвърна Чад, докато оглеждаше вагона. Влакът постепенно спря и след няколко секунди отново потегли напред. От предната част на ресторанта се чу бурно „Ура!“. Голямата група от последния вагон се бе настанила на първите четири маси и сега обръщаше една след друга чашки текила.

Чад забеляза, че Хелена гледа към групата.

- Бизнесмени и проститутки, предполагам - тихо рече тя. - Мъжете са добре облечени, със скъпи костюми. Жените изглеждат евтино и са млади. Високи токчета, което не е добра идея в планината, особено през дъждовния сезон.

Хелена кимна - това беше групата, която пееше по-рано.

- Съдейки по етикетите на куфарите им, мъжете са перуанци - продължи Чад. - Жените са от различни места. Аржентина, Гватемала и Бразилия - това са акцентите, които разпознавам със сигурност. - Чад се наведе още повече към нея. - Причината да посещават толкова често тоалетните е кокаинът. Забеляза ли колко пъти отскачат дотам?

Веднага щом Чад го спомена, Хелена си даде сметка, че е права.

- Намерих следи от него около мивката. Предполагам, че се опитват да не го показват, но не е толкова лесно, когато поемат такива количества. Някои направиха поне пет курса до тоалетната, откакто се качихме на влака.

- Много често пътуват с този влак - каза Пабло и се наведе още напред в усилието си да бъде дискретен. - Те са от много влиятелна перуанска фамилия. Всички ги познават, така че е най-добре да не им се бъркаме.

- Вземат наркотици - каза под нос Чад. - Ако продължават в същия дух, скоро няма да са влиятелна фамилия.

- Стига да не пеят и да стоят по-далеч от нас, да правят каквото си искат - прошепна Хелена.

- Избягвай да ги поглеждаш - посъветва я Чад.

Хелена кимна. Бръкна в сака си, отвори аптечката за из път и лапна два аспирина. Главата я мъчеше ужасно и се нуждаеше от нещо, за да успокои болката.

- На слизане линията минава през три серпентини - каза Пабло в опит да смени темата. - На някои места това е най-стръмната част от пътуването.

В същия момент влакът рязко наби спирачки. Всички политнаха напред, няколко чаши изпопадаха от количките и вагоните се разтресоха от внезапното спиране. Чу се мърморене и недоволни викове, когато скъпоценният алкохол се разля по покривките. Хелена едва успя да удържи чашата си да не се изплиска.

Влакът стоеше на място, а сервитьори и сервитьорки сновяха из вагона с кърпи и бършеха разлятото. Дъждът продължаваше да барабани по покрива като милион малки барабанисти... Времето бавно се изнизваше, но влакът не помръдваше.

Персоналът често поглеждаше през прозорците и Хелена заключи, че не е обичайно влакът да спира тук. Намираха се на сравнително равен участък - до тях имаше открито пространство с проста дървена колиба в средата. Червеникави канари с различни форми и размери - някои масивни, издигащи се на около три метра височина - осейваха пейзажа. Пабло избърса прозореца от своята страна, от която имаше отвесна гранитна стена, надвиснала страховито в мъглата. Гигантските канари се бяха откъртили от скалата някъде в далечното минало и бяха паднали по сегашните си места.

- Мястото не ми се вижда особено подходящо за спиране - обяви Чад.

- Las rocas estan bloqueando camino!-обади се мъжки глас.

- По релсите има нападали скали - преведе Пабло и ги погледна разтревожено.

Хелена знаеше достатъчно езика, за да разбере.

Дискусията на испански продължи, след което някой извика:

- Todos los hombres deben ayudar a moverlas!

- Викат персонала да излезе навън - преведе Пабло. - Ще разчистват камъните.

Главоболието на Хелена се засилваше все повече, докато влакът продължаваше да не помръдва. Тя знаеше, че аспиринът ще подейства след време, и реши да стане и да се разходи. Избърса отново прозореца и погледна съборетината в далечината - беше цялата обрасла в бурени, вратата бе паднала от пантите си, няколко дъски на покрива липсваха.

- Скоро ще продължим - добави Пабло. - Подобни инциденти са се случвали и преди.

Хелена стана и оправи жилетката си.

- Ще изляза да поогледам - обяви тя, мъчейки се да звучи по-добре, отколкото се чувстваше.

- Не бива да излизаш - отвърна Чад. - Може да има нови срутвания, особено при дъжд като този.

- Трябва да изчакате тук - обади се Пабло. - Много по-безопасно е.

- Излизам - каза Хелена. Имаше чувството, че всеки момент ще повърне. - Достатъчно дълго седях завряна тук.

Чад и Пабло се спогледаха.

- Наистина не мисля, че идеята е добра... - започна Чад.

- Определено не е - съгласи се Пабло.

- Чад - сурово рече Хелена. - Излизам. Това главоболие ме подлудява и имам нужда от глътка чист въздух.

Чад кимна.

- Ще станете вир вода - каза Пабло. - Същински потоп се излива от небето. За секунди ще подгизнете до кости.

Хелена посочи към задната част на вагона и тръгна.

- Имам нужда от чист въздух.

- Ще взема чадър - каза Чад.

Началник-влакът любезно се опита да попречи на Хелена да излезе, но тя нареди на Чад да отвори задната врата и двете излязоха на свързващата платформа между вагоните. Беше неприятно топло в сравнение с прохладата вътре и въздухът беше лепкав от високата влажност. Шумът на дъжда бе оглушителен. Хелена отвори мижавия чадър, който намери във влака, слезе по стълбата и стъпи на шистите, образуващи насипа на линията. Дъждът пердашеше толкова силно по чадъра, че едва не го изтръгваше от ръката ѝ, и тя усети как панталоните ѝ бързо подгизват от коленете надолу.

Напред смътно различи силуетите на десетина души, които работеха здравата, за да махнат камъните, нападали върху релсите. Зад тях не можеше да се види нищо през сивата дъждовна завеса, носеща се от долината нагоре към влака. Чад скочи на плочите до Хелена, навлякла червено найлоново пончо и с ловджийски очила, тип маска, с яркооранжеви стъкла.

- Идвам с теб - каза тя и кимна.

- Там има някаква стара къща - посочи Хелена. Имаше цел, върху която да се съсредоточи. - Да идем да я огледаме.

- Моля да се върнете след пет минути! - извика началник-влакът.

Хелена и Чад тръгнаха по мократа земя към старата колиба, която изглеждаше така, сякаш стои там от сто години. Намираше се на петнайсетина метра от влака и Хелена реши, че вероятно са я построили като склад по време на строежа на железопътната линия. В долината зловещо изтътна гръм. Хелена затъна до глезените в калта и трябваше да извади много внимателно крака си, за да не си изгуби ботуша. Чувстваше се по-зле от всякога и започваше да се пита дали аспиринът изобщо ще ѝ подейства.

- Направо обожаваш дъжда! - извика Чад. - Да се надяваме, че няма да ни тресне гръмотевица.

Небето над тях беше толкова тъмно, че изглеждаше по-скоро вечер, отколкото ранен следобед. Старата колиба като че ли бе построена от австралийски евкалипти. Местните власти ги бяха засадили из цяло Перу в края на XIX век, защото растяха бързо дори на тези височини и бяха достатъчно яки, за да издържат през дългия сух сезон. Колибата определено бе виждала по-добри времена и ако човек се вгледаше добре, можеше да забележи, че е леко килната настрани.

Хелена пристъпи към зейналия вход, но Чад сложи ръка на рамото ѝ и я спря.

- Аз влизам първа. - Тя извади глока, който държеше на кръста си. - Може да има животни. - Вдигна оръжието и пристъпи предпазливо вътре.

Слепоочията на Хелена пулсираха. Тя се обърна към влака и видя, че неколцина пътници надничат през прозорците към тях. Силен порив на вятъра изтръгна чадъра и в ръката ѝ остана само дръжката.

Дъждът зашиба лицето ѝ и Хелена скочи вътре, за да се скрие.

Веднага изгуби ориентация. Започна да ѝ причернява и трябваше да впрегне всичките си сили и чувство за равновесие, за да се задържи на крака. Опита се да се противи на това, което вижда, но колкото повече усилия правеше, толкова повече светът около нея се променяше.

Във внезапната ярка светлина видя пътешественика във времето Уилсън Даулинг, седнал на пода пред буен огън. Хелена едва се сдържа да не извика от изненада. Срещу него седеше някакъв мъж. Видението беше толкова ясно, сякаш и двамата бяха точно пред нея! В този миг Хелена дори нямаше време да се запита как е възможно това.

Двамата мъже бяха само по бельо. Седяха облегнати на нещо като седла от кафява кожа. От гредите над тях висяха мокри дрехи. Уилсън седеше по турски и ядеше сардини от правоъгълна консервна кутия.

Пращящият огън гореше в средата на пода, буйните оранжеви пламъци подскачаха нагоре към скосения таван на колибата. Дървото беше мокро - към гредите се издигаше гъст бял пушек.

Хелена се вгледа в лицето на Уилсън. Изглеждаше малко по-стар, отколкото го помнеше. Говореше - разговорът изглеждаше сериозен - но тя не можеше да чуе гласа му или каквото и да било, свързано с видението, само барабаненето на дъжда по покрива и тежките стъпки на Чад по гнилия под до нея. Усещаше, че Чад е до нея, но виждаше единствено картината в главата си.

Мъжът срещу Уилсън пушеше цигара и пиеше уиски направо от бутилката. Беше много слаб, направо хилав. Лицето му изглеждаше познато, но Хелена не можеше да се сети къде го е виждала. На стената беше облегната пушка „Спрингфийлд“. Баща ѝ имаше същата в оръжейната си колекция.

Видението беше повече интригуващо, отколкото плашещо. Толкова много пъти си бе мечтала да види Уилсън отново и макар да знаеше, че сцената пред очите ѝ всъщност не е тук, Хелена изпита облекчение, че помежду им все още съществува връзка, колкото и шантава да е тя. Уилсън набучи мазна сардина с малката си вилица и я поднесе към устата си.

Стените на бараката бяха чисти и нови, така че действието явно се развиваше по времето, когато е била построена. Хелена пристъпи напред в халюцинацията си. Макар огънят да гореше буйно, не усети топлината му. Тя се вгледа в лицето на Уилсън и в косата му, която беше по-дълга, отколкото последния път, когато го видя. Ръцете му бяха точно каквито ги помнеше, движенията му - уверени и силни. На пода до него имаше кожена чанта. Ботушите му бяха поставени внимателно до огъня, обърнати към пламъците, за да изсъхнат по-бързо.

Познато усещане изпълни стомаха ѝ, докато ги гледаше как разговарят - но въпреки това не можеше да чуе нито звук. Помнеше множеството разговори, които бяха провели, и колко ѝ харесваше звученето на гласа му. Искаше ѝ се да му извика, да му каже, че го гледа, но знаеше, че той не би могъл да ѝ отговори.

Уилсън се изправи. Беше гол от кръста нагоре. Започна да обръща окачените на гредите влажни дрехи. Тялото му беше абсолютно същото, каквото го помнеше Хелена, и тя откри, че пристъпва през огнището към него.

Внезапно погледът му се насочи право към нея!

По очите му личеше, че я разпознава!

„Може ли да ме види?“ - запита се стоящата сред пламъците Хелена.

Уилсън протегна ръка право към нея, като че ли се опитваше да я докосне. Изглежда се канеше да каже нещо... но после се намръщи и отпусна ръката си, сякаш връзката беше прекъснала.

Гласът на Чад внезапно изтръгна Хелена от концентрацията ѝ.

- Добре ли си?

Видението се стопи и Чад се появи до нея. Колкото и да се мъчеше да се фокусира, Хелена не можеше да върне невероятната сцена.

- Добре ли си? - отново попита Чад.

- Добре съм - най-сетне отвърна Хелена. Едва сега се вгледа по-внимателно в колибата. На места стените бяха изгнили, между гредите на покрива имаше паяжини. Другаде между изметнатите дъски имаше процепи, през които проникваше светлина. От дупките в покрива течеше дъждовна вода. През изгнилите дъски на пода растяха туфи трева и всичко под краката ѝ бе покрито с дебел пласт пръст.

- Вони отвратително - с отвращение рече Чад. С върха на ботуша си Хелена разрови пръстта и оголи дъските на пода. Пристъпи в средата на колибата, където беше огнището от видението ѝ, и отново разрови мръсотията. Не се учуди, когато видя, че дъските са почернели от големия огън, горял някога на това място.

Чад погледна навън.

- Ще станеш вир вода на връщане. Така не може. - Тя прибра пистолета в кобура си, свали червеното си пончо и го подаде на Хелена. - Как е главоболието ти?

- Все същото - отвърна Хелена.

- Трябваше да пийнеш повече от онзи чай с кока. Нали казват, че помагал при височинна болест. Пабло се кълне, че действа. - Чад избърса капките от оранжевото стъкло на очилата си. - Би трябвало да подейства и на теб.

Ясно беше, че само Хелена бе получила невероятното видение с Уилсън. След повече от година, в порутена железопътна колиба насред Андите връзката, която бе търсила, най-сетне беше открита. Противно на всяка логика, инстинктът ѝ да дойде в Перу бе оправдан. Пътешественикът във времето Уилсън Даулинг отново влизаше в живота на Хелена. Сега въпросът беше защо?

10.

Андите, Перу

50 км северозападно от Куско

23:23 ч.

16 януари 1908 г.

Уилсън отвори металния капак на консервата с вградената отварачка. Механизмът беше оригинален и досега не беше попадал на подобен. За всяка правоъгьлна консерва имаше запоена малка отварачка и не се налагаше да забива ножа си в метала и да го затъпява излишно.

Огънят най-сетне се бе разгорял на дървения под и Уилсън и Хайръм бяха принудени да седят с приведени глави, за да не дишат пушека. За щастие той започваше да се разрежда с изсъхването на дървесината, но огънят продължаваше да пращи и съска като гневна котка, а от време на време се чуваше силен пукот, когато влагата внезапно се освобождаваше от дървото.

Уилсън подуши консервата - сардините миришеха ужасно, но той знаеше, че трябва да яде, и затова забоде с вилицата си мазната плът и я изгълта. На вкус не беше толкова зле, стига да свикнеш с миризмата.

Огънят гореше върху купчина камъни, които Уилсън бе разположил внимателно, за да не подпали дъсчения под и в същото време да даде възможност на пламъка да диша. Единственото достатъчно сухо място за огън беше в самата барака. Беше намерил сухи подпалки под колибата, но те не бяха достатъчни за топлината, която им трябваше. В отчаянието си той изля малко от безценната газ на ветроупорния фенер върху подгизналите дърва, но и това не помогна. Цялото изживяване се вгорчаваше допълнително от Хайръм, който постоянно се оплакваше от студа и колко е уморен.

- Излизането в планината насред дъждовния сезон е пълна глупост - мърмореше той. - Казах ти, че трябва да изчакаме.

Заради огъня Уилсън беше принуден да излезе навън в тъмното и да търси още дърва. За щастие попадна на стар бор и успя да отсече няколко съчки. Борът гореше по-добре мокър, защото смолата му се възпламеняваше лесно. Няколко минути по-късно беше обратно в бараката и с помощта на още малко газ огънят най-сетне тръгна.

Уилсън протегна натъртените си длани към танцуващите пламъци, за да ги изсуши. През последните десет часа трябваше да пляска Диабло по задницата, за да накара инатливото малко магаре да върви по калната пътека. Камшикът не действаше, смушкването с пети в хълбоците също. Дори когато тръгнеше, Диабло вървеше бавно не повече от минута, след което отново спираше. Един час след потеглянето на Уилсън му идеше да зареже Диабло, но Хайръм настоя магарето му да остане с тях и обеща, че нататък щяло да стане по-сговорчиво. Но ако изобщо имаше някаква промяна, тя беше към по-лошо.

Огънят се разгоря хубаво и Хайръм най-сетне спря да се оплаква и се облегна на седлото си с димяща цигара в едната ръка и бутилка „Тенеси“ в другата. За нула време се съблече, оставайки само по парцаливо бельо, и провеси мокрите си дрехи на гредите, без да го е грижа за пушека.

- До кой връх се намира Вилканампа? - попита Хайръм.

- Наричат го Мачу Пикчу на кечуа, което означава Старият връх - отвърна Уилсън.

Хайръм се загледа в пламъците.

- Старият връх... харесва ми. - Той отпи глътка уиски. - Жалко, че вече си има име. Така се става истински прочут, когато кръстят връх на името ти. Президентът Макинли ще живее вечно, след като най-високият връх в Щатите е наречен на него. В Аляска е, нали знаеш? А той дори не е стъпвал там!

Подаде бутилката на Уилсън, но той отказа с махване на ръка.

- Ще ти помогне да се стоплиш - каза Хайръм и отново подаде бутилката. - Хайде, пийни!

Уилсън отпи бърза глътка и му върна бутилката. Топлината на уискито се плъзна по гърлото му - приятно усещане, след като бе мокър и премръзнал толкова дълго.

- Прав беше за магарето - призна Уилсън. - Вбесяващо малко копеле.

Хайръм се ухили.

- Страхотно удоволствие е да гледам сблъсъка на неговата воля с твоята.

- Утре можеш ти да го яздиш.

- Не, благодаря - отвърна Хайръм. - Искаше магарета, дадох ти магарета. Аз решавам кое да яздя. Стига за това, кажи ми отново колко прочут ще стана.

- Колкото Томас Джеферсън - отвърна Уилсън.

Хайръм се усмихна.

- Томас Джеферсън... Дори не ми пука дали лъжеш - каза той и се облегна назад. - Просто ми харесва мисълта да съм прочут. Мисля, че определено би ми отивало.

- Ще бъдеш известен като откривател на изгубения град на инките - продължи Уилсън. - Нещо нечувано и невиждано досега.

Хайръм сбърчи чело.

- Просто от любопитство, щом това откриване на Вилкапампа е толкова важно и с него вървят толкова възхвали и почести, защо ти самият не го оповестиш на света?Тиби могъл да се увенчаеш със славата.

- Това не е моята съдба, а твоята - отвърна Уилсън.

- Ти пък какво знаеш за съдбата ми?

- Знам повече, отколкото си мислиш - рече Уилсън.

- Какво трябва да означава това?

- Ще го кажа по този начин... във вселената има една по-висша тъкан. И ти си част от откриването на Вилкапампа, независимо дали ти харесва или не.

- Откъде можеш да знаеш каква е съдбата ми? Какво изобщо означава това? Част от какво? За каква „тъкан“ говориш? - Хайръм направи кавички с пръсти, за да наблегне на думата „тъкан“. - Откъде изобщо знаеш къде се намира Вилкапампа? Откъде знаеш, че жена ми е бременна? Много странен човек си, Уилсън Даулинг.

- Достатъчно е да знаеш, че аз също имам своята роля в откриването на Вилкапампа. Ще те заведа там... а ти ще свършиш останалото. Повече не мога да ти кажа. - Уилсън посочи Хайръм с пръст. - И никога не бива да споменаваш името или ролята ми.

Хайръм наклони глава настрани.

- Не мога да реша дали говориш дивотии или не. Наистина не мога. В много отношения звучиш толкова достоверно. Обикновено детекторът ми за глупости е доста ефективен. - Хайръм въздъхна. - Предполагам, че времето ще покаже.

В нощта избоботи гръм, силният дъжд не преставаше да барабани по обшивката на покрива.

Хайръм се огледа.

- Да открием тази барака си беше късмет, признавам го. - Нямаше как да разбере, че Уилсън знаеше за съществуването на бараката още преди да тръгнат от Куско. Бележките към мисията я описваха като мястото, на което да прекарат нощта.

Огънят силно изпука и един жив въглен излетя, като пропусна Уилсън на милиметри и се удари в стената. Уилсън го вдигна с вилицата си и го хвърли обратно в буйния огън. Обърна седлото, за да изсуши другата му страна, и отново седна. През цялото време усещаше погледа на Хайръм върху себе си.

- Атлет ли си? - попита Хайръм.

- Не, не съм - отвърна Уилсън.

- Целият си само мускули. - Хайръм издиша дълга струя дим и хвърли цигарата си в огъня. - Моето телосложение е много по-добре пригодено за дългосрочни пътешествия из пустошта на Южна Америка. Веднъж не ядох цяла седмица... бас държа, че ти не би успял.

Уилсън погледна хилавия мъж от другата страна на огъня, с бледата му кожа и щръкнали ребра.

- Имаш вид на човек, на когото малко повече храна не би се отразила зле.

Хайръм отпи поредната глътка уиски.

- Австралиец си, нали?

Уилсън кимна.

- Да.

- Чувам, че сте дали право на жените да гласуват. Първите в света! - подигравателно рече той и се разсмя.

- Новозеландците бяха първи - поправи го Уилсън.

- Новозеландците? - изненада се Хайръм. - Наистина ли?

- Те бяха първи. Ние сме втори.

- Така или иначе, и в двата случая е глупост - разпалено рече Хайръм. - Досадните борци за правата на жените са плъзнали навсякъде из Щатите. Голяма беля са. Много голяма. Ако питаш мен, никога няма да получат избирателни права у дома. В Съединените щати жените са повече от мъжете според преброяването отпреди осем години, а това означава, че биха контролирали всичко.

- И какво му е лошото на това?

Хайръм го посочи с бутилката.

- Майтапиш се, нали?

- И мъжете, и жените ще имат право на глас - обяви Уилсън. - Това е бъдещето, към което вървим.

- Пълни глупости! - отвърна Хайръм. - Никога няма да се случи. - Той замълча за момент и се вгледа в Уилсън. - Наистина се надявам да разбираш повече от откриване на изгубени градове на инките, отколкото от политика, защото е ясно, че за нея нищо не знаеш. Можеш ли да си представиш жени да управляват света? - Той отново се изсмя. - Навсякъде ще има вази с цветя и всяка маса ще е с плетена покривка. Никой няма да може да казва онова, което мисли в действителност. Мъжете ще трябва да вършат половината домакинска работа. Модата ще стане от първостепенна важност. Ще настъпи пълен хаос! Да не говорим за края на месеца!

- Всичко се променя - рече Уилсън. - Това е единственото сигурно нещо, на което съм се натъквал.

Хайръм отново започна да свива цигара.

- Знам две неща, които никога няма да се променят. Религията ще продължи да съществува и ще си остане най-ценното нещо на света. През целия си живот съм се занимавал с история, изучавал съм много епохи и най-различни империи. Всички те имат две общи черти - религията и златото. Именно затова ги е имало инките, същото важи и за конкистадорите. Това е причината и за железопътната линия, която строят край колибата - за да събират души и богатство, било то във формата на захарна тръстика, въглища или друго. Всичко в крайна сметка се измерва в злато.

Уилсън посочи с вилицата раницата с консервите сардини и печен боб.

- Наистина трябва да хапнеш нещо.

Хайръм вдигна бутилката си.

- Всичко, от което се нуждая, е тук.

Дъждът продължаваше да се сипе върху колибата. Уилсън обърна дрехите си, за да изсъхнат добре. Застанал в гъстия пушек, той нямаше как да не си помисли за ролята, която играеше в събитията около Мачу Пикчу. Древният град беше портал към други светове, а работата му беше да заведе Хайръм Бингам до руините му, така че изгубеният град на инките най-сетне да бъде представен на модерния свят. И изобщо не можеше да разбере защо именно Хайръм Бингам е човекът, който щеше да се прочуе с откриването му - той изглеждаше странен избор. Но така или иначе, Уилсън беше тук да изиграе ролята си и след осем години чакане най-сетне мисията му наближаваше края си. Животът му бе неразривно преплетен със сили, които почти не разбираше, но въпреки това не се съмняваше, че миналото може да повлияе на бъдещето и бъдещето от своя страна може да повлияе на миналото. Той беше Надзирателят и работата му беше да действа според мисиите, кодирани в Свитъците от Мъртво море. Те бяха документите, които насочваха съдбата му. Миналото трябваше да бъде пазено от бъдещето, а бъдещето - от миналото. Такъв беше редът на нещата.

След няколко дни Уилсън най-сетне щеше да напусне тази епоха. Порталът на Мачу Пикчу щеше да е изходът му от този странен и изпълнен с невежество свят и той можеше да си отдъхне, знаейки, че е завел успешно Хайръм Бингам до съдбата му и славата, която вървеше с нея.

Внезапно косъмчетата на ръцете му настръхнаха и по цялото му тяло преминаха тръпки. Изпита чувството, че го гледат от мрака.

Погледът му нервно се насочи към пустите ъгли на бараката. Виждаше единствено танцуващата светлина на огъня, рисуваща нереални, непрекъснато променящи се нюанси на златното по голото дърво. Дъждът продължаваше да вали и вятърът връхлиташе тънките стени, като ги караше да скърцат и стенат. Идеше му да отиде до вратата и да погледне навън, но знаеше, че там няма никого - само трите магарета, вързани за халката на дръжката. Ако се уплашеха, щяха да се задърпат и вратата щеше да се отвори. Но противно на всяка логика, чувството не можеше да се сбърка с нищо - някой го гледаше. Усещаше го.

Блесна светкавица, която за миг разкри малките цепнатини между дъските. После избоботи басов гръм, от който бараката потрепери.

Уилсън инстинктивно протегна ръка към буйния огън - усещаше силно присъствие в помещението, някъде от другата страна на трептящите пламъци. Силует ли виждаше през дима? Сърцето му биеше бясно и не можеше да го накара да се успокои, колкото и да се опитваше.

Там определено имаше някого!

- Ще се изгориш! Дръпни се! - викна му Хайръм.

Уилсън отдръпна ръка малко преди да е влязла в пламъците. Странното усещане изчезна така внезапно, както се бе появило. Уилсън се загледа в буйния огън и нажежените въглени, които падаха между плоските камъни върху дъските на пода.

- Да не си откачил? - Хайръм грабна пушката си и заобиколи огъня. Предпазливо отвори дървената врата с цевта и надникна в проливния дъжд. Когато се увери, че магаретата са добре, отново затвори и пусна резето. - Какво гледаше? - Той посочи с оръжието към огъня.

- Стори ми се, че видях нещо - отвърна Уилсън.

- Какво?

Уилсън поклати глава.

- В крайна сметка не съм видял нищо.

Хайръм подпря пушката на стената, обърна седлото, за да се изсуши и другата му страна, и седна.

- Надявам се да не стане така, че да съжалявам, задето съм излязъл в пущинака с теб, Уилсън Даулинг. Странна птица си, спор няма.

Дълбоко в себе си Уилсън знаеше, че е доловил нещо истинско. Нечие присъствие в бараката - и чието и да бе, то го гледаше внимателно. Събитията бяха извън контрол, знаеше го. Трябваше да стигне до Мачу Пикчу колкото се може по-бързо и да излезе от тази епоха, преди положението да е станало още по-сложно.

11.

Андите, Перу

30 км северозападно от Куско

23:45 ч.

16 януари 1908 г.

Думите „трябва да издирите бял чужденец, човек на име Уилсън Даулинг“ още отекваха в ушите на капитан Гонсалес, докато двамата с лейтенант Капос яздеха магаретата си в проливния дъжд начело на десетимата войници, които ги следваха в колона по един. Опред вървяха двама планински водачи, вдигнали на височината на гърдите си газени лампи, които се мъчеха да хвърлят мъглива светлина в дъжда.

Това бе последното място на света, на което искаше да бъде капитан Гонсалес, особено предвид сериозното положение около разпването на Корсел Сантияна. Ако имаше избор, сега щеше да е на топло и сухо у дома с жена си и децата, сгушени в малката спалня върху пухения дюшек, който му бе струвал цяла месечна заплата. При краката, до кирпичената стена, се намираше малкото легло на трите му растящи деца. Лека усмивка заигра на устните му, когато си помисли как се буди нощем и поглежда към децата си на лунната светлина. Благодареше на Бог всяка вечер, щом ги видеше заспали под разноцветните вълнени завивки, изплетени от майка им. Много често децата се прегръщаха едно друго, за да се спасят от острия мраз на нощния въздух.

Усмивката му помръкна и се смени с намръщена физиономия при мисълта за епископ Франсиско, крачещ напред-назад пред него в нефа.

- Това са най-лошите ми страхове! - беше извикал той. Кокалестите му пръсти видимо трепереха.

- Подведохте мен и тази църква! - Той смачка листа, който му бе донесъл Гонсалес, и го хвърли на блестящия гранитен под. - Оставили сте подлеците да се измъкнат и сега задачата ви ще стане по-трудна.

Реакцията му беше безсмислена, тъй като капитанът изобщо не си беше губил времето. Веднага щом получи заповедта от епископа, Гонсалес излезе от катедралата, незабавно разпита къде се намира щабквартирата на Хайръм Бингам - наричаха я „Панамерикански тихоокеански конгрес“ - и тръгна право натам. Сградата не беше далеч от Пласа де Армас, само на пет минути път пеша, които той извървя с бързо темпо с двама от най-добрите си хора от двете си страни. Но когато пристигнаха, намериха само бележка на английски, забодена с кабарче на вратата. Цялата работа, от момента, в който чу името на Уилсън Даулинг, до заставането пред вратата на Хайръм Бингам, беше отнела по-малко от час. За капитана това бе съвсем нормален срок, но въпреки това епископът беше реагирал така, сякаш Гонсалес е чакал цял ден, преди да си направи труда да издири чужденците.

Гонсалес стисна мокрия повод между студените си пръсти и колкото и да му се искаше да обърне животното обратно към Куско и семейството си, продължи напред в проливния дъжд. Защо някой ще тръгне да търси изгубения град на инките точно в този сезон? В това отвратително време? И откъде епископът знаеше, че Хайръм Бингам заминава днес да търси Вилкапампа, както бе написал в бележката на вратата? Положението беше направо нелепо!

Още от времето на самия Писаро иманярите претърсваха негостоприемните Анди с надеждата да открият изгубения град на инките. Защо изведнъж проваленият изследовател Хайръм Бингам стана толкова важен? Особено когато в Куско се случваха далеч по-важни неща. Хрумна му, че епископ Франсиско иска да го накара да се махне от града, за да може да контролира още по-здраво войниците му. Мразеше тези мисли, но все още се съмняваше, че Корсел Сантияна е убиецът на монсеньор Пера. Нямаше други доказателства освен увереността на епископ Франсиско, която дойде почти дванайсет часа след деянието, наред със заповедта да приковат горкия Корсел на кръста и да го провесят на стената на църквата. Колкото и да му се искаше да спре бруталния ритуал, Гонсалес не се намеси - и още не можеше да разбере защо. Това би означавало да се противопостави на волята на епископа, но независимо от това Гонсалес знаеше, че законът трябва да бъде над религията.

Скрит под качулката на пончото, капитан Гонсалес си пое дълбоко дъх. Не искаше никой - особено хората му - да долови очевидното му недоволство. Внимателно нагласи ремъка на рамото си. Карабината му се струваше два пъти по-тежка, откакто излязоха от Куско преди около осем часа.

- Трябва да се движим по-бързо - каза Гонсалес на лейтенанта.

- Хората вървят с цялата бързина, на която са способни - отвърна Капос, след като погледна през рамо. - Ако ги натиснем още повече сега, накрая ще се влачат.

Беше се наложило да предложи на Капос и войниците двойно заплащане, за да ги накара да оставят семействата си и да тръгнат в нощта в такова лошо време. Единственият, който не получаваше допълнително пари за експедицията, беше самият Гонсалес, но той бе решил, че след като се върне, ще си вземе няколко дни отпуска като компенсация за това екстремно и нежелано пътуване.

Капитан Гонсалес имаше опасения спрямо епископ Франсиско; външният вид и поведението на свещеника, макар и привидно спокойни, бяха силно тревожещи. В очите му имаше нещо, което Гонсалес не бе виждал през близо четиресетте си години на този свят - колкото и да му се искаше, не можеше да отрече червеното пламъче в зениците на епископа. Гледката бе нечестива, нямаше съмнение в това. Наред с това и онази стряскаща и необичайна предвидливост на свещеника - той знаеше неща и отправяше трудни за разбиране заплахи, сякаш можеше да вижда в бъдещето и знаеше какво ще се случи и защо.

Само мисълта за проблясващите очи на епископа предизвикваше физическа болка у Гонсалес и той откри, че се мръщи в най-необичайни моменти. Трудно можеше да опише симптомите дори на себе си. Гадното усещане, което стискаше главата и гърдите му, сякаш е попаднал между яки въжета, които продължаваха да се увиват и затягат все повече. Стомахът му сякаш се беше свил на топка - същото чувство бе изпитал като момче, когато му казаха, че дядо му е умрял. Как беше възможно външният вид на свещеника да предизвика подобна реакция? Именно болката беше накарала Гонсалес да остави семейството си и да излезе в дъжда и мрака на студената нощ, а не лоялността му към Църквата или военната униформа на гърба му.

Състоянието му подхранваше интересна реакция, за която си даваше много добре сметка - когато най-сетне настигне Хайръм Бингам и белия чужденец Уилсън Даулинг, Гонсалес възнамеряваше да излее яростта си върху тях. Студените мокри дрехи полепваха по кожата му; Капитанът нагласи пушката и за пореден път си представи как забива приклада на оръжието в лицето на онзи Уилсън Даулинг. Именно загадъчният чужденец беше причината да е тук. Капитанът по принцип не си падаше по насилието, но в този случай възнамеряваше да получи възмездие за положението, в което го бе поставил Даулинг. Таеше в себе си напразната надежда, че след като изпълни задачата си, мистериозната болка, сковаваща тялото му, най-сетне ще изчезне.

Планинските водачи водеха Гонсалес и хората му внимателно по коварната стръмна пътека. Поне трима от войниците му паднаха по задник в калта, но Гонсалес не се трогна.

- Мислете за допълнителните пари! - извика им той.

Някъде в далечината бучеше придошла река. Звукът означаваше, че приближават планините и бараката край железопътната линия, в която Бингам и Даулинг трябваше да прекарат нощта - епископ Франсиско бе предсказал, че чужденците ще се крият именно там. Ако не бяха в бараката, Гонсалес щеше да е изиграл ролята си и войниците щяха да са свидетели на усилията му да изпълни заповедта на епископа. Така или иначе, той и хората му скоро щяха да тръгнат обратно към дома.

- По-бързо! - извика капитанът. - Колкото по- бързо заловим белите чужденци, толкова по-скоро ще се приберем в Куско!

12.

Андите, Перу

50 км северозападно от Куско

05:15 ч.

17 януари 1908 г.

Беше малко след пет сутринта, когато пълният мрак на нощта най-сетне започна да отстъпва. Уилсън не беше спал повече от петнайсет минути наведнъж, толкова много се тревожеше. Веднага щом видя най-слабите признаци на зазоряване, той стана, облече сухите си дрехи и започна да се готви за път. През първата част на нощта в бараката беше топло, докато огънят не догоря и мразовитият въздух отвън проникна през тънките дървени стени. След това студът се настани за остатъка от нощта, както правеше винаги в близост до покритите с лед планини дори и през лятото. Предимно северни ветрове духаха право над ледените върхове на планините и разреденият въздух беше студен почти до точката на замръзване. През лятото разликата в температурите през деня и нощта можеше да достигне до трийсет градуса.

Погледна навън през вратата, но не видя почти нищо от мъглата и тежките облаци, които се бяха спуснали до земята, щом взе да се развиделява. И въпреки това продължаваше да ръми. Утрото беше много тихо, всичко навън изглеждаше напълно неподвижно. Уилсън пое дъх и усети дъха на мократа гора в гърлото си. Дъхът излизаше на пара от устата му. Магаретата на прага като че ли бяха заспали прави - нещо, което не бе виждал досега. Всичко изглеждаше наред, но Уилсън имаше някакво лошо предчувствие, което не можеше да обясни.

Хайръм лежеше на пода по парцаливите си долни гащи. Главата му бе неудобно притисната в седлото, вълненото одеяло се беше увило около единия му крак и едва покриваше тялото му. Беше гушнал празната бутилка уиски с едната си ръка и шапката си за сафари в другата. Хъркаше, от устата му излизаше пара и Уилсън неволно си помисли що за жалка гледка представлява.

- Ставай - каза той и го побутна с ботуша си. Хайръм не помръдна и се наложи да го побутне отново.

- Ставай, казах!

Хайръм изстена, отвори очи и погледна с отвратена физиономия към Уилсън.

- Махай се! - каза пресипнало той.

- Ставай, преди да съм излял кофа вода на главата ти.

Хайръм отвори едното си око.

- Нямаш кофа. - После оправи одеялото и го придърпа под брадичката си. - Което те прави лъжец.

- Ако искаш да видиш Вилкапампа, ставай и се обличай. - Уилсън го срита в крака.

- Добре де... добре! - Хайръм остави празната бутилка на пода и тя се олюля и падна. - Ще ми подадеш ли дрехите?

Уилсън свали дрехите и ги метна към него.

Хайръм подуши материята, преди да напъха ръце в ръкавите.

- Защо не запалиш един хубав огън и да хапнем нещо?

- Няма време за мотаене. - Уилсън събра последните си неща и ги прибра в чантата си, след което се зае да събира раниците.

- Няма ли да закусваме?

- Трябваше да хапнеш снощи. - Уилсън метна една консерва към скута на Хайръм и тя го улучи в корема.

- Какъв ти е проблемът, Уилсън?

- Не бива да се обезводняваш... и трябва да тръгваме.

- Никога не ставам толкова рано - промърмори Хайръм. - Между другото, колко е часът?

Уилсън погледна часовника си.

- Пет и половина.

- Пет и половина! - Хайръм отново се отпусна на една страна, придърпа одеялото, сви се на кълбо и затвори очи.

Уилсън грабна завивката и я захвърли настрани.

- Какво правиш, по дяволите? - извика Хайръм.

- Трябва да тръгваме!

Хайръм изруга и навлече панталоните си.

- Това е нелепо! Това, че се съгласих да тръгна с теб, не означава, че ще позволя да ме гониш като роб ден и нощ! Каза „никакви носачи“ и ето че сега трябва да се трепя на студа и дъжда. Направо не е за вярване, честно.

Уилсън отвори вратата и се загледа напрегнато в гъстата мъгла. Сигурен бе, че ги наблюдават, макар почти нищо да не подкрепяше увереността му. Видимостта беше само няколко крачки, така че който и да ги наблюдаваше, трябваше да е наблизо. Единственото потвърждение беше настръхналата кожа по ръцете му и нервният ток в краката, от който не можеше да се отърси. Откакто беше пристигнал в Перу, го връхлитаха мисли и усещания, каквито не бе изживявал преди. Каза си, че трябва да овладее емоциите си. На всяка цена трябваше да остане позитивно настроен и в настоящия момент. Той беше пътешественик във времето, беше виждал много неща - невероятни неща - и нямаше да си позволи да излезе от равновесие без основателна причина.

- Затвори вратата, за бога! - извика Хайръм. - Ще замръзнем!

Уилсън затвори.

- Искам само чаша чай. - Хайръм седна на седлото и започна да увива дебела ивица плат около глезена си. Продължи нагоре по прасеца и го нави поне дузина пъти, след което захвана края под коляното с помощта на ластик. Своеобразните навуща отлично предпазваха ботушите му от дъжда и калта, а също донякъде от змии. - Направи ми чаша чай и обещавам, че през целия ден няма да ме чуеш да мрънкам.

Уилсън погледна купчината подпалки от снощи и сухите дърва.

- Обещаваш ли, че ще хапнеш нещо?

Хайръм започна да увива другия си крак.

- Обещавам.

Уилсън се отпусна на коляно, извади ножа си и разви кухата дръжка, за да извади кремъка от нея. Натрупа подпалки върху угасналите въглени на импровизираното огнище.

- Разреденият въздух е сериозно изпитание за тялото ти и е много важно да го държиш заредено. - Още при първия удар на кремъка в ловджийския нож изскочиха искри и подпалките лумнаха. След няколко минути огънят се разгоря, а малко по-късно в едната метална кутия кипеше вода, а в другата се грееше боб.

- Дано да знаеш къде отиваш - каза накрая Хайръм, докато отпиваше от горещия си чай. - Показах забележително доверие към теб, не мислиш ли? Да те оставя да ме замъкнеш чак тук, насред нищото. Не че си направил нещо, за да докажеш, че знаеш къде отиваш. Прекалено съм доверчив, това ми е проблемът. Майка ми винаги ме предупреждаваше. Каза, че ще има да патя от доверчивостта си.

- Знам къде отивам - отвърна Уилсън.

- Корава жена беше майка ми. - Хайръм порови в боба с вилицата си. - Както и да е, още не разбирам защо трябва да тръгваме толкова рано. Ако изчакаме още няколко часа, ще се стопли. Става много приятно, когато слънцето е високо в небето. - Той лапна малка хапка боб. - Ако Вилкапампа наистина е останал скрит четиристотин години, както твърдиш, не виждам какво значение имат няколко часа повече или по-малко.

Уилсън сгъна одеялото на Хайръм и струпа раниците до вратата.

- Ще ни трябват най-малко два, ако не и три дни път от тук до Вилкапампа, особено с тези твои инатливи магарета. Последното, което искам, е да се забавим с цял ден, защото не тръгваме достатъчно рано.

- Има логика - призна Хайръм, като ядеше бобените зърна едно по едно. - Трябваше да го кажеш по-рано. Знаеш ли, странна работа. - Той бутна недоядената чиния и започна да си свива цигара. - Не ми харесва да ставам рано сутрин, но когато се случи, се радвам, че съм го направил. - Той вещо облиза цигарата и я залепи. - Мисля, че така животът става доста по-продуктивен.

Уилсън изсипа остатъка от боба в огъня, събра празните консервни кутии и също ги метна в огнището.

- Взе ли всичко? - попита той и се огледа.

Хайръм върза червената си вратовръзка в някакво подобие на възел и нахлупи шапката си.

- Готово. - Той взе пушката и я нагласи под мишница. - Как изглеждам?

Уилсън дори не погледна към него.

- Фантастично.

Хайръм помъкна седлото зад себе си и отвори вратата.

- Къде са магаретата? - попита той с незапалена цигара в уста.

- Как така къде са магаретата? - Уилсън се втурна към вратата до него и погледна към гъстата мъгла.

Четирите животни бяха изчезнали.

Хиляди мисли преминаха за миг през главата на Уилсън. Беше проверил въжетата само преди половин час и знаеше, че животните трудно биха могли да се освободят, без да отворят вратата.

- Това да не е някаква шега? - попита Хайръм.

Уилсън предпазливо излезе в мъглата и огледа мократа земя. Ситният дъжд продължаваше да ръми, което беше и добро, и лошо - мъглата в крайна сметка щеше да се разреди, но мократа земя можеше да заличи следите. За щастие му бяха нужни само няколко секунди да открие ясната следа, която се отдалечаваше в мъглата.

- Чакай тук - тихо каза той.

- Идвам с теб - отвърна Хайръм, докато мяташе безгрижно пушката си на рамо. - Не може да са отишли далеч. И преди се е случвало, между другото. Нали те предупредих?

Уилсън посочи човешките следи и очите на Хайръм се разшириха.

- Стой тук и пази багажа - прошепна той.

- Ако случайно не си забелязал, аз съм човекът с пушката! - Хайръм тромаво свали пушката от рамо и я насочи напред. - Трябва да са някакви местни момчета. Ще ги подплашим...

Мъчителният писък на смъртно ранено животно внезапно прониза студения въздух някъде съвсем наблизо. Уилсън и Хайръм се спогледаха объркано. Събраха смелост и предпазливо тръгнаха през калта към смразяващите кръвта крясъци.

- Сигурно някое от магаретата е попаднало в капан - прошепна Хайръм.

Уилсън извади ловджийския си нож и стегна ремъка на чантата, за да е плътно долепена до тялото му. С всяка стъпка ужасните писъци ставаха по-силни. Уилсън трескаво се вглеждаше в мъглата във всички посоки. Писъците бяха толкова силни, че беше невъзможно да се чуе нещо друго.

Пред тях започна да се откроява някаква голяма закръглена форма. Беше със застрашителни размери, по-висока от човек и близо два пъти по-широка. Двамата забавиха крачка, като отчаяно се мъчеха да разберат какво може да представлява тъмната фигура пред тях.

- Да стрелям ли? - попита Хайръм и вдигна пушката.

Уилсън поклати глава и сложи пръст на устните си. Навсякъде около тях мъглата се стелеше в ледения въздух. Уилсън пристъпи предпазливо и осъзна, че нещото, което приближават, е огромна гранитна канара с формата на хипопотам. Писъците идваха от другата ѝ страна. Той изтича до камъка и долепи гръб към него.

От мястото си едва успяваше да различи силуета на Хайръм.

Без да се отлепя от студения камък, Уилсън се запромъква сантиметър по сантиметър около него.

И видя кръвта.

Яркочервената течност се беше събрала на локва в калта пред краката му.

Уилсън се оттласна от земята и полетя нагоре, прескачайки с един скок огромния камък. Това бе невероятна демонстрация на сила и ловкост. Докато летеше, ясно видя пищящото магаре, което лежеше безпомощно в калната трева. Сухожилията и на четирите му крака бяха жестоко срязани. Щом се приземи, Уилсън заби ножа в тила на женското магаре и натисна, за да прекъсне гръбначния стълб. За първи път от около минута се възцари мъртвешка тишина.

Във всички посоки се виждаше единствено бяла мъгла. Кръвта се беше събрала в отпечатъците от човешки стъпки около животното - съдейки по следите, хората бяха най-малко трима и които и да бяха те, целта им бе да причинят колкото се може повече болка на магарето, без да го убият веднага.

Уилсън внимателно измъкна ножа от главата на магарето и назъбеното острие остърга костта. Избърса кръвта с палец и показалец. Чуха се приближаващи тежки стъпки и Уилсън позна Хайръм по характерното джвакане на ботушите му в калта.

- Не стреляй! - извика той.

Хайръм се появи с пребледняло лице иззад камъка.

- Да не би да прескочи тази канара? - Той изгледа високия два и половина метра камък, мъчейки се да намери обяснение на онова, което бе видял току-що. - Прескочи ли го?

Уилсън посочи с ножа трупа.

- Виж.

По краката на магарето имаше дълбоки разрези, яките сухожилия се бяха навили и стърчаха от зейналите рани.

- Джени е мъртва? - Хайръм изглеждаше така, сякаш всеки момент щеше да му прилошее. Той рухна на колене до тялото, все още опрял пушката си на рамо. - Защо му е на някой да прави това?

- Следите водят натам - посочи Уилсън.

Хайръм се стегна и насочи пушката в същата посока.

- Да тръгнем ли след тях?

Пронизителните писъци на второ магаре внезапно изпълниха въздуха точно пред тях. Хайръм рязко скочи на крака. Измъчените крясъци на още едно животно бяха повече, отколкото можеше да понесе.

- Какво става, по дяволите?

Уилсъи го сграбчи за ръкава и го дръпна в обратната посока.

Със сълзи в очите Хайръм се вслушваше в ужасните писъци зад тях.

- Трябва да избавим животното от мъките му! - каза той, докато поглеждаше през рамо назад. - Струва ми се, че е Диабло!

Уилсън продължи да мъкне Хайръм напред.

- Те искат да направим точно това.

- От самото начало не харесваше магаретата ми! Това е ясно, но не можем да допуснем подобно нещо! - Хайръм се опита да се отскубне, но Уилсън не го пусна.

- Няма да се връщаме и в бараката - заяви той. - В тази посока има скали, над железопътната линия. Видях ги снощи. Ще им бъде по-трудно да ни проследят на каменист терен.

Писъците на раненото магаре постепенно започнаха да заглъхват зад тях.

- Ами нещата ни? - попита Хайръм.

- Няма време.

- Но уискито ми е там!

- Ще се наложи да минеш без него.

- Но запасите ни трябват!

Уилсън рязко дръпна Хайръм към себе си.

- Чуваш ли онези писъци! Това са писъците на смъртта. Това те чака, ако се върнеш за уискито си.

Хайръм се заслуша за момент, после поклати глава.

- Прав си. Да се връщаме в Куско.

Уилсън излезе на тесните релси на железопътната линия.

- Никакво Куско. Продължаваме кьм Вилкапампа. Хайръм спря.

- Магаретата ми бяха убити! Трябва да съобщим на властите, на военните, на някого!

- Бил съм в тези планини и преди - каза Уилсън, докато изкачваше насипа от шисти. - Можем да се изхранваме от земята, докато стигнем дотам.

От мъглата изникна висока гранитна стена. Дъждовната вода се стичаше по неравната ѝ повърхност, разкривайки ярките нюанси на червено, розово и алено в камъка. Уилсън задържа устата си отворена под една струйка вода, за да отмие ужасния вкус на смърт от гърлото си.

- Как успя да прескочиш онази канара? - отново попита Хайръм. - Сякаш полетя направо нагоре. Невъзможен скок.

- Привидяло ти се е от мъглата - отвърна Уилсън.

- Не съм глупак - възрази Хайръм. - Видях те.

- В момента има по-важни неща, за които да се тревожим. Например защо някой ще тръгне да убива магаретата ти по този начин?

- Никога не бях чувал или виждал подобен ужас - призна Хайръм. - Горката Джени. Горкият малък Диабло. Не го заслужаваха.

- Който и да е, определено иска да ни отклони от Вилкапампа - каза Уилсън.

- Кой изобщо може да знае, че сме тук? - попита Хайръм.

- Писъците сигурно са били за заглушаване на стъпките им. Някой иска да ни попречи да влезем в Свещената долина на инките.

- Свещената долина ли?

- Най-прекият път до Вилкапампа е по този маршрут. Това е свещена за инките долина, за която се говори, че е пазена от древни воини, които са наполовина хора, наполовина духове или нещо такова. Целият район не е отбелязан на картата на Раймонди.

- Водиш ме в изгубена долина, пазена от духове?

- За това място има много легенди - каза Уилсън, докато вървеше бързо по насипа. - Говори се, че духовете кечуа пазят пътеката, водеща към столицата на инките. Трийсет и пет години след идването на конкистадорите в Перу имало голяма битка точно тук, на това място, и испанците били отблъснати от воини, за които твърдели, че са невидими.

- Невидими воини?

- Знам само едно. Онези, които убиха магаретата, са босоноги, така че трябва да са най-малкото местни индианци. А съдейки по следите им, са много високи, което е необичайно по тези краища.

- Какво правя тук? - промърмори Хайръм.

- Можеше и да е по-лошо - добави Уилсън. - Убийците на магаретата спокойно можеха да убият и нас, докато спяхме. Щом могат да откраднат животните от прага ни, бих казал, че сме големи късметлии, че сме живи.

13.

Андите, Перу

50 км северозападно от Куско

09:45 ч.

17 януари 1908 г.

Капитан Гонсалес изръмжа раздразнено и срита едната кожена раница, запращайки я в другия край на бараката.

- Къде са? - извика той.

Отвън хората му продължаваха да претърсват откритото поле по двойки, като съсредоточаваха вниманието си предимно върху множеството големи канари, които лесно можеха да скрият труп. Намериха две магарета - едното беше все още живо, когато пристигнаха, слабият му дъх беше хриплив и животът бавно изтичаше от него. Краката на животните бяха брутално прерязани по един и същи ужасен начин и те бяха оставени да умрат, въргаляйки се в собствената си кръв.

Капитанът застана на прага на бараката и погледна към железопътната линия, продължаваща към планината. Погледът му се вдигна към огромната отвесна скала от червен гранит, извисяваща се най- малко на двеста стъпки към спусналите се ниско облаци. Обърна се отново и погледна грубото огнище върху основа от камъни в средата на дървения под. Съдейки по топлината на останалите въглени можеше да се предположи, че огънят е бил угасен преди около час.

Лейтенант Капос приближи през дъжда с един от местните планински водачи - тъмнокож мъж на име Омпета. За разлика от войниците дребният водач беше облечен в традиционно индианско облекло с голяма широкопола шапка и черно пончо от вълна на лама, което като че ли отблъскваше достатъчно добре дъждовната вода.

- Има следи почти навсякъде - каза лейтенант Капос. Тъмносинята му офицерска униформа бе подгизнала и се беше изкалял до коленете. По цвета на кожата и торбичките под очите му ясно се виждаше, че е много уморен. - Открихме следите на поне двайсет души, тичащи във всички посоки. - Той се обърна към Омпета. - Кажи на капитана.

Индианският водач стоеше в дъжда, тъмното му лице беше набръчкано от годините в суровите условия, но въпреки това очите му бяха бистри и изглеждаше сравнително свеж. Всички планински водачи бяха в изумително добра форма и можеха да пътуват дни наред на големи височини без храна и почивка.

- Намерихме две магарета, капитане - каза Омпета с дълбокия си глас. - Едното там, а другото там. - Той посочи на юг. - Трето магаре е било отведено към гората на изток. - Той посочи отново.

- Обясни ми защо се е случило това - нетърпеливо нареди Гонсалес.

- Местните индианци са убили магаретата на белите - отвърна Омпета. - Колкото до това защо, не мога да съм сигурен. Досега не бях виждал такива странни неща.

- Защо им е да убиват магарета? - остро попита Гонсалес.

Омпета сви рамене.

- Нямам представа. Според следите белите са избягали в тази посока, към стената от червен камък. Индианците са ги преследвали. Преброих десетина, които са отишли натам, а около осем са тръгнали в тази посока. Всички са се насочили към долината, къмГолемияговорещ. - Местните индианци наричаха повечето големи реки Големия говорещ поради оглушителния рев на бързеите през дъждовния сезон.

Гонсалес почеса небръснатата си брадичка.

- Значи белите са тръгнали в планината без никакви провизии?

- Без товарни добичета, които да им носят нещата, явно са решили, че най-добре е да продължат без багаж - каза Омпета. - Или това, или са побягнали от страх.

- Трябва да са се уплашили - каза Капос.

- Съдейки по дълбочината на следите - продължи Омпета, - двамата са тичали доста бързо. Мъглата е била гъста, преди слънцето да се изкачи в небето. Не са виждали почти нищо. Не мога да си представя какво са си помислили, когато са чули ужасните писъци на магаретата.

Гонсалес нагласи на рамото си ремъка на пушката.

- Кое племе е убило магаретата?

Омпета отново сви рамене.

- Вероятно племето кампа, но това е само предположение. Съдейки по следите, убийците са със силни и бързи крака. Могат да се движат през калта с крачки с дължината на човек. Със сигурност са племенни воини, но през всичките си години никога не съм чувал за ужасно нападение като това.

- Трябва да знаеш нещо! - остро рече Гонсалес. - Вие, индианците, си имате история за всичко! Кажи ми какво знаеш.

Омпета помълча известно време.

- Не съм сигурен, капитане. - Той отново млъкна и се загледа дълго в дъжда, след което заговори отново: - Това място е свещено за местните индианци. - И посочи към долината.

Гонсалес изсумтя.

- Какво му е толкова специалното?

- Това е свещена земя за инките, капитане.

- И какво от това? Просто поредната долина, водеща в планината. Една от десетки хиляди подобни на това негостоприемно място.

Омпета поклати глава.

- Тази долина е различна, капитане. Преди години ходих до село Уадкина, далеч в тази посока. - Той посочи на запад. - Тамошните мъдреци разказват истории за загадъчни воини, които пазели портата на Свещената долина като духове. Говори се, че испанците били отблъснати от долината от мъже, които те никога не виждали през деня. Намирали само следите им. Испанските войници не били в безопасност в долината и през десет ужасни нощи повече от сто души намерили смъртта си с прерязани гърла, докато спели.

- Кой ги е преследвал? - попита Капос.

Омпета поклати глава.

- Никой не знае. Но мъдреците смятат, че са били духовете на отдавна мъртвите владетели на инките. Говори се, че бродят из тези долини с потайността и коварството на черната пума.

Гонсалес отиде при следите, които се пресичаха в мократа земя. Наведе се и посочи с пръст локвичките с форма на стъпки.

- Искаш да кажеш, че тези следи са оставени отдухове? - Лекият дъжд искреше на фона на тъмната повърхност. - Това са следи от човек, не от призрак!

Омпета кимна, но изражението му не се промени.

- Можеш ли да ги проследиш в долината? - изръмжа Гонсалес. - Белите не може да са много пред нас. Трябва да ги намерим бързо, за да ги отведем обратно в Куско.

Лейтенант Капос пристъпи към капитана.

- Хората се нуждаят ог почивка - внимателно рече той. - Вървяха през цялата нощ и не разбират защо белите са толкова важни. Какво са направили, че трябва да ги гоним с такава упоритост?

Гонсалес усети как мускулите му се напрягат. Беше тук, защото епископ Франсиско му бе заповядал така.

- Епископът го изисква - прошепна той. - Не знам нищо повече. Епископът каза, че белите ще дойдат при бараката до железопътната линия, и те наистина са дошли. Така че нямаме друг избор, освен да продължим след тях.

Капос пристъпи още по-близо.

- Познаваме се от момчета. Мнозина от тези мъже, от войниците, са наши приятели. Време е да покажете разбиране и да ги оставите да си починат. Пътуваха цяла нощ заради вас, капитане, също като мен. Настоятелно съветвам да запалим огън и да сготвим храна.

- Трябваше да сме тук преди зазоряване! - оплака се Гонсалес. - Ако бяхме успели, чужденците вече щяха да са задържани и щяхме да се връщаме у дома!

- Докарването на хората до изтощение няма да помогне - отвърна Капос. Епископът несъмнено ще разбере това. Войниците ни се нуждаят от храна и почивка.

- Епископът няма да разбере - разтревожено рече Гонсалес. - Той очаква резултати и ние трябва да му ги дадем.

- Съгласен съм с лейтенанта - намеси се Омпета. - Ние не сме единствените, които преследват двамата бели. Следите на убийците на животните - шестнайсет души, доколкото мога да преценя - също се насочват към Урубамба и зова на Големия говорещ. Скрили са се в гората, но със сигурност са продължили натам. Ако се натъкнем на тези воини, може да се наложи да се бием за собствения си живот. Според легендата за долината никой освен онзи с чиста индианска кръв не може да стъпи тук, без да го застрашава смърт.

- Да не искаш да кажеш, че трябва да се махнем, защото не сме чистокръвни? - попита Гонсалес. - Защото сме метиси ли?

Омпета разпери ръце, сякаш се предаваше.

- Аз съм нает от армията, капитане. Работата ми е да се грижа за вашата безопасност и безопасността на хората ви, нищо повече. Можете да приемете съвета ми или да не му обърнете внимание, но случилото се е странно и трябва да сме предпазливи. Белите не могат да отидат далеч, особено без провизии.

Капитан Гонсалес свали пушката от рамото си и за момент си помисли дали да не я насочи към Омпета. Знаеше, че чистокръвните индианци гледат отвисоко на мелези като него. Но дълбоко в себе си знаеше също, че старецът е абсолютно прав. Гонсалес потисна желанието си да реагира, опря пушката на стената на бараката и кимна към вратата.

- Запалете огън и нахранете хората. - Той посочи двете отворени раници на пода. - Дайте на всеки войник по две дози уиски за положените усилия. Това ще повдигне духа им.

Лейтенант Капос отдаде чест.

- Ще се погрижа незабавно, капитане.

14.

Андите, Перу

„Хайръм Бингам експрес"

65 км северозападно от Куско

15:30 ч.

17 януари 2014 г.

Локомотивът пуфтеше бавно напред и се спускаше през гори и високи гранитни скали към река Урубамба. Във вагон-ресторанта искрящите сребърни прибори леко се изместиха върху бялата покривка, когато влакът направи поредния завой. Все още валеше силно и видимостта бе намаляла само до няколко десетки метра. Образувалите се от конденза капки бавно се стичаха по стъклото на прозореца.

Хелена беше наметнала суха кърпа на раменете си и пиеше втора чаша чай с кока. Когато с Чад се върнаха във влака, персоналът и останалите пътници проявиха доста голям интерес към тях. Екскурзията на двете в проливния дъжд им даваше повод да задават въпроси - последното, което желаеше Хелена. След видението с Уилсън в бараката тя искаше само да седи тихо и да размишлява какво се бе случило и защо. За да обезкуражи желаещите да говорят с нея, тя си сложи слушалките, но не пусна музика.

Чад се върна от тоалетната преоблечена в анцуг и туристическо яке. Беше станала вир вода от дъжда и щръкналата ѝ коса беше още влажна. Тя седна на мястото си точно когато Пабло се канеше да захапе един шоколадов еклер.

- Не бива да ядеш това - каза Чад.

Пабло погледна еклера, после нея.

- Защо?

Хелена неволно се заслуша.

Чад посочи шоколадовия сладкиш.

- Когато погледнеш еклера, виждаш удоволствие. А аз виждам болка. - Тя кимна. - Това са около триста калории, предимно захар, без хранителна стойност. Ще трябва да тренираш енергично трийсет минути, за да ги изгориш. - Тя отвори раницата си и извади голяма консерва риба тон в изворна вода. - А това е протеин. - Чад отвори консервата и от нея лъхна миризмата на риба. - Ако нещо е вкусно, като цяло е вредно. Не е зле да го запомниш.

Пабло поднесе еклера към устата си и отхапа голямо парче.

- Обичам еклери - каза той с пълна уста. - Любими са ми.

Хелена беше доволна, че е видяла отново лицето на Уилсън. Неволно се усмихна, когато си го спомни от видението си, седнал пред буйния огън по долни гащи, метнал мокрите си дрехи на гредите на тавана. Ама че интересна гледка представляваше. Целият епизод бе продължил двайсетина секунди, поне според преценката ѝ. Разговорът, който Уилсън водеше с хилавия мъж, изглеждаше разгорещен, ако се съди по изражението и жестикулирането му. За съжаление не можеше да чуе какво си казват. Хелена определено бе виждала някъде хилавия мъж и беше само въпрос на време да си спомни къде.

Според Пабло железопътната линия била построена в самото начало на миналия век. Във видението ѝ бараката беше съвсем нова. Съдейки по дрехите на Уилсън, консервите, навитите ръчно цигари и пушката „Спрингфийлд“, случката се развиваше преди доста време. Уилсън със сигурност отново бе пътувал в миналото. По външния му вид си личеше, че е видял и преживял много от последния път, когато бяха заедно. Струваше ѝ се странно очевидно, че е страдал, но не можеше да бъде сигурна в нищо отвъд това.

„Чудно ми е дали и аз му липсвам толкова, колкото той на мен“ - помисли си тя.

Кимна на себе си. Решението ѝ да дойде в Перу вече беше оправдано. Повечето хора биха се усъмнили в здравия си разум, ако получат виденията, които бяха изпълнили съзнанието ѝ в бараката, но Хелена не изпитваше подобни съмнения. Тя знаеше, че Уилсън не е обикновен човек и че връзката ѝ с него е един вид съдба.

Уилсън неведнъж ѝ бе казвал, че цялото време съществува едновременно. Беше използвал термина „холографска вселена“, за да ѝ го обясни. „При формирането на космоса, милисекунда след Големия взрив, когато се появили всички неща, във вселената била изхвърлена паяжина от много мощни енергийни тръби, нареченикосмически струни. Именно тяхната енергия е ядрото на всяко измерение. Космическите струни позволяват съществуването на четвъртото измерение, а също и пътуването във времето.“

Между Хелена и Уилсън имаше връзка, която трудно можеше да се проумее. За щастие световете на двамата се бяха преплели отново въпреки очевидната бариера на времето. Тя беше свързана с него и за това трябваше да има някаква причина. Ако можеше да събере късчетата информация, сигурно щеше да започне да разбира защо е тук и каква е ролята ѝ. Със сигурност беше свързано с Мачу Пикчу и Храма на слънцето. Хелена отново си помисли за съня, който я бе накарал да дойде в Перу. Тя гледаше към някаква тъмна пещера под характерна кула, към необикновен триъгълен вход. Ярките слънчеви лъчи светеха в лицето ѝ и почти я заслепяваха. Присви очи само при мисълта за тях.

„Той отива в Мачу Пикчу.“ Сигурна беше. Бръкна в чантата, извади айпада си, плъзна пръст по екрана и въведе паролата си. Устройството оживя в наситени цветове и на екрана се появи Стоунхендж със зимното слънце на заден план - сноповете светлина преминаваха през изправените камъни. Без да обръща внимание на изображението, Хелена натисна иконата на библиотеката. Беше купила книгата „Изгубеният град на инките“, разказваща за откриването на Мачу Пикчу.

Когато корицата се появи на екрана, Хелена рязко си пое дъх. Гледаше снимка на мъжа, с когото пътуваше Уилсън. Хайръм Бингам, прочутият откривател на Мачу Пикчу!

Започна да се смее вътрешно. „Не мога да повярвам!“ Погледна в почуда тавана.

Хайръм Бингам бе пътувал из Андите в началото на миналия век, което означаваше, че видението на Хелена се отнасяше за време преди около сто години. Намирането на Мачу Пикчу беше едно от най-големите археологически открития в началото на XX век. Загледана в образа на Хайръм Бингам на екрана, Хелена се изпълни с дълбоката увереност, че Уилсън е бил с него.

Внезапно в периферното ѝ зрение се появи нечий и ръст.

- Това е снимка на Хайръм Бингам - обяви глас с приятен акцент на образован човек. - Дори са кръстили влака на него.

Хелена вдигна очи и видя внушителен мъж, застанал до масата ѝ. Беше в средата на петдесетте, очевидно богат, ако можеше да се съди по костюма му, с добре поддържани нокти и доста голяма обиколка на кръста. Посивяващата му коса бе пригладена назад с гел, зъбите му бяха прави и бели. Черният костюм бе на тънки кремави райета. Кремавата вратовръзка го допълваше идеално. Хелена бе забелязала мъжа по-рано с кокаиновата група в предната част на вагона. Той очевидно беше най-важният от тях, защото щом заговореше, останалите сякаш поглъщаха всяка негова дума.

Хелена посочи слушалките си и се престори, че не може да го чуе заради музиката.

- Хайръм Бингам е бил първият бял човек, открил Мачу Пикчу - продължи господинът, сякаш знаеше, че тя го чува. - Но нещата са по-сложни...

Чад стана от мястото си да отведе неканения гост, но той спокойно ѝ даде знак да спре, за да може да завърши.

- Ще видите, че други хора са откривали Мачу Пикчу преди него. Но никой не им го е признавал, защото са били метиси. Испанците и индианците също са хора, не мислите ли?

Хелена се принуди да се усмихне любезно.

- Името ми е дон Ерависто, сеньорита. Тук съм с бизнес партньорите си. - Той погледна към предната част на вагона и щракна с пръсти. Пиенето и смехът спряха моментално. - Боя се, че вдигнахме твърде много шум и това ви разстрои. Бих искал да ви компенсирам.

- Не е необходимо - намеси се Чад. - А сега, ако обичате.

Дон Ерависто погледна Хелена.

- Вашият бодигард е учтива жена, но лесно се познава. Ако погледнете моята група, трудно бихте познали кой от тях е телохранителят ми. Може да е някой от мъжете или някоя от приятелките им.

- Приличат ми повече на техни дъщери - отвърна Чад.

Дон Ерависто се усмихна и плесна с ръце, преструвайки се на развеселен.

- Достатъчно празни приказки. - Той отново погледна Хелена и изражението му стана сериозно.

- Забелязах, че посетихте бараката. Знаехте ли, че Хайръм Бингам е прекарал дъждовна нощ в онази постройка?

Хелена направи всичко по силите си да скрие изненадата си.

- Мога да ви разкажа за събития от пътуването му, които няма да намерите в тази книга. Онази стара съборетина има интересна история.

Хелена бавно свали слушалките си.

- Привлякохте вниманието ми, сеньор.

Дон Ерависто постави длан на покривката.

- Може ли да седна?

- Заповядайте - след кратко колебание отвърна Хелена. Инстинктът ѝ казваше да бъде нащрек, но изпитваше повече любопитство, отколкото тревога. Бараката край линията със сигурност беше важна и може би този дон Ерависто щеше да ѝ обясни защо.

Чад се дръпна с неохота и изгледа пътниците в предната част на вагона, които пък не сваляха очи от нея.

- Историята на онази постройка е много мрачна - каза дон Ерависто, докато разкопчаваше копчето на сакото си и настаняваше тежкото си туловище на стола. - Имаме много за обсъждане.

Той щракна с пръсти и един сервитьор се втурна по пътеката, сякаш животът му зависеше от това.

- За мен джин с тоник. И малко кашу - каза дон Ерависто и погледна към Хелена. - Да, разбира се... ще имате нужда от още един чай с кока. Не се безпокоите, сеньорита, главоболието ви скоро ще мине. Най-сетне се спускаме в Свещената долина. С намаляването на височината ще намалее и пулсирането в слепоочията ви.

15.

Андите, Перу

65 км северозападно от Куско

15:02 ч.

17 януари 1908 г.

Хайръм изстена и се подхлъзна за пореден път. Уилсън се принуди да се върне, за да му помогне да стане. Този път американецът остана да лежи в калта и високата трева между две огромни канари, чакайки Уилсън да го изправи на крака.

- Трябва да се върнем в Куско - повтори той, докато Уилсън го теглеше. - Няма смисъл да продължаваме в това време без никаква храна и припаси!

През първия час двамата бяха вървели по железопътната линия между отвесните гранитни скали, спускайки се към обраслата с дървета долина на Урубамба. Ситният дъжд не престана през цялото време. Уилсън бе решил да вървят покрай траверсите, защото се ходеше по-лесно и беше малко вероятно да оставят диря, която лесно може да се проследи. Мина цял час, преди да се спуснат под облаците, и сега видимостта беше по-добра, макар да си оставаше невъзможно да видят покритите с ледници върхове, които несъмнено се издигаха над тях от всички страни.

Докато се спускаха към долината и височината намаляваше, Уилсън определено се почувства по-добре и дишането му стана по-леко. Железопътната линия беше свършила на един стръмен участък на около километър и половина назад. Предположи, че строителството ѝ е било прекратено за дъждовния сезон, когато работата в стръмните клисури и урви беше трудна. Работниците сигурно щяха да се върнат най-рано през април, когато дъждовете започнат да намаляват и нивото на реките спадне отново.

- Събуй се - каза Уилсън и посочи десния крак на Хайръм.

- Няма да се събувам! - отвърна Хайръм.

Уилсън извади ловджийския си нож и посочи крака му с върха на блестящото острие.

- Обувките ти не са подходящи за ходене по мокри камъни и кал. Дай ми ги.

- Трябва да се върнем в Куско - за пореден път каза Хайръм. - Знам едно чудесно местенце, където можем да опитаме местна бира - или поне перуанска бира - и да си напълним стомасите с чудна зеленчукова супа.

Уилсън чуваше далечния рев на реката на северозапад - какофония, която се надигаше от долината към тях.

- Чуваш ли това? - попита той и вдигна ръка към ухото си.

- Река - отвърна Хайръм. - При това голяма, ако се съди по грохота.

- Щом стигнем реката, пътеката става много по-лесна. Дай ми обувката. Ще ѝ изрежа грайфери на подметката, за да стъпваш по-сигурно.

- Колко по-добра ще стане пътеката? - попита Хайръм.

- Нататък е отлична.

Дъждът започна да се засилва и отново се спусна сива мъгла. Уилсън се зачуди как ще замъкне Хайръм до Вилкапампа през гъстата джунгла и нагоре по стръмните скали. Пътеката далеч не ставаше по-лесна - а доста по-трудна.

Хайръм седна на една гранитна канара, която очевидно се бе откъртила от скалите над тях и бе паднала в гората.

- Това е най-лошото пътуване, на което съм бил, знаеш ли? - измънка той, докато развързваше връзките. - Помириса обувката си и я подхвърли към Уилсън. - Не смърди чак толкова... Изненадан съм.

Извади кесията си с тютюн. Загледан в стръмно спускащата се джунгла от двете им страни, той умело сви цигара с мокрите си ръце под прикритието на широкополата си шапка.

- Свещената долина, значи? Не ми се вижда нещо особено.

С помощта на острия си нож Уилсън започна да дълбае подметката, като внимаваше да не я пробие.

- Местните индианци са от племето кампа. Казват, че били пълни диваци.

- Това е информация, която не бих отказал,предида убият магаретата ми. - Хайръм погледна с отвращение през рамо нагоре по пътеката, която се виеше в далечината и накрая изчезваше в облаците. - Горкият малък Диабло.

- Изобщо не трябваше да оставаме за закуска - каза Уилсън. - Прекалено се забавихме.

- Трябваше да ми кажеш, че е толкова опасно! - изтърси Хайръм.

Уилсън вече беше направил три неравни бразди в подметката и започна да работи по петата.

- Нямах представа, че индианците ще осакатят магаретата по този начин. Искаха да им причинят колкото се може по-силна болка.

Хайръм облиза цигарата и я сви.

- Разстроиха ме! Ето какво направиха! Има ли други изненади, за които трябва да знам?

- Трябва да продължим напред, Хайръм.

- Аз гласувам да се върнем в Куско. Ще съберем повече хора с пушки, ще се върнем и ще дадем на онези дяволи кампа урок, който никога няма да забравят. - Хайръм потърка корема си. - И си мечтая за топлата супа... и бирата.

- Ти ще бъдеш човекът, открил изгубения град Вилкапампа. Това несъмнено трябва да означава нещо за теб.

Хайръм драсна кибритена клечка под периферията на шапката си.

- В този момент повече ме вълнува вероятността да бъда прободен с копие, отколкото славата. - Той метна клечката и издиша дълга струя дим.

Уилсън посочи.

- Продължаваме напред, независимо дали ти харесва или не. Очаква ни свят с несравнима красота. Могъщата Урубамба прорязва тясната долина с невероятна сила през това време на годината. Тя е един от притоците на Амазонка. Водите, които текат покрай нас, ще преминат почти през целия континент, за да се влеят в Атлантическия океан.

Хайръм го изгледа озадачено.

- Откъде знаеш това?

Уилсън започна да дълбае последния жлеб на дясната обувка.

- Казах ти. Знам много неща за този район. И ако имаше повече вяра, щеше да осъзнаеш, че можеш да спечелиш много, ако продължиш с мен, вместо да се опитваш да спреш напредъка ни с негативната си нагласа.

- Не мисля, че съм негативно настроен - отвърна Хайръм, без да маха цигарата от устата си. - Просто разсъждавам логично. Вилкапампа няма къде да се дене. Градът е бил изгубен стотици години! Казвам да тръгнем обратно към Куско и да се върнем по-подготвени.

Уилсън му метна обувката, но Хайръм не я забеляза и тя прелетя покрай него и падна долу между камъните.

- Ох, направо страхотно! - Хайръм се изправи на куц крак и се наведе тромаво в опит да я вдигне. - Първо ми убиха магаретата, а сега останах бос. И проклетият дъжд не престава!

- Дай ми другата си обувка - каза Уилсън.

Хайръм беше наврял глава между камъните.

- Един момент.

Уилсън забеляза ствола на голямо дърво, паднало от гората над тях. Беше се разцепил и той забеляза следи от ларви. Прескочи няколко камъка и започна да дълбае дървото с ножа си. Само за няколко секунди откри ларвите на някакъв бръмбар, приличащи на бели голи гъсеници. Май не беше виждал по-големи.

- Искаш ли нещо за ядене? - попита той и вдигна една тлъста гърчеща се личинка с ножа си.

Хайръм вдигна глава.

- Как ли пък не!

Уилсън пусна гърчещата се личинка в устата си и захапа. Тя се пръсна неприятно между зъбите му.

- Не са ли отровни?

- Само онези с ярките цветове - отвърна Уилсън. - Или ако са космати.

Хайръм го погледна объркано.

- Но това е отвратително!

Уилсън метна още една ларва в устата си.

- Опитът ми казва, че когато можеш, трябва да ядеш. Никога не знаеш какво може да ти се случи в джунглата и затова трябва да се възползваш от всяка изпречила ти се възможност.

- Няма да ям личинки!

От скалите над тях отекна характерният звук от удар на камък в камък. Уилсън инстинктивно погледна нагоре към мъглата, стелеща се между гъстата растителност. Беше изумително колко точно определи мястото на падналия камък. Той прелетя през гъсталака и се понесе надолу към долината. Удари се в по-голяма канара на дъното със силен трясък и го разцепи на две, а парчетата се разлетяха в различни посоки.

Уилсън се зае да изчопли още една гърчеща се ларва с върха на ножа си. Изведнъж множество камъни заваляха отгоре, от джунглата. Уилсън отново погледна нагоре и видя проблясъка на кожа. Сигурен беше, че е кожа - загоряла и лъщяща, движеща се бързо по една горна тераса. После видя нов проблясък, само на няколко стъпки по-назад, едва видим през гъстите дървета и папрат.

Стоящият на един крак Хайръм му подаваше лявата си обувка.

- Трябва да тръгваме! - тревожно рече Уилсън. - Обувай се!

- Ами подметката?

Уилсън обърна гръб на гората.

- Там горе видях хора. Обувай се.

Хайръм погледна нагоре.

- Не гледай натам, Хайръм! Това са местни, движат се по ръба... Не искам да разберат, че сме ги видели.

- Местни ли каза? - Хайръм посегна към пушката си.

- Обувай се! - тихо каза Уилсън.

Хайръм се отпусна на коляно и трескаво започна да връзва обувката си.

Уилсън нямаше откъде да знае какво е видял, но които и да бяха онези хора, те се движеха бързо, имайки предвид терена. Логично бе да приеме, че са местните, убили магаретата на Хайръм. Видя ги само за момент и беше невъзможно да определи дали са от племето кампа, но съдейки по скоростта и голата кожа, бяха невероятни атлети.

- Трябва да стигнем до реката преди тях - каза той. - Ще се наложи да се движим бързо. Ще се справиш ли?

Хайръм приклекна, сякаш очакваше всеки момент от джунглата да полетят копия.

- Сигурен ли си, че не можем да им окажем отпор тук?

- Категорично не... те са на по-високо. Ако ни нападнат десет воини, един „Спрингфийлд“ няма да може да ги спре. - Уилсън посочи към реката и се затича.

- Дано да знаеш какво правиш! - извика Хайръм.

- Ако цениш живота си, по-добре си пести дъха.

Уилсън скочи между две канари и през малко дере, обрасло с храсти. Гледаше да избира път, който Хайръм да може да следва без много трудности.

- Никога не съм бил много добър в тичането - изпуфтя Хайръм. - Аз си падам повече по спринтовете.

Уилсън поддържаше постоянно темпо и въпреки стоновете, които се чуваха от време на време зад него, беше доволен, че Хайръм не изостава. Теренът беше доста тежък и той трябваше да е сигурен, че не е сбъркал и не е тръгнал по пътека без изход. Често се оглеждаше нагоре към скалите - усещаше, че ги наблюдават, но не можеше да различи нищо през гъстата гора. Виждаше единствено бамбукови гъсталаци, примесени с тучни зелени листа с всякакви размери и нюанси.

С всяка крачка ревът на Урубамба ставаше все по-зловещ.

Изглеждаше странно, че местните ги следят от хребета - със сигурност щеше да им е по-лесно да ги последват направо в долината. Първо бяха откраднали и убили магаретата им, а сега ги преследваха през доста труден терен.

Хайръм започна да изостава и Уилсън го подкани да побърза.

- Още малко, Хайръм.

Надяваше се, че реката всеки момент ще се появи пред тях.

16.

Андите, Перу

65 км северозападно от Куско

15:25 ч.

17 януари 1908 г.

Беше приятно да тичаш целенасочено, да усещаш как влажният въздух влиза и излиза от дробовете ти. Мускулите на Акла горяха, докато се движеше бързо през гъстата джунгла, гърдите ѝ се повдигаха с всяка глътка въздух. Усещаше болка от невероятното усилие, но тя ѝ харесваше - много ѝ харесваше. Отпред между дърветата и висящите лиани се стелеше струйка мъгла, която бе пръсната от жената воин кечуа, тичаща пред нея. Акла усещаше прохладните дъждовни капки по кожата си, докато прескачаше без усилие някакво паднало дърво, приземяваше се меко на камъните и без да наруши темпото, продължаваше напред, директно зад партньорката си девица.

Отдясно от време на време зърваше долината. Скоро щяха да настигнат двамата бели, които следваха. Те се бяха измъкнали към реката, докато Акла и воините се мъчеха да ги прилъжат към южните гори, като измъчваха магаретата им, но белите не се хванаха на въдицата. Когато Акла осъзна, че страхливците са избягали, беше твърде късно да се втурнат след тях, защото капитан Гонсалес и войниците му се появиха на откритата равнина точно когато мъглата се вдигна. Акла не можеше да рискува те да ги видят и затова бяха принудени да се спотаят в сенките на гората.

Ако зависеше от Акла, щеше да завърже сражение с войниците. Но дори само един от тях да се измъкне, тайната на Девиците на слънцето щеше да бъде разкрита, а такьв риск не си заслужаваше.

„Ние сме като духове в нощта“ - такива бяха мъдрите думи на жрицата Мамакона Кай Пача, която бе обучавала Акла, откакто се помнеше. Девиците на слънцето не рискуваха - те действаха само когато можеха да са сигурни в резултата. Залогът бе твърде голям, за да постъпват другояче. И така беше вече близо петстотин години и със сигурност щеше да си остане през следващите петстотин.

Докато заобикаляха по дългия път, Акла и воините ѝ изгубиха много време. Слънцето достигна зенита си в дъждовното небе, преди съгледвачите отново да хванат дирята на белите. Отначало бяха вървели покрай железопътната линия към реката, след което следите им навлизаха в Свещената долина, каквито бяха опасенията на Акла от самото начало. Би трябвало да убие белите, докато спяха, но бе променила решението си. Защитата на долината от неканени гости беше основната ѝ отговорност, както е и на предшествениците ѝ от много поколения насам. Девиците на слънцето бяха отблъснали могъщите сили на вицекраля Толедо с брутално коварство и потайност; обучението ѝ налагаше, че не може да има място за съчувствие. Сестрата на Акла Виване глупаво се бе предала на женските си желания и съдбата ѝ беше решена. Акла нямаше да се поколебае отново - от тук нататък действията ѝ щяха да са решителни и безжалостни.

Единственото, което имаше значение сега, бе да спре белите мъже, преди да са стигнали буйните води на Големия говорещ. Щом разполагаха със знанието как да открият и влязат в Свещената долина - долина, която не съществуваше на никоя карта - то може би знаеха и за внушителния висящ мост, който пресичаше стръмната клисура в най-високата част на реката. И през цялото време те водеха капитан Гонсалес към свещените земи на Вилкапампа - макар да не беше сигурна каква бе причината и той да ги преследва.

Акла тичаше зад Сонтане, своята девица партньор от самото ѝ раждане, като повтаряше всяка нейна стъпка и движение. Носеха се в съвършен синхрон нагоре и надолу през гората, която се притискаше към отвесните стени на долината. Вярата на Акла в Сонтане бе безусловна - тя беше невероятно умел и грациозен воин. Това, че я следва, означаваше, че може да мисли за стратегията и за други неща, докато Сонтане взема решения как да се придвижват най-добре през хлъзгавата джунгла. Двете жени тренираха заедно, откакто бяха проходили, и бяха определени за двойка поради идеалната си генетична съвместимост. Бащите им бяха избрани така, че да им дадат еднаквия ръст, сила и координирани действия; коварството, мъдростта и твърдостта на характера бяха качествата, на които биваха обучавани. Акла и воините ѝ бяха закрилниците на Свещената долина и работата им бе да спрат настъпването на обкръжилата ги цивилизация колкото се може по-дълго - железопътните линии и телеграфа, както и изследователите, които всяка година се опитваха да проникнат в тези безценни земи на инките.

Всички Девици на слънцето бяха разделени на идеални двойки. Непосредствено зад тях бяха Поликс и Сепла - чуваше стъпките им. Най-отпред водеха Ореле и Илна. От време на време виждаше сплетените им коси, докато се движеха бързо през гората на двайсет крачки пред тях. Всички носеха плътно прилепващите нагръдници на бога слънце Инти, с къс лък и кожен колчан на голите гърбове. На дясното им бедро имаше остър като бръснач меч в ножница от кожа на пума. Общо четиринайсет воини тичаха покрай стената на долината, всички идеално тренирани, свещени защитници на инките, най-добрите воини, които бе виждал някога светът, пазители на древния град Вилкапампа и неговите съкровища, закрилници на Куба на инките.

Сонтане направи бърза крачка и скочи високо, извивайки гръб, за да прелети на по-голямо разстояние, и се приземи от другата страна на оголената скала. После направи гигантска крачка, хвана се за надвиснал клон и се прехвърли над отвесна пропаст. Акла я последва без колебание, вярата в партньорката ѝ бе абсолютна.

Докато тичаше, си помисли отново за високия бял мъж с искрящите сини очи. Всеки момент щяха да настигнат него и кльощавия му спътник. Беше ѝ любопитно да види отново синеокия, за да може да го разгледа, макар и от разстояние. Той я интригуваше по начин, който ѝ бе непознат досега. Отчаяно ѝ се искаше да разбере защо не бе наредила да го убият през нощта. Не беше просто защото е чужденец - беше виждала много чужденци през живота си. Поне трийсет пъти беше ходила в Куско и Олайтантамбо, за да бъде сред „цивилизования“ свят, както обичаха да се наричат. Влизането в градовете беше част от обучението ѝ, продиктувано от необходимостта да разбират своя бързо развиващ се враг. Но при всичките си пътувания никога не бе виждала човек като синеокия - начина, по който се бе появил пред нея, крачещ целенасочено през Пласа де Армас в дъжда, кройката на дрехите му, начина, по който стоеше шапката на главата му, решителното му изражение.

У него имаше нещо различно - някакво разбиране в погледа, което Акла беше виждала само у най-мъдрите от Девиците жрици.

Отпред Ореле цъкна веднъж с език и всички Девици воини веднага разбраха какво означава сигналът ѝ - движеха се успоредно на двамата бели. Точно навреме. Долината беше далеч под тях и гъстата растителност ги скриваше идеално - можеха да минат високо отгоре и да продължат по трудната пътека, за да са сигурни, че ще стигнат първи до Големия говорещ.

Докато зелените листа прелитаха покрай нея, Акла виждаше двамата мерзавци долу. Любопитството ѝ надделя и тя поглеждаше към тях при всяка възможност. Синеокият държеше обувката на кльощавия и дълбаеше жлебове в подметката ѝ с ножа си. Дори от това разстояние си личеше, че е висок и плещест мъж. Много от златотърсачите, които навлизаха в Андите, бяха вдъхновени и жилави хора, но този беше изключение.

В гъстата растителност Акла изгуби чужденците от поглед. Сонтане направи труден скок и се завъртя в пълен кръг във въздуха, за да избегне гъстия бамбук, през който бе невъзможно да се премине. Акла направи същото - скочи и извъртя тялото си. Двете се приземиха грациозно една след друга и продължиха през мокрите папрати. Навсякъде около тях наклонените дървета бяха обрасли с мъх, а земята под тях беше мека пръст и торф.

Напред Акла зърна Ореле и Илна, които се движеха нагоре по стената на долината, като го правеха все така бързо. Растителността тук беше много гъста и огромните листа шибаха голата кожа на Акла, докато следваше Сонтане по петите. Беше въодушевяващо да бъдат предизвикани с такава важна цел, да бъдат принудени да стигнат до пределите на времето и физическото напрежение, за да изпълнят задачата си. Всичко, което бяха овладели при тренировките през целия си живот, щеше да им е нужно в този момент.

Легиони мъже бяха мечтали да открият изгубения град Вилкапампа, но никой дори не бе доближил до него. Онези, които успяваха, или биваха убивани, или в последно време прилъгвани да тръгнат към други места, като ги упояваха с мъзгата на дървото алгодон. Не един изследовател беше идвал на себе си на десетки хиляди крачки от първоначалното си местоположение, без изобщо да разбере. Това беше причината никоя съвременна карта да не отбелязва заснежените планински вериги между Апуримак и Урубамба.

Когато обикалял планините на Перу през 1875 г., Антонио Раймонди бил упоен и изнесен от долината, без да се усети. Прочутата му карта не показваше Вилкапампа и нейните планини, пълзящи ледници и речни притоци. Коварството на Девиците воини бе създало тази необходима заблуда. Именно учителката на Акла, Мамакона Кай Пача, бе убола Раймонди с отровната игла и бе наредила преместването на целия му лагер - всяка палатка, легло, маса, лъжица, чаша и бутилка вода.

А сега беше ред на Акла да защити Свещената долина от натрапниците. Беше права да поведе воините си след белите мъже, след като откри думатаВилкапампана бележката на вратата на Бингам.

Беше ѝ трудно да напусне Куско, без преди това да разбере дали сестра ѝ е жива или мъртва. Налагаше се по-нататък да научи участта на Виване. Ако наистина беше жива, сестра ѝ щеше да разбере, че защитата на Свещената долина е на първо място; щеше да разбере защо Акла е трябвало да тръгне.

В далечината чуваше засилващия се глас на Големия говорещ, който ревеше през тясната клисура. От много години водите на реката не се бяха вдигали толкова високо. Сякаш искаше да я предупреди по някакъв начин. В растителността се появи нова пролука и Акла отново се озърна към белите и погледът ѝ се задържа, сякаш изведнъж всичко тръгна на забавен кадър. Сонтане направи къса крачка и скочи. Акла се беше разсеяла в най-неподходящия момент. Не прецени стъпката си и цялата ѝ тежест падна върху несигурна платформа. Веднага разбра, че пада. Посегна към назъбения камък до себе си и той се откъсна под тежестта ѝ, докато тя се мъчеше да запази равновесие. Под нея имаше пропаст, дълбока стотина стъпки.

Това не беше първият път, когато губеше ритъм, докато тичаше през гората. Веднъж двете със Сонтане се бяха натъкнали на едър женски ягуар с малките си, което ги принуди да паднат, преплетени на кълбо. Единствено невероятната им скорост между дърветата - техника, на която бяха научени като деца - ги спаси от сигурна смърт. А сега и тази катастрофа. Акла напрегна всеки мускул, за да се отблъсне от стената, хвана един клон и се залюля напред, за да се приземи на тясната каменна платформа, която едва се издаваше над пропастта. Зад себе си чуваше как камъните падат в долината, докато се опитваше да намери опора, но това се оказа невъзможно и тя отново се отблъсна от почти вертикалната стена. Отпред Сонтане осъзна, че партньорката ѝ е в беда, и се обърна; погледите им се срещнаха. Акла полетя и се блъсна в отвесния камък точно когато Сонтане я сграбчи за китката и тялото ѝ увисна над пропастта.

Докато висеше във въздуха, камъните продължаваха да падат с трясък надолу. Изведнъж се появиха Поликс и Сепла, хванаха Акла и я задържаха до стената; четирите полуголи жени воини умело се хванаха една за друга и бавно я изтеглиха.

Акла не беше ранена, но поражението бе налице. През дърветата зърна преценяващия поглед на синеокия, обърнат право към тях. Акла не беше сигурна какво точно е видял, но знаеше, че несъмнено е предупреден за присъствието им.

17.

Андите, Перу

75 км северозападно от Куско

16:04 ч.

17 януари 1908 г.

Пръски от буйните бързеи хвърчаха над гъстата растителност към високите отвесни скали. Идеалният сияен диск на слънцето едва се виждаше през зловещата мъгла. Всеки път, когато си поемаше дълбоко дъх, Уилсън усещаше как влагата във въздуха изпълва дробовете му.

Грохотът на Урубамба беше зашеметяващ. Уилсън усети трепет в стомаха си, толкова свирепа бе силата на реката. Стените на Свещената долина бяха много стръмни и назъбени от северната страна, но на юг, където бе видял следващите ги фигури, наклонът беше по-малък и той реши, че ще е сравнително лесно да се спуснат в долината, ако това е целта на преследващите ги. За щастие малкият поток, който течеше през средата на долината, бе придошъл и беше широк шест метра, като осигуряваше поне още едно препятствие, което преследвачите им трябваше да преодолеят.

Хайръм не беше казал нито дума през последните десет минути - беше твърде задъхан, за да говори. Заплахата да бъде пронизан от копие го бе мотивирала чудесно, но започваше да се уморява и бузите му бяха зачервени като цвекло. Въпреки че Уилсън го подканваше да зареже пушката, той беше метнал оръжието на рамо и то се люшкаше непрекъснато и пречеше на движенията му.

- Кажи ми, че остава още малко - изстена Хайръм. - Моля те!

Думите тъкмо се отрониха от устата му, когато високата растителност сякаш се отдръпна и двамата се озоваха пред река Урубамба в цялото ѝ страшно великолепие. Нямаше листа, които да спират звука и грохотът на разбеснелите се води бе оглушителен. Реката беше широка най-малко трийсет метра, отсрещният бряг се губеше в мъглата. Гневните порои се носеха надолу по долината, наклонът беше толкова очевиден, сякаш всичко се бе килнало настрани. Уилсън никога не бе виждал толкова бурна река, с колони кипнала пяна, полетяла към небето като някакъв гигантски прибой, разделени от по-бавно течащи води там, където дълбочината бе по-голяма. Покрай тях прелетя ствол на дърво, подмятан от бързеите като клечка и носен от водата по-бързо, отколкото можеше да тича човек. Огромного дърво заедно с корените внезапно изчезна от поглед, след което се натъкна на някакво подводно препятствие. Приглушеният удар на дърво в камък отекна от дълбините и превърнатите в трески остатъци от дървото, не по-дебели от човешка китка, излетяха от бялата вода. Съдейки по течението, коритото на реката бе покрито с огромни канари, нападали в долината през хилядолетията.

- И сега какво? - попита Хайръм. - Не можем да пресечемтова.

Уилсън посочи.

- Напротив, можем.

Високо горе, между стръмните стени на долината, едва се виждаха отпуснатите лиани на стар въжен мост на инките.

Хайръм присви очи.

- Майтапиш се!

- Наричат го Моста на кондора - каза Уилсън. - Тук е от стотици години и е превел успешно безброй пътници над реката.

Хайръм се изсмя.

- Но не и този пътник!

Заради мъглата не можеше да се види колко високи са скалите, но Уилсън знаеше, че се издигат нагоре на десетки метри. Мостът на кондора беше само на трийсет метра над реката и силно се огъваше по средата, оплетените лиани почти докосваха разпенената вода. Фактът, че старият висящ мост все още е на мястото си, беше огромно облекчение, но Уилсън щеше да вземе окончателното си решение само след внимателен оглед. От другата страна на реката имаше джунгла, известна като „гората на облаците“ - дом на невероятно биологично разнообразие, където на един квадратен километър имаше повече видове, отколкото на всяко друго място на света със същата площ.

- Трябва да стигнем дотам - каза Уилсън и тръгна напред.

- Няма начин да пресека този мост! - запротестира Хайръм.

Уилсън не спря.

- Преследват ни, Хайръм. Нямаме друг избор.

Той огледа стените, водещи до Моста на кондора.

Около тях имаше поредица тъмни гранитни пластове, редуващи се с пластове по-светла утаечна скала. Катеренето щеше да е предизвикателство, но не и невъзможно. Когато двамата приближиха отвесните каменни стени, различиха в тях груби стъпала, образуващи пътека, която лесно можеше да се следва.

През цялото време Уилсън очакваше засада, а ето че по земята не можеше да види пресни следи - никакви отпечатъци в калта, никакви счупени клонки или листа, мекият зелен мъх си беше непокътнат по камъните.

Докато изкачваше каменното стълбище, Уилсън си помисли за инженерите и строителите, изсекли тези стъпала преди стотици години. Всичко в империята на инките си имаше цел. Живели са в хармония със света около тях, имали са отлични познания за звездите и сезоните, за планините и дъждовете. Културата им е била високоразвита в много отношения. Знаели са как да засаждат и торят растения така, че да не изтощават почвата, изчерпвайки даващия живот азот. Разбирали са химията на вещества като хинина и кокаина, както и въздействието им. Майстори архитекти успели да терасират и най-стръмните планински склонове, за да могат да засаждат и поливат земеделските си култури. Заради познанията им за зърнените храни и одомашняването на планинския еквивалент на овцете и козите в този район - ламите - техният свят бил свят на изобилие. И с това познание дошли владетелите, създали закони и ефективна администрация и бюрокрация, така че нито един слуга в света на инките да не гладува. Комуникационната им система обхващала четирите краища на империята им - света на четирите сую  ( Регион в империята на инките. - Б. ред.) . Четирите части на света на инките били разделени от две прави линии, минаващи през Куско - „пъпа на света“. Едната минавала от северозапад на югоизток, а другата от североизток на югозапад. Северните райони се простирали от Еквадор до Бразилия, а южните - по цялата дължина на Чили. По време на разцвета си империята обхващала над два милиона квадратни километра с милиони поданици.

Инките смятали себе си за най-развития и високопоставен народ на земята. За тях всички други били диваци и варвари. Тяхната империя била „светът“ и всичко, което можел да предложи той. Боговете изпратили владетелите на инките на земята да разпространяват цивилизацията и културата сред всички - тяхно задължение било да завладяват по-нисшите народи и да ги асимилират в лоното на империята си. Създали военна машина, нямаща равна на себе си в Южна Америка, и обучавали десетки хиляди воини на върховна дисциплина. Абсорбирали всички нисши племена на Андите - и ако победените не се покорявали, инките ги избивали, докато не постигали резултата, който искали. Светът им имал брутална и жестока страна, изискваща подчинение на всяка цена. Владетелят на инките бил всесилен и всяка негова дума се смятала за божествена.

Уилсън си представи шока, който е преживял владетелят, когато в земите му пристигнали шепа испанци и сринали всичко, градено в продължение на повече от петстотин години. Инките никога не били виждали коне, нито неща като бляскавите нагръдници и шлемове на конкистадорите, да не говорим за невероятната мощ на техните мускети и качеството на стоманените им мечове. Направили грешката да повярват, че брадатите европейски нашественици са потомци на самите богове, равни на собствения им владетел. И това погрешно доверие им струвало всичко.

И въпреки това кракът на нито един испанец така и не стъпил на пътеката, по която сега вървяха Уилсън и Хайръм. Инките може и да не победили нашествениците, но успели да крият земите на Вилкапампа в продължение на стотици години, което само по себе си беше забележително постижение.

Пратениците им, носещи съобщения между Куско и северните провинции, използвали това каменно стълбище. Стъпалата навремето били изсечени с остри ръбове, но годините и постоянните дъждове взели своето. Някогашната слава на стълбището бе помръкнала досущ като цялата империя на инките - можеш да видиш структурата ѝ, но не и онова, което е била преди.

Уилсън беше изненадан колко лесно е да вървят по изтритите стъпала. На места цели части от отвесната стена бяха срязани, за да бъде изкачването по-лесно. След като излязоха през един отвор в скалата, ревът на Урубамба отново привлече вниманието му. Гледката беше невероятна, също като страховития грохот, вървящ с нея.

Стълбището свършваше на тераса и пътеката минаваше право през шестметрова стена от отвесен гранит. Висящият мост над реката със сигурност се намираше от другата страна. Гъста бяла мъгла висеше в процепа между стените и правеше невъзможно да се види какво има оттатък. Зловещият рев на Урубамба отекваше около тях.

Това беше идеалното място за засада. Хайръм не гледаше къде ходи и се блъсна в гърба на Уилсън.

- Извинявай - изпухтя той. Беше останал без дъх от катеренето и лицето му бе цялото зачервено. - Няма да стъпя на онзи мост - заяви той, дишайки тежко. - Видя ли го? Направен е от... тънки стари лиани! Мисля, че е време... да се връщаме в Куско. - Той посочи с палец назад.

Уилсън постави ръка на рамото му.

- Мостът е безопасен, уверявам те.

Погледна назад към Свещената долина и забеляза необичайно движение във високата трева от другата страна на реката. Беше очевидно дори от това разстояние. Когато не е породено от естествени стихии като вятъра и дъжда, всяко движение в гората изпъква ясно на фона на всичко останало. Уилсън присви очи през мъглата, за да се увери, че това не е просто някое диво прасе или друго животно, опитващо се да прекоси водите. Изведнъж видя движение най-малко на пет места. Сърцето му се разтуптя бясно и той клекна и дръпна Хайръм да клекне до него.

- Виж там! - прошепна Уилсън.

Докато Хайръм се обърне, листата отново бяха неподвижни.

- Какво трябва да гледам? - Хайръм избърса дъждовната вода от очите си, за да се фокусира по-ясно.

- Видя ли нещо?

Високата зелена трева и папратите се полюшваха в съвършен ритъм на лекия ветрец и ситния дъжд.

- Просто гледай - прошепна Уилсън.

Изминаха няколко секунди, но нищо не се случи.

- Не знам каква е играта ти, но щом сме спрели, ще изпуша една цигара - промърмори Хайръм и бръкна в джоба си за кожената кесия с тютюн.

Уилсън хвана китката на Хайръм, за да му попречи да стане.

- Чакай!

- Опитваш се да ме уплашиш, за да пресека онзи мост! - каза Хайръм, докато се мъчеше да се освободи.

- Виж сега! - прошепна Уилсън.

От зеленината се появиха двама полуголи воини с къси лъкове на гърбовете. Смуглите атлетични жени държаха дълги бамбукови пръти и се движеха невероятно бързо. Тичаха в съвършен унисон, забиха прътовете в притока и с лекота прескочиха потока. Уилсън не разбра кое го шокира повече - фактът, че са жени, или скоростта и сръчността, която показаха, докато прелитаха над водите. Преди да има време да си помисли каквото и да било, от зеленината се появиха още две жени воини и се прехвърлиха през потока с абсолютно същата лекота.

Ченето на Хайръм увисна.

После се появи трета двойка, а след нея и четвърта!

Уилсън дръпна Хайръм на крака и го помъкна в тунела към рева на реката.

- Трябва да вървим!

- Това са жени! - изтърси Хайръм. - Видя ли ги?

Уилсън вече разбираше, че ги преследва древно племе на инките, което по някакъв начин е оцеляло от испанската окупация. Жените бяха изключително силни и в добра форма - скоковете им над водата бяха невероятни дори по съвременните олимпийски стандарти. Беше преброил най-малко четири двойки, като жените от всяка двойка си приличаха много. Бяха величествени, все едно гледаше гепарди, преследващи жертвата си. С удоволствие би останал да се наслаждава на добрата им форма и сръчността им, да не говорим за голите им тела, покрити само от кожена препаска около слабините и нещо като бронзов нагръдник, оформен по извивките на телата им. На китките си имаха тежки бронзови гривни, които несъмнено защитаваха ръцете им в битка. Всяка носеше нещо като къс меч, закрепен на дясното бедро. Жените воини определено изглеждаха застрашително и съдейки по решителните им изражения, които ясно се виждаха дори от това разстояние, Уилсън и Хайръм бяха техните цели.

Защо бележките на мисията не споменаваха тези воини? Възможно ли бе да са потомки на Девиците на слънцето? Говореше се, че жените воини имали внушителен храм в цитаделата Мачу Пикчу, но освен това Уилсън не знаеше почти нищо за тях.

- Легендите са истина - промърмори Хайръм, докато Уилсън го мъкнеше след себе си. - Това саамазонки! Точно както ги описва Франсиско де Ореляна.

Ореляна изследвал реките на Перу и Бразилия през 40-те години на XVI век и твърдял, че се натъкнал на жени воини с невероятна сила и красота. Оттук дошло и името на река Амазонка. Оригиналните амазонки бяха жени воини от древногръцката митология. Според преданията живеели в Скития, на територията на съвременна Украйна. Думата „амазонка“ на старогръцки означава „воюваща с мъжете“. По целия тогавашен свят те се славели като най- яростните и способни бойци. Амазонките поробвали мъже за секс и за продължаване на рода. Ако раждали момчета, ги убивали или изоставяли в пустошта, където ги чакала сигурна смърт от стихиите и липсата на храна.

Уилсън бутна Хайръм през гъстата мъгла към оглушителния грохот на реката. Едва след като изминаха двайсет крачки, успя да види двата яки каменни стълба на около четири стъпки един от друг, за които бяха завързани дебелите лиани на висящия Мост на кондора над Урубамба.

Изглеждаха в лошо състояние.

От другата страна на каньона имаше още два такива стълба. Двете основни въжета бяха увити заедно и вързани с клонки и треви, за да образуват тясна пътека. Две по-тънки въжета бяха провесени от двете страни и играеха ролята на перила, но не изглеждаха достатъчно яки, че да издържат тежестта на човек. Самият мост бе подгизнал и тежък и беше увиснал в средата под наклон от трийсетина градуса. Само на шест метра под него се разкриваше плашещата гледка на ревящите бурни бързеи на Урубамба.

За да станат нещата по-лоши, неустойчиво изглеждащият мост се люлееше застрашително от възходящите въздушни течения от бързеите долу.

- Няма да стъпя на това жалко нещо! Виж го само! - извика Хайръм. Той видимо се тресеше, докато сваляше пушката от рамо и се обръщаше към тунела. - Ще рискувам с жените. - Дръпна затвора на карабината и вкара патрон в цевта.

- Мостът ще издържи! - извика Уилсън през рева на водата. - Нямаме друг избор!

- Никъде не отивам! - решително отвърна Хайръм. - Ще остана и ще се бия!

18.

Андите, Перу

75 км северозападно от Куско

17:10 ч.

17 януари 1908 г.

- Пригответе стрелите! - извика Акла, докато сваляше лъка от рамото си, без да забавя крачка. Сонтане опъна лъка си, докато двете изкачваха бързо последните стъпала към тунела в скалата, водещ към Моста на кондора.

Потта лъщеше по гърбовете и раменете на двете жени - бяха тичали с пълна скорост близо два часа, без да спират. Ако двамата бели минеха по висящия мост, Акла и воините ѝ щяха да са се провалили в защитата на Вилкапампа от чуждоземните нашественици. За първи път някой щеше да проникне в свещените им земи и вината за това щеше да е нейна. Всички знаеха, че рано или късно ще настъпи денят, когато прогресът на европейците ще прегази защитата на Девиците на слънцето, но Акла се молеше този ден да не е днес. Беше работила твърде усилено и бе учила твърде дълго, за да позволи това да е моментът, който ще даде началото на евакуацията на Куба на инките в долината на Амазонка.

Кубът на инките бе останал защитен в продължение на стотици години и сега отново се намираше под заплаха, както в миналото, когато вицекралят Толедо се опитал да навлезе в долината с войската си в търсене на принца на инките, известен като Титу Куси. Тогава, под прикритието на пет безлунни нощи, Девиците воини се придвижвали в сенките и убивали войниците, прерязвайки гърлата им в съня им. Гениалното в стратегията им било не способността им да убиват, а това, че оставили някои живи. До всеки мъж с прерязано гърло имало един, който бил пощаден. Бързо плъзнала мълвата, че Свещената долина се пази от мъртвите духове на владетелите на инките. И така вицекралят Толедо и хората му били принудени да обърнат назад.

„Днес няма да е денят, в който ще падне долината“ - твърдо реши Акла.

- Ако умрем в защита на Куба, смъртта ни ще е най-достойна - беше я учила Мамакона Кай Пача. - Кубът не бива никога да попада в ръцете на мъже. Силата му е твърде голяма.

Акла дишаше тежко, докато скачаше нагоре през ситния дъжд и се приземяваше на терасата до Сонтане. Секунди по-късно Ореле и Илна се озоваха до тях. На корниза долу Поликс и Сепла клекнаха да отворят малка кратуна с две яркосини жаби с черни петна на гърбовете. Бяха живи, завързани за долната част на капака. Когато Поликс внимателно предаде отворената кратуна на Илна, четирите жени воини извадиха по една стрела от колчаните си и започнаха леко да докосват гладкия гръб на жабата с бронзовия връх, като внимаваха отделеният секрет да не докосва кожата им, тъй като моментално щяха да получат възпаление и подуване.

- Имат само една пушка, карабина „Спрингфийлд“ - прошепна Акла. - Не бива да им се позволява да стигнат до гората на облаците. Знаете какви ще бъдат последствията, ако го направят.

Четирите опряха челата си едно в друго със затворени очи. Продължиха необичайния контакт почти пет секунди, докато се съсредоточаваха да станат с „един ум“, както ги беше учила Мамакона Кай Пача. Ударите на сърцата и дъхът им влязоха в съвършен унисон.

„Нека богът слънце Инти ви пази“ - каза наум Акла. Останалите отговориха в синхрон.

И четирите отвориха очи едновременно и скочиха на крака. Всяка постави отровната стрела на тетивата и опъна късия си лък. Дори най-малкото одраскване от отровния връх щеше да предизвика сигурна смърт в рамките на пет минути. Попадение в близост до голям кръвоносен съд означаваше смърт за улучения, преди да си е поел пет пъти дъх.

- Днес няма да е денят - прошепна Акла. Другите три повториха думите ѝ.

Движейки се с пълна скорост, четирите жени воини влязоха в гъстата бяла мъгла с опънати лъкове. Излязоха от другата страна и изкрещяха като една, когато белите мъже внезапно се озоваха пред очите им. Тетивите избръмчаха едновременно и запратиха смъртоносните стрели, които полетяха право към целите си.

19.

Андите, Перу

„Хайръм Бингам експрес“

72 км северозападно от Куско

17 януари 2014 г.

Изливащият се върху планините порой като че ли отслабна, докато дизеловият локомотив направи поредния завой и се спусна към коритото на реката. Хелена беше съсредоточена в разговора си с дон Ерависто, но бе невъзможно да не забележи как посоката на движение отново се променя. Теренът започна да се изравнява за първи път през последните петнайсет километра и през затворения прозорец ревът на река Урубамба се съревноваваше с тропота на дъжда, барабанящ по покрива на вагона.

- Защо ни дойдохте на гости в Перу? - попита дон Ерависто.

Образът на Уилсън проблесна в ума на Хелена.

- Винаги съм искала да посетя изгубения град на инките. Появи се възможност да разчистя графика си и ето ме тук. - Тя отпи глътка горещ чай. - А вие защо сте тук, дон Ерависто? На някакво празненство ли?

Дон Ерависто се усмихна малко пресилено.

- Посещавал съм Мачу Пикчу безброй пъти през годините, сеньорита. - Той погледна някъде в далечината и докосна за момент малкия кръст през колосаната си риза. - Най-голямата радост в живота ми е да идвам на това благословено от Господа място. Аз съм бизнесмен от Лима и това пътуване с влака до Мачу Пикчу е станало нещо като поклонение за мен.

- Поклонение? - учуди се Хелена.

Дон Ерависто кимна.

- Мачу Пикчу е духовно място. Тук мога да постигна единение със себе си, когато посещавам древната цитадела на бога слънце Инти.

Споменаването на бога слънце изглеждаше странно предвид очевидно католическото възпитание на дон Ерависто.

- Като казахте единение, странно ми се вижда, че имате толкова много спътници - отбеляза Хелена. - Прилича ми повече на парти, отколкото на поклонение.

- Колкото повече хора, толкова по-весело - отвърна той. - Човек с моето положение не върши нищо сам. Имам хиляди подчинени в Перу и Южна Америка. А с това идва и отговорността. Такава е културата ни. Семейството е много важно, също като близките до сърцето приятели. Трябва да споделяме изживяното. - Той замълча за момент. - В хотела ли ще отседнете?

Хелена реши, че няма смисъл да лъже. Всеки от персонала на влака можеше да му каже какви са плановете ѝ за пътуването.

- Да, смятам да изкача някои от околните върхове, както и да посетя руините.

- Пътеките по околните хълмове са много коварни - каза дон Ерависто. - С пропасти, дълбоки стотици метри. Определено вдъхновяваща гледка, но през цялото време трябва да сте нащрек. - Той погледна към Чад, която седеше от другата страна на пътеката. - Но изглежда, че се намирате във вещи ръце.

Дон Ерависто се обърна и посочи един от по-младите мъже от антуража си - красив господин в сив костюм и черна вратовръзка.

- Това е синът ми Даниел. Майка му беше американка. Втората ми съпруга. - По изражението му си личеше, че много се гордее със сина си. - Ако ви е нужно каквото и да било, двамата сме насреща.

Макар че беше доста далеч, Даниел погледна Хелена в очите и ѝ кимна, сякаш можеше да чуе всяка дума от разговора им. Изглеждаше на трийсет и няколко, беше пригладил тъмната си коса назад също като баща си. Мрачните му очи тънеха в сянка и бяха дълбоко разположени, чешеше носа си непрекъснато, сякаш го мъчи ужасен сърбеж. От двете му страни седяха две млади жени със сурова, неподправена красота, но по стеснителните им изражения и недодяланото им поведение си личеше, че са били подбрани от някое местно село в подножието на планините.

- Непременно ще ви уведомя, ако имам нужда от нещо - отвърна Хелена. Тя посочи навън. - Виждали ли сте някога време като това?

- Много рядко съм го виждал толкова мрачно и коварно - отвърна дон Ерависто. - Срутването на скалите беше много неочаквано, но се е случвало и преди. - Той пое дълбоко дъх през носа си. - Миризмата на гората след силните летни дъждове е опияняваща, нали? Придошлите реки оживяват като ревящи чудовища. Направо са страшни, като ги доближиш - толкова мощни, че кожата ти настръхва. - Страстта се долавяше във всяка негова дума. - Това е една от многото причини дъждовният сезон да е любимото ми време на годината за пътуване в планините. Отдавна чаках идването на този ден - добави той и кимна.

Последният коментар на дон Ерависто изглеждаше не на място, но Хелена предпочете да премълчи.

- Споменахте, че Хайръм Бингам е отседнал в онази барака край линията? - попита тя.

- Били са мрачни времена - промърмори дон Ерависто и посочи през пътеката към спътниците ѝ. - Бих предпочел да сме насаме, ако трябва да говоря честно. По-добре ги отпратете.

Хелена беше стъписана от искането му, но въпреки това помоли Чад и Пабло да се преместят в другото сепаре. По изражението на Пабло беше очевидно, че той се бои от дон Ерависто, и това само засили неочаквания страх, който усети тя.

- Наистина са били мрачни времена - отново рече дон Ерависто, взе шепа кашу и разтърси ядките в юмрук, преди да ги метне в устата си. - Валяло е също като сега, когато Хайръм Бингам пренощувал в бараката - каза той, като продължаваше да дъвче. - Каква ирония.

- Хайръм сам ли е пътувал? - попита Хелена.

Дон Ерависто замълча, сякаш обмисляше старателно отговора си.

- Със сигурност е имал спътници. По онова време никой не е идвал самичък в тези непознати и диви земи. Старите индиански племена все още държали планините, особено на запад, към Амазонка. Говорело се, че убивали чужденците и изсушавали главите им, за да ги носят като огърлици. Съдбата повелила в нощта, докато Хайръм Бингам и групата му спели в бараката, скъпоценните им магарета да бъдат отмъкнати и отведени, за да бъдат заклани.

- От кого? - попита Хелена.

Дон Ерависто стана много сериозен.

- Навремето това е било свещена долина, сеньорита. Местните индианци, които я защитавали, откраднали товарните животни и ги осакатили жестоко. Гледката била ужасна. - Дон Ерависто млъкна, за да метне още кашу в устата си. - Доколкото знам, това била една от най-страховитите сцени, на които е ставал свидетел Хайръм Бингам.

- Ужасно - рече Хелена.

Дон Ерависто посочи айпада ѝ.

- Това няма да го откриете в книгата си. Хайръм Бингам не искал да обижда никого, когато писал историята. Аз го наричам селективна история. Както вече казах, били мрачни времена. Местните индианци, както и църковната йерархия предпочели да забравят много от случилото се през онези години. Както несъмнено вече знаете, идването на Хайръм тук съвпаднало с последното разпъване на кръст в Южна Америка. Станало е в Куско.

- Разпъване ли? - изненада се Хелена.

- Само три дни преди Хайръм да дойде в тази долина - каза дон Ерависто. - Случаят не е добре известен. Уви, Църквата е свършила отлична работа с потулването на ужасното събитие. Местен войник на име Корсел Сантияна бил разпънат на стените на катедралата пред очите на всички, обърнат към Пласа де Армас.

- Откъде знаете всичко това? - попита Хелена.

Дон Ерависто се усмихна.

- Историята се предава от баща на син. Така стоят нещата в тази страна. Тук имамекултура, за разлика от празните ритуали в Съединените щати.

Хелена бе изненадана от арогантността, появила се в тона му.

- Защо са разпънали войника? - попита тя.

Дон Ерависто сведе поглед.

- Твърдяло се, че бил обсебен от дявола.

- През коя година е станало? - попита Хелена.

- През лето Господне хиляда деветстотин и осмо.

- Знаете ли точната дата?

- Било в средата на дъждовния сезон, също като сега, но повече от това не ми е известно.

Последва дълга пауза, след което дон Ерависто продължи, като през цялото време мачкаше кашу между палеца и показалеца си.

- Мнозина смятат, че разпъването в Куско и пътуването на Хайръм Бингам до свещената долина на инките са свързани.

- Как направихте тази връзка? - попита Хелена.

- Не съм я правилаз, сеньорита. Така съм чувал. По заповед на епископ Франсиско, по чието нареждане било извършено очистването на Корсел Сантияна, от Куско бил пратен военен отряд по петите на Хайръм Бингам и неговите спътници. Залавянето им било основен приоритет за водача на Църквата.

- Кой е пътувал с Хайръм Бингам? - отново попита Хелена.

Дон Ерависто я погледна.

- Вече знаете отговора на този въпрос, сеньорита. Защо иначе щяхте да сте тук?

- Не съм сигурна какво искате да кажете, сеньор.

- Не е нужно да се правите на скромна.

Хелена поклати глава.

- Нямам представа за какво говорите.

- Трябва да признаете какво ви е известно. - Дон Ерависто си пое дълбоко дъх и успя да се усмихне бързо. - Изглежда емоцията на момента надделя и забравих маниерите си. Разберете, чаках много време настъпването на този ден.

Хелена видя как артерията на врата му запулсира по-бързо.

- Защо си играете с мен? - попита тя. - Ако имате да казвате нещо, кажете го.

- Уилсън Даулинг е причината и двамата да сме тук - заяви дон Ерависто. Юмруците му внезапно се свиха. - Возя се с този влак почти всеки ден през дъждовния сезон вече близо две години. Казаха ми, че сте прекрасна, и за мен е удоволствие да призная, че външният ви вид изобщо не разочарова. Докато бяхте в бараката, получихте видение – шепнешком добави той. - Видели сте Уилсън Даулинг съвсем ясно, сякаш е бил пред вас. Забележително, нали?

Хелена седеше мълчаливо с каменна физиономия.

- Отричате ли, че казаното от мен е истина? - попита той. Хелена виждаше, че дон Ерависто е направо замаян при мисълта, че знае какво е видяла. - Видели сте Уилсън Даулинг. Знам го!

- Каквото и да си мислите, че знаете, сеньор, то е само върхът на айсберга.

Хелена не можеше да си позволи да покаже колебание или слабост - направеше ли го, положението можеше да се влоши. Пред нея седеше човек, който знаеше за виденията ѝ, колкото и неочаквано да бе това. „Откъде може да знае?“ Тя небрежно отпи от чая си, който вече бе хладък.

- Знаех, че ще бъдете тук - заяви тя. - Не правете грешката да си мислите, че знам по-малко от вас.

Хелена нямаше представа откъде бе дошла тази внезапна самоувереност, но усещаше, че сега е моментът да бъде храбра.

Дон Ерависто се вгледа дълбоко в очите ѝ.

- Възможно е, предполагам. - Той вдигна ръка и щракна с пръсти, за да привлече вниманието на сервитьора в края на вагона. - Донесете ми цигари и пепелник!

- Не може да пушите тук - остро рече Хелена.

Дон Ерависто спокойно разкопча копчето на сакото си и извади никелиран пистолет.

- Аз командвам тук - заяви той и насочи мощното оръжие към главата на Хелена.

Появата на блестящия „Колт“ 45-и калибър моментално предизвика суматоха във вагон-ресторанта. Отвсякъде се разнесоха възклицания и писъци. Някои замръзнаха шокирани, други се метнаха под столовете си, обхванати от паника.

Чад трескаво извади глока си.

- Хвърли пистолета! - изкрещя тя.

В другия край на вагона най-малко петима от хората на дон Ерависто извадиха различни оръжия, от прости револвери до автомат МР5, и на свой ред закрещяха на Чад да хвърли оръжието си.

- Слава на Исус, мой свят закрилник - мърмореше Пабло от пода.

През цялото това време дон Ерависто и Хелена седяха и се гледаха в очите, без да мигнат. Хелена не показваше никакви признаци на страх. Оставаше напълно спокойна, нито една бръчка не нарушаваше безупречната ѝ кожа.

Тя бавно вдигна ръка, при което виковете и писъците замлъкнаха за момент.

- Свали оръжието си, Чад. - Чуваше зад себе си тежкото дишане на бодигарда си. - Владея положението.

- Не ми изглежда така! - извика Чад, докато насочваше последователно пистолета към всеки от петимата в края на вагона. От мястото си нямаше пряк изглед към дон Ерависто.

Хелена опря ръка на преградата на сепарето и се обърна към нея. Лицето на Чад бе побеляло, дори устните ѝ бяха бледи.

- Ако искаше да ме застреля - спокойно рече Хелена, - вече щеше да е дръпнал спусъка.

На Чад ѝ бяха нужни няколко секунди, преди да свали с неохота пистолета си.

- Хората ви да останат на мястото си - каза Хелена на дон Ерависто.

- Някой да ми донесе цигари! - извика той.

- Не може да пушите тук - повтори Хелена.

- Ще правя каквото си искам!

Хелена поклати глава.

- Наистина ли си мислите, че ще дойда без защита? С моята връзка с миналото знам повече, отколкото някога ще знаете вие!

За първи път дон Ерависто изглеждаше разтревожен.

- Играете си със сили, които са отвъд способността ви да разберете, сеньор. Очаквах пристигането ви, както вие очаквахте моето. Знам всичко, което ще се случи, и защо. Така че ще правите точно това, което кажа.

Дон Ерависто я изгледа сурово.

Хелена протегна ръка и отмести с показалец пистолета му надолу и настрани.

- Ще свалите пистолета и хората ви ще сторят същото. Имаме много за обсъждане и оръжията няма да са необходими.

20.

Андите, Перу

75 км северозападно от Куско

17:13 ч.

17 януари 1908 г.

Времето сякаш забави хода си, докато Акла гледаше как четирите стрели летят право към целите си. Двамата бели мъже бяха по средата на Моста на кондора, на около четиресет крачки от тях. Едва когато стрелите полетяха, Акла можа да стане свидетел на истинската сила и сръчност на синеокия, който тичаше с невероятен баланс по тесния и хлъзгав наклон на висящия мост. На рамото си носеше отпуснатото тяло на кльощавия, хванал леката му фигура за ръцете от едната страна и за десния крак от другата. Кльощавият беше мъртъв или в безсъзнание, съдейки по начина, по който се люшкаше главата му. Синеокият се движеше толкова бързо, че не използваше парапетите. Разчиташе единствено на котешкото си равновесие, за да прекоси люлеещия се мост.

Акла и воините ѝ стояха една до друга на ръба на пропастта, със стрели на тетивите, но без да са опънали лъковете, загледани в необикновеното зрелище. Нямаше време за изречени думи, но те бяха с един ум и си мислеха едно и също.

„Как може този мъж да се движи така бързо и с такава сила?“ Това бе проява на атлетични умения, каквито Девиците на слънцето никога не бяха виждали.

Четирите стрели се носеха през разбунения въздух към синеокия. Акла неволно трепна при мисълта за отровния връх, пронизващ тази съвършена плът. Идеята подобен човек да бъде убит изведнъж ѝ се стори ужасяваща. След като беше видяла на какво е способен, инстинктът ѝ бе да го пожелае за себе си - а ако това не беше възможно, за потомството си.

Докато четирите стрели наближаваха целта си, синеокият отново скочи напред. С противоречаща на здравия разум сила той стигна най-ниската точка и започна трудното изкачване от другата страна. Трите жени воини до Акла едновременно опънаха тетивите на лъковете си, но Акла не го стори. Знаеше, че поне една стрела ще улучи мишената. Беше се прицелила по-високо от останалите.

Три стрели полетяха надолу във влажния въздух - само на една длан разстояние от целта си - а стрелата на Акла улучи синеокия отзад в лявото бедро, пронизвайки материята на тежките му водонепроницаеми панталони. Съдейки по реакцията му и начина, по който той посегна назад - като продължаваше да държи тялото на кльощавия с другата си ръка - стрелата бе пронизала и плътта му.

За негова чест синеокият продължи да се изкачва със сигурна стъпка по наклона от другата страна, но балансът му определено бе нарушен от отровата. Воините едновременно отпуснаха тетивите си и прибраха стрелите обратно в колчаните.

„Нека богът слънце Инти ви освободи“ - каза Акла с мисления си глас и очите на жените се затвориха и отвориха - и те отново бяха отделени една от друга. Акла бе обучена да поддържа умствената връзка колкото се може по-кратко, защото онези с по-слабо влияние можеха да бъдат докарани до лудост, ако бъдат задържани заедно по-дълго от необходимото. Чувството за загуба и мъка, което винаги съпътстваше разделянето на умовете, за момент я сграбчи и тя напрегна мускули, за да му се противопостави.

- Изпитваш към синеокия слабост, каквато не бива да имаш - каза Сонтане.

- Той е наш враг, а ти го смяташ за прекрасен - добави Ореле.

- Но го повали моята стрела - остро рече Акла. - Не вашите! Знаете го. Не позволих на чувствата си да застанат на пътя ми.

От другата страна на моста синеокият рухна тежко на едно коляно. Пусна кльощавия да падне на земята и се обърна да огледа раната, след което извади стрелата от плътта си.

- Той е опасен - отбеляза Илна. - Можем само да се надяваме, че няма и други като него. Силата и балансът му бяха невероятни.

Ореле кимна.

- И това, че продължи да диша толкова дълго след като беше улучен, потвърждава допълнително силата му.

- Трябва да занесем тялото му на Мамакона Хурин Пача - каза Илна. - За да проучи останките му.

Мисълта за безжизненото тяло на синеокия подейства на Акла като удар в стомаха. Тя рязко си пое дъх и се изпълни с решимост.

- Хайде, да пресечем реката. Докато стигнем оттатък, със сигурност ще е мъртъв.

Метна лъка на рамо и стъпи на люлеещия се висящ мост. Хванала се с двете ръце за перилата, тя погледна следите, оставени от синеокия. Крачките му бяха огромни. Акла вдигна очи към него и видя, че вече е рухнал на колене, хванал главата си с ръце - ясно си личеше, че крещи, но не можеше да чуе гласа му от рева на реката. Краят му вече бе близо.

Акла се съсредоточи да не изгуби опора на хлъзгавата лиана. Бързо движещата се кафява вода непосредствено под нея много я разсейваше, както и пръските, които летяха нагоре.

- В долината няма да влезе никой днес! - изкрещя тя към синеокия. - Не и днес! - Беше си свършила работата. - Отново ще бъдем посрещнати в селото ни като герои.

Четирите стигнаха средната точка на висящия мост и започнаха трудното изкачване по хлъзгавия склон от другата страна. С всяка крачка двамата бели на скалната площадка се разкриваха все по-ясно. Синеокият беше паднал по гръб и едва се виждаше. Кльощавият не бе помръднал, откакто се бе озовал на земята. Акла погледна разпенените бързеи; в най-високата си точка разбеснялата се вода беше само на два човешки боя под петите ѝ. Беше невероятно и страховито да види силите на бога на водата Париакака в действие. Париакака бе господарят на дъждовните бури и реките, роден като сокол, а по-късно превърнал се в човек. Сега, докато гледаше надолу към него, Акла виждаше как хищните му нокти замахват нагоре от бързите води, мъчейки се да се доберат и да повлекат със себе си всичко, имало глупостта да ги доближи.

Погледна към синеокия и не изпита въодушевление при мисълта за смъртта му. И изведнъж той се изправи! Това беше последното, което бе очаквала Акла. В ръката си той държеше блестящ сребърен нож, който с лекота преряза единия парапет и той отлетя от ръката на Акла. И четирите жени воини едва не полетяха надолу и трескаво се замъчиха да запазят равновесие, хванали се за другото въже.

Жените правеха всичко по силите си да останат на място, докато Акла реши дали да се втурнат напред, или да отстъпят. Тя знаеше, че не могат да използват лъковете си, защото със сигурност щяха да изгубят равновесие. Мостът се люлееше по-силно и дори само да стоят на него беше трудно.

Погледът на Акла отново срещна този на синеокия, както преди, когато сякаш я беше избрал от тълпата на Пласа де Армас. Изражението му бе решително, челюстите стиснати, очите му гледаха спокойно.

„Как е възможно да е оцелял от отровата?“

Беше очевидно, че ще среже оставащия парапет. Неизбежно беше. Само едно замахване на блестящото острие и животът ѝ и животът на верните ѝ воини щеше да приключи след бурните кафяви води на реката долу. Париакака щеше да има последната дума.

21.

Андите, Перу

75 км северозападно от Куско

17:15 ч.

17 януари 1908 г.

Дълбоко усещане за топлина се излъчваше от слънчевия сплит на Уилсън до върховете на пръстите на ръцете и краката му - резултат от командата за изцеление. Беше му нужен само миг да разбере, че улучилата го стрела е била потопена в отрова, и въпреки това едва не закъсня да активира командата, която го спаси на косъм от мъчителна смърт. Още няколко секунди и всичко щеше да е приключило.

Уилсън обърна ножа си към останалия въжен парапет и се приготви да среже лианата, увита около дебелия каменен стълб. Ако жените воини направеха една крачка напред или посегнеха за лъковете си, щеше да е принуден да нанесе удара и да ги запрати надолу към смъртта им. Без да откъсва поглед от водачката им, Уилсън си спомни къде е виждал тези лешникови очи. Беше същата жена, която го бе наблюдавала изпод качулката на тъмното си наметало, сгушена сред тълпата на Пласа де Армас. Очите ѝ се бяха запечатали в паметта му.

Жената изглеждаше зашеметяващо и да я види открита надминаваше дори неговите очаквания за красотата ѝ. Косата ѝ беше гъста и черна, вързана на плитка. Лицето ѝ бе четвъртито, с високи скули и фини вежди. Изражението ѝ бе на мрачна решимост и разбиране, сякаш тя също го беше познала. Тялото ѝ не можеше да се сравни с нищо, което бе виждал досега - смуглата ѝ кожа беше гладка и съвършена, раменете и гърдите ѝ се издуваха, както и мускулестите ѝ бедра. Представляваше невероятна гледка с прилепналия си бронзов нагръдник, тежките бронзови гривни и простата кожена пола с меч на бедрото. Напълно разбираемо бе, че видът на такова прекрасно създание лесно би разсеял всеки противник. Колкото и изумително да изглеждаше, другите три жени воини зад нея бяха също така поразителни - дори тромавите им опити да запазят равновесие на люлеещия се мост не можеха да помрачат красотата им.

Хайръм Бингам, който лежеше на мокрите камъни в краката на Уилсън, се размърда и изстена.

- Ох... главата ми. - Той бавно отвори очи и се огледа. - Какво, по дяволите? - Трескаво посегна за пушката си и заопипва наоколо, като в същото време се мъчеше да осъзнае къде е.

Хайръм се надигна в седнало положение и се огледа отново.

- Няма да пресека тази река - изстена той, докато сваляше шапката си и търкаше очите си като дете след дълбок следобеден сън. - Къде е пушката ми? - попита, обхванат от паника.

Уилсън приближи ножа до въжето и посочи над главите на жените, давайки им знак да отстъпят, ако не искат да среже и този парапет.

- Нападат ни от двете страни! - извика уплашено Хайръм.

- Спокойно - отвърна Уилсън. - Добре сме.

Хайръм отново се обърна в опит да разбере къде е.

- Пресякохме реката и сме от северната страна - каза му Уилсън, без да откъсва поглед от водещата амазонка.

- Къде се е дянала пушката ми, по дяволите?

- Ето там. - Уилсън посочи каменните стълбове на висящия мост от другата страна на каньона. - Наложи се да те пренеса.

- И си зарязал пушката ми?

- Ако беше останал да се биеш, вече щеше да си мъртъв - рече Уилсън.

Хайръм бавно се изправи на крака. На лицето му се изписа дълбока почит.

- Това ли са жените воини, които ни гонеха? Онези, които убиха магаретата ми?

Уилсън кимна.

- Оттук не изглеждат толкова корави. - Хайръм разтърка врата си там, където Уилсън му беше направил нервен блок, за да го просне в безсъзнание. - Никой няма да ми повярва, когато разкажа, че в Перу има воини амазонки. Жени, за бога, насред Андите. Ще ме помислят за побъркан.

Междувременно Акла и воините ѝ бавно се оттегляха, стъпвайки предпазливо нагоре по трийсетградусовия наклон към южната страна на реката. Само с едно-единствено помощно въже беше трудно да се придвижват, тъй като Мостът на кондора се люлееше под общата им тежест и раздвижения от реката въздух.

- Имаш рана на крака - каза Хайръм и посочи кръвта, течаща отзад по левия крачол на Уилсън. После видя окървавената стрела на камъните. -Улучили са те? Коварни малки кучки! Мен ако питаш, срежи въжето и остави убийците на магарета да паднат в реката.

Хайръм се наведе да вдигне стрелата.

- Не я докосвай! - излая Уилсън. - Отровна е.

- Тогава как още си жив? - подигравателно попита Хайръм.

- Остави я на място!

- Не е отровна - каза Хайръм и уверено докосна дръжката, за да я огледа по-внимателно. - Виж само изработката, наистина е...

Уилсън се извъртя към него, грабна стрелата и я метна през ръба на скалата.

- Това пък защо го направи? - изстена Хайръм. - От върха щеше да стане фантастичен сувенир!

- Защо не ме слушаш? Можеше да те убие.

- Ако е отровна, как ще обясниш, че все още дишаш?

- Неуязвим съм за отровата на жабата.

Хайръм тропна с крак.

- Мислиш, че ще ти повярвам на всяка дума, нали?

Междувременно воините амазонки бяха преполовили изкачването от другата страна. Щом видяха безопасната площадка, те се втурнаха нагоре по мокрите лиани. Водачката им най-накрая откъсна поглед от Уилсън, направи задно салто, демонстрирайки физическата си форма, и се приземи на крака между другарките си. С едно плавно движение другите три свалиха лъковете си и извадиха стрела от колчаните - всички с изключение на водачката им. Трудно щяха да улучат от това разстояние, особено при поривите на вятъра. Пуснеха ли стрелите си, Уилсън и Хайръм щяха да имат достатъчно време да се скрият в гъстата гора зад скалата, на която стояха.

Водачката спокойно вдигна ръка и трите свалиха лъковете си. Тя говореше или може би викаше нещо. Секунда по-късно лъковете отново бяха на гърбовете, а стрелите се върнаха в колчаните.

- Как стигнахме до тази страна? - попита Хайръм, като продължаваше да се оглежда.

- Пренесох те - каза Уилсън.

Хайръм се изсмя.

- Невъзможно!

С един удар на ножа Уилсън преряза помощното въже и то изплющя като бич към бушуващите води на Урубамба. Отпусна се на коляно и започна да реже основата на висящия мост. Секунди по-късно тя също се откъсна от каменните стълбове и полетя надолу към реката. Увитите лиани паднаха в бързеите, които с лекота скъсаха моста от южната му основа и замъкнаха цялата структура в дълбините си.

Хайръм се загледа в отвесната скала зад себе си, после се обърна към тясната пътека, която изчезваше в сенките на гората.

- Току-що разруши моста, който води обратно към Куско - с мрачен тон каза той. - Нямаме нито провизии, нито палатки за проливния дъжд, нито уиски.

- Има друг път обратно - отвърна Уилсън, като продължаваше да гледа водачката от другата страна на реката. Те очевидно се опитваха да защитят Свещената долина, а може би и самата Вилкапампа. Въпросът беше дали имаха друг начин да пресекат Урубамба? Трябваше да приеме, че имат - в противен случай трябваше да тичат по Пътеката на инките обратно в планините, за да стигнат до Мачу Пикчу. Оттам разстоянието беше три пъти по-голямо.

- Майтапът настрана - сериозно каза Хайръм. - Как се озовах от тази страна на реката? Колкото по-скоро ми кажеш, толкова по-скоро ще ми олекне.

- Казах ти - отвърна Уилсън и откъсна поглед от жената. - Пренесох те през висящия мост.

После се обърна и пристъпи в мрака на гората на облаците.

22.

Куско, Перу

Манастирът

00:12 ч.

19 януари 1908 г.

- Капитан Гонсалес отново се провали!- каза дълбокият глас.

Епископ Франсиско се хвърли на студения каменен под. Кожата му бе плувнала в пот, мършавото му тяло се тресеше от раздираща кашлица. Не беше чувал гласа на конкистадора Писаро, откакто последната свещ догоря преди няколко часа. След като остана да седи в тъмното, докато нервите му не издържаха, той беше запалил нова свещ, която вече бе изгоряла наполовина. Минутите се изнизваха и се бе осмелил да се надява, че никога повече няма да чуе ужасяващия глас в главата си, но дълбоко в себе си знаеше, че Писаро ще заговори отново. Беше смазан и единствено Бог можеше да го спаси. Загледа се безпомощно към отсрещната стена на спалнята си, където висеше портрет на папа Инокентий II в цял ръст. Светият отец прекарал нощта в същата стая, когато посетил Куско преди повече от 200 години. Изглеждаше уверен и доволен - всичко, което епископ Франсиско не беше. Потта се лееше изобилно по голото му треперещо тяло. Епископ Франсиско застана на колене и започна да се моли.

- Спаси ме, свети Исусе, закрилнико на потъпканите.

Погледна безпомощно към високия таван, после към богато украсения кръст на стената. Видът на прикования към кръста Син Божий събуждаше смесени чувства - даваше на епископа сила да види Божията саможертва, но също така напомняше за ужасните грехове, извършени от самия него. Той изпъшка, когато осъзна, че няма броеница, така че побърза да я грабне от копринената завивка на огромното си легло. Започна да премята изумрудените зърна и да повтаря неспирно „Милостива Света Дево...“.

- И Дева Мария няма да те спаси - каза гласът.

Епископ Франсиско се разхлипа, по бледите му бузи потекоха сълзи, както бяха текли безброй пъти през последните три дни.

- Моля те, господарю, трябва да ме освободиш от този ад! Не мога да направя онова, което искаш от мен.

- Единственият начин да се освободише да изпълниш волята ми.

Устата на епископ Франсиско се напълни с киселина само при мисълта какво вече беше направил. Искаше да повърне, но нямаше какво. Самоотвращението му бе толкова голямо, че от дни не беше в състояние да задържа течности и храна.

- Каза, че болката ще отмине, но тя не отмина, а само се засилва. Толкова ми е горещо, че сякаш кожата ми гори, но не мога да пия, за да утоля жаждата си.

- Защото не ми се подчиняваш. Остависе напълно и болката ще изчезне. Остави се на мен.

- Така каза и преди, но въпреки всичко болката е по-лоша от всеки друг път - изскимтя епископът. Той остави броеницата да падне между коленете му и опря чело на пода. - Остави ме да умра, господарю! Освободи ме от тази обвързаност. Греховете ми ме унищожават. Моля те, нека отнема собствения си живот.

- Не можеш да умреш, докато бдя над теб - отвърна гласът. -Ти си мой слуга и аз не го желая.

Неведнъж епископ Франсиско се беше изкачвал по спираловидното стълбище до покрива на катедралата в желанието си да се хвърли от високите стени и да се освободи от това ужасно чистилище. Но щом приближеше каменния корниз, дяволът Писаро просто обсебваше тялото му и въпреки собствената си воля епископът слизаше долу, далеч от опасността.

Друг път пробва да пререже гърлото си със сребърната кама, лежаща на олтара на св. Антоний. Но колкото и да се опитваше, не успя да прониже собствената си кожа. Писаро го беше предупредил да не посяга повече на живота си. Последствията щели да се изсипят най-вече върху паството му - онези, които той обичаше най-много, хората, които намираше за най-чисти, щели да умрат по най-ужасен начин.

Епископ Франсиско продължи да плаче, но вече и очите му бяха пресъхнали. Гласът в главата му не можеше да контролира напълно подсъзнанието му, но силата, с която го докарваше до лудост, беше голяма. В опитите си да намали болката в много отношения епископът я бе направил само по-лоша.

- Моля те, господарю, остави ме да умра.

- Има още задачи за изпълняване.

- Не мога да направя това, което искаш - изхленчи епископът. - Не и отново.

- Нима не искаш да защитиш паството си?

- Знаеш, че искам.

Епископ Франсиско усещаше перверзната наслада в коментарите на Писаро. Той беше зъл отвъд всяко въображение. Духът на някога великия конкистадор бе изкривен от омраза от вечния му плен в Куба на инките. Душата му бе пленена завинаги и единственият му начин да чувства каквото и да било бе като отнема невинността и жизнената сила на другите.

- Не мога да убивам отново, не мога да насилвам отново - замоли се епископът. Колкото и да се търкаше със сапун и твърда четка, не можеше да се освободи от мисълта за стореното, само ожулваше плътта си до кръв.

- Ще изпълниш заръката ми. Ако откажеш, ще взема тялото ти и ще го управлявам сам. - Последва кратко мълчание. - Не забравяй, ти беше онзи, който прати хората си във Вилкапампа да отворят каменния ми затвор. Тук съм заради теб.

Алчността на епископ Франсиско бе отприщила този бич на света и вината беше единствено негова.

- Обличай се, слуга мой - продължи гласът. - В манастира идват посетители. Носят ти лоши вести.

Макар да бе изтощен, епископ Франсиско знаеше, че няма друг избор, освен да се подчини. Той бавно се изправи на крака и започна да навлича епископската си роба.

- Велики господарю, откъде знаеш, че в манастира идва някой?

- Аз знам всичко.

- Но как е възможно това?

- Аз държа душите на всички хора.Те са свързани неразривно с мен. Онова, което си мислят, се появява в ума ми.

Епископ Франсиско си спомни как докосна за първи път Куба на инките. Мигът, в който протегна ръка да вземе блестящия предмет от Хуан Сантияна, който бе коленичил пред него и му поднасяше Куба като най-великия дар. На пода лежаха обезобразените останки на монсеньор Пера и на едно от момчетата прислужници, което бе имало лошия късмет да се натъкне на сцената малко след извършването на убийството. На украсената колона до великолепния олтар на Девата от Антигуа беше вързано магаре и сега епископ Франсиско осъзна, че в очите на добичето беше изписан чист ужас. Хуан Сантияна бе покрит с кръв от глава до пети, без нито едно чисто място. Лицето му беше оплескано с нечистотии, дрехите му бяха почернели от тях; дори устата му беше изцапана. В мига, в който докосна Куба, битието на епископ Франсиско се превърна от добро в зло. Въпреки ужасната сцена на смърт и отвратителната воня, която изпълваше въздуха, той протегна и двете си ръце към блестящия Куб подобно на изгладнял човек, посягащ към сочния плод от Дървото на живота.

Проклятието на инките бе погълнало всички, включително и Писаро. Когато епископ Франсиско изрече тези думи на глас, Писаро изпадна в ярост. Болката беше неописуема, от ушите на епископ Франсиско рукна кръв, агонията бе огромна и нямаше как да избяга от нея. Като предупреждение никога повече да не споменава Проклятието на инките, Писаро изпрати епископа в мрака да убие брутално собствената си племенница. Онова, което извърши с младото ѝ тяло след това, беше толкова мерзко, че само мисълта за деянието го задави така, сякаш стомахът се опитваше да излезе от устата му.

И всичко това се случваше заради един малък симетричен предмет, който с лекота се побираше в длан. Беше пленително да го гледаш - идеално правите му линии, лъскавия метал, който сякаш сияеше, невероятната тежест, начина, по който светлината на свещите се отразяваше от невъзможно бляскавата му повърхност.

Веднага щом му го даде, Хуан Сантияна побягна навън, тежките му стъпки заглъхваха, докато тичаше към вратата, и изскочи навън в проливния дъжд. Оттогава никой не го беше виждал.

Епископ Франсиско се прокле, че изобщо беше пожелал да се сдобие с Куба. Бе научил за съществуването му, когато Корсел Сантияна, братът на Хуан, бе споменал за свещеното съкровище на инките в изповедта си пред монсеньор Пера. Това беше посред зима - седем луни се смениха и след това се случи поредица от събития, довели до залавянето на жена му, невероятното създание на име Виване, която в този момент бе окована в тунелите под този манастир. Тя още смяташе, че Корсел е жив, но по заповед на Писаро той бе разпнат и изложен пред очите на всички, като го упоиха, за да не може да говори. Макар че беше невинен, Корсел трябваше да поеме вината за убийството на монсеньор Пера.

Разпването на Корсел щеше да бъде вечният провал на Хуан. В опитите си да спаси брат си той бе обрекъл Корсел да умре на кръста заради собствените му грехове. Живот за живот - и за всичко това бе отговорен духът на Писаро. Епископ Франсиско не изпитваше съжаление нито към Корсел, нито към брат му. Корсел се беше освободил от този свят и се намираше на по-добро място, а Хуан се беше измъкнал по някакъв начин. Точно сега епископ Франсиско с радост би разменил собствената си участ с тази на някой от братята.

- Капитан Гонсалес идва - каза гласът. - Провалил се е в задачата си да върне чужденеца Уилсън Даулинг в Куско. Изоставил е дълга си. Ясно му бе казано да се върне единствено ако е заловил или убил онзи човек. Подобен провал не може да се търпи.

Епископ Франсиско нагласи алените си одежди и седна на ръба на леглото, за да завърже подкованите си ботуши.

- Какво ще поискаш от мен, велики господарю?

- Ще наредиш на капитана да вземе още войници от Лима. Не мога да видя в душата на този Уилсън Даулинг.Пътят му е забулен в тайна, която дори аз не разбирам.

Епископ Франсиско стана. Насинените му и изтерзани крака едва го държаха след близо пет дни душевно и телесно мъчение.

- Както заповядаш, велики господарю. - Не можеше да възразява дори да искаше.

- Защитата на църквата трябва да стане основни грижа на капитан Гонсалес. Нужни са повече войници. Нищоне бива да бъде оставено на случайността.

Чужденецът Уилсън Даулинг беше всял страх в духа на Писаро; така или иначе, събитията се променяха заради белия чужденец. Епископ Франсиско тайно се помоли Уилсън Даулинг да успее в пътя си, какъвто и да бе той. Може би единственият начин да се измъкне от собствения си плен беше чрез силата и решителните действия на Даулинг. Колко странно бе да се уповаваш единствено на човек, когото никога не си срещал - но както е известно, удавникът се хваща и за сламка.

Сложи епископската си шапка, вдигна брадичка и изправи рамене. С дълбока въздишка завъртя големия ключ, ключалката изщрака и вратата се отвори. Влажността бе задушаваща и той усещаше как потта капе от вонящите му подмишници. Вече пети ден валеше проливен дъжд; епископ Франсиско си помисли, че дъждовете са напразен опит на Бог да измие противното зло, което вече бе погълнало добрия град Куско.

23.

Андите, Перу

82 км северозападно от Куско

17:24 ч.

17 януари 2014 г.

След много убеждаване дон Ерависто беше оставил никелирания си колт на масата до себе си. Изражението му бе раздразнено, зениците стеснени - очевидно предупреждение, че всеки момент емоциите могат да надделеят.

По молба на Хелена пътниците и персоналът се бяха върнали по местата си, включително и хората на дон Ерависто. Чад и Пабло седяха на масата зад нея - не можеше да ги вижда, но чуваше тревожното им дишане.

На никого не бе позволено да помръдва.

Всички изглеждаха напрегнати и уплашени, докато влакът се тътреше бавно покрай буйната Урубамба, чиито води беснееха от другата страна на прозореца и ставаха все по-широки с всеки завой на железопътната линия.

- Няма друга възможност, освен да работим заедно - убедително рече Хелена.

Беше научила, че дон Ерависто е пътувал с този влак вече повече от две години - всеки път, когато имаше прогнози за силен дъжд - в очакване тя да се появи. За да балансира нещата, трябваше да се преструва, че знае повече, отколкото знаеше в действителност, и да си спечели време, за да разбере положението, в което се намира. Пътуването на Уилсън с Хайръм Бингам до Мачу Пикчу определено бе основната причина дон Ерависто да е тук. Той знаеше за видението ѝ в бараката и за необичайната ѝ връзка с пътешественика във времето. Това потвърждаваше за пореден път, че животът ѝ е свързан неразривно с живота на Уилсън, което, от една страна, бе утешително, а от друга, дълбоко смущаващо. Как беше възможно този дон Ерависто да знае какво е видяла? И защо бе толкова ядосан? Беше се осмелил да насочи оръжие към нея - задник - и Хелена знаеше, че всяка дума, която излезе от устата ѝ, може да предизвика нова враждебна реакция, ако сгреши някъде.

Внимателно си сипа газирана вода в чашата и остави стъклената бутилка настрана. Стараеше се да скрие треперенето на ръцете си и да не показва признаци на страх. През цялото време с периферното си зрение отбелязваше точното местоположение на всичко на масата - чашите, чиниите и ножовете.

- Аз съм разумен човек - каза тя. - Виждам в очите ви, че сте съгласен с това. А вие сте влиятелен човек, което ми харесва. Съдбата е била добра с вас, както и със сина ви Даниел. С това не искам да кажа, че нямате своите демони - всички ги имаме, но трябва да продължим да гледаме към бъдещето, ако не искаме това сложно недоразумение, защото става въпрос именно за недоразумение, да съсипе живота и на двама ни.

- Боравите много добре с думите, сеньорита. Но това не променя факта, че Уилсън Даулинг е бич за предците ми. Той е онзи, който е унищожил семейството ми и го е обрекъл на лудост. Той е съсипал живота на добър човек и му е отнел всичко по най-ужасен начин. Вярно е, че се възползвах от плодовете на знанието си, но в замяна трябва да изиграя своята роля, за да поправя нещата. Това е цената.

- Уилсън Даулинг е добър човек с честно сърце - отвърна Хелена, мъчейки се да следва инстинкта си.

Изражението на дон Ерависто бе на човек, жадуващ за мъст.

- Значи не го познавате - каза той. - Той е самото олицетворение на злото.

- Какво е престъплението му?

Дон Ерависто чукна с показалец по масата и отвърна с треперещ глас:

- Брутално е убил съпругата и децата на предците ми.Той е убиец. Извратен убиец, който се наслаждава на ужаса и унижението на жертвите си. - Дон Ерависто отново грабна пистолета си и го насочи между очите на Хелена. - Не мога повече да играя тези игри! - Ръцете му трепереха и Хелена ясно виждаше, че е способен да дръпне спусъка.

Във вагона се чу колективно ахване и събралите се пътници се напрегнаха в очакване на онова, което предстоеше.

Хелена спокойно побутна чашата си мъничко наляво.

- И си мислите, че като ме застреляте, ще отмъстите на човек в миналото?

- Сигурен съм.

- Значи сте глупак.

Погледът на дон Ерависто се втвърди още повече.

- Вие сте причината за успеха му!

- Никога не бих участвала в убийството на невинни! - отвърна Хелена толкова разпалено, колкото смееше. - Информацията ви е погрешна и сте на път да направите ужасна грешка.

На челото на дон Ерависто беше избила пот и ръцете му се тресяха.

- Точно това очаквах да кажеш. Представял съм си безброй пъти този момент. Предвидих, че ще се опиташ да се измъкнеш от отговорността си. Ти си виновна, жено!

- Как смеете да ме обвинявате в злодеяние! - дръзко отвърна Хелена.

- Ти си виновна! - повтори дон Ерависто. - Действията на Уилсън Даулинг се насочват оттеб!Твоятасмърт е единственият начин да спра злините, които ще извърши.

Хелена продължи да гледа спокойно студените очи на дон Ерависто. Нямаше никаква представа откъде идва тази премерена решимост, но дълбоко в себе си бе уверена, че животът ѝ няма да приключи тук, от ръцете на седящия срещу нея мъж. Уилсън беше близо до нея, макар да бяха разделени от бариерата на времето. И тя щеше да стигне до него - такава беше съдбата ѝ.

- Значи си мислите, че можете да дръпнете спусъка и да промените участта на предците си? - попита Хелена. - Единствената участ, която ще промените, е вашата собствена и тази на децата ви.

Тя се огледа, после погледна към Даниел, който бе пребледнял от очевидното безумие на баща си.

- Нима възнамерявате да избиете всички във влака, за да прикриете стореното? - попита тя.

Останалите пътници очевидно се стреснаха от думите ѝ, включително и жените от масата на дон Ерависто. Вече всички си даваха ясно сметка, че ужасната ситуация засяга и техния живот.

- Трябва да направя нужното, за да променя историята - раздразнено рече дон Ерависто. - Ще те убия и после ще убия себе си! Всички други ще бъдат в безопасност.

- Нима ще се убиете пред собствения си син?

- Твоята смърт ще промени историята - заяви дон Ерависто. - Няма да изиграеш ролята си и дяволът Уилсън Даулинг ще се провали. Ще бъде сляп и семейството ми ще бъде защитено.

- Не мога да повярвам, че ще стоварите подобна ужасна участ върху Даниел - каза Хелена, имитирайки съчувствие. - Поглеждам лицето му и не виждам човек, готов за товара и унижението, които ще му наложите.

- Подготвих сина си за този момент - отвърна дон Ерависто. - Той знае точно какво да прави, след като моят път свърши.

- Значи сте го направили съучастник в убийство, така ли? Доста неразумно да го казвате пред толкова много свидетели, които ще оставите след себе си.

Дон Ерависто въздъхна измъчено. Личеше си, че мислите се трупат една през друга в главата му.

- Момчето ми е готово за онова, което трябва да направя.

Той се обърна към Даниел, за да го погледне окуражаващо за последен път.

Най-сетне видяла отворилата се възможност, Хелена сграбчи идеално поставената бутилка вода и замахна с всички сили към темето на дон Ерависто. Фрасна главата му с изкънтяване, което отекна в стените на вагон-ресторанта, сякаш камък беше ударил камък. Бутилката излетя от ръката ѝ и улучи прозореца до тях, като пръсна стъклото. С премерена ярост Хелена сграбчи дон Ерависто за косата и с всички сили наби главата му в масата, чупейки чинии и чаши с носа и челото му. От нарязаното му лице рукна кръв. Хелена изтръгна пистолета от ръката му и опря дулото в окървавеното слепоочие.

- Само някой да е мръднал и ще пръсна шибаната му глава! - извика тя.

24.

Андите, Перу

88 км северозападно от Куско

11:20 ч.

19 януари 1908 г.

След пълни три дни път Уилсън и Хайръм представляваха доста окаяна гледка. Дрехите им бяха изподрани и кални, Хайръм беше изпохапан от насекоми и двамата бяха започнали да брадясват. Докато сечеше гъстата растителност между дърветата, Уилсън разбра, че най-сетне излизат от гората на облаците, защото зеленият балдахин над тях изтъняваше и право пред тях се чуваше рев на река. Мачу Пикчу беше някъде от другата страна на дефилето и нагоре по виещия се хребет, който един ден щеше да бъде наречен Пътят на Хайръм.

През последните два дни Уилсън се тревожеше, че ще бъдат изправени пред нова атака на амазонките. Нямаше как да знае дали имат друг начин да пресекат Урубамба. Ако нямаха, щяха да са принудени да тръгнат по Пътеката на инките обратно през високите планини по напълно различен и заобиколен маршрут, за да стигнат от другата страна на реката. Вземаше всички предпазни мерки, които можеше - когато пресичаха някой от многобройните потоци, стига водата да не бе твърде бърза, двамата газеха по течението и излизаха на камениста земя. Иначе оставяха през гъстата растителност и калта ясна диря, която бе почти невъзможно да се замаскира.

При липсата на ясна пътека през Гората на облаците преминаването ѝ беше мъчително. Сега Уилсън разбираше защо инките са предпочели опасностите на минаващата по височините Пътека на инките, вместо да се опитват да поддържат път през такава гъста растителност. Гората на облаците представляваше един от най-стръмните и тежки терени, които бе виждал, и беше истински подвиг да прекара Хайръм жив и здрав през това изпитание.

В неподвижния въздух между папратите и чворестите дървета се стелеше гъста мъгла. Земята почти винаги беше хлъзгава и час по час Уилсън бе принуден да разчиства пътя през листата с ловджийския си нож, докато ръцете му не се покриха с мехури и започнаха да кървят. Не видяха ягуари, но той знаеше, че са наоколо, защото на два пъти откри пресните им следи в калта. Проливният дъжд така и не спираше ден и нощ и двамата бяха подгизнали до кости. Насекомите бяха безмилостни и трябваше да се наплескат с кал, особено привечер, за да спрат неуморните кръвопийци. Паленето на огън бе невъзможно дори когато попадаха на пещера или скален навес. И тъй като не можеха да си сготвят нищо, най-добрата им гощавка за последните два дни беше един зелен питон, уловен и одран от Уилсън. Суровото месо не беше вкусно и се наложи да накара насила Хайръм да изгълта своя дял, за да има някакви сили да продължи.

През цялото време Хайръм мрънкаше, че пътят не става по-лесен. После с неуморна и вбесяваща настоятелност започна да нарежда как трябвало да се върнат в Куско, когато имали тази възможност, бил прекалено доверчив. И непрекъснато питаше откъде Уилсън знае къде отива. Винаги вървеше бавно, с отпуснати рамене, въздишаше много и през цялото време трябваше да бъде ръчкан да се размърда.

Уилсън си проби път през папратите и за първи път от близо два дни излезе от джунглата. Буйната Урубамба блестеше пред него в цялото си плашещо великолепие - тя бе последното голямо препятствие преди изкачването към Мачу Пикчу. Уилсън пое дълбоко дъх, прибра ножа и сложи ръце на кръста си. Изгубеният град Вилкапампа беше скрит над тях в мъглата от другата страна на реката. Краят на пътуването му наближаваше.

- Трябва да намерим начин да прекосим реката - каза той.

- Да прекосим? - отвърна Хайръм, загледан в кипналите води. - Имам новина за теб, приятелю, не можеш да преплуваш това.

- Да тръгнем натам и да видим какви са възможностите ни - каза Уилсън.

На изток стените на клисурата бяха по-наблизо и височината бе по-голяма, в резултат на което водата набираше скорост и сила, докато минаваше през стеснението. Имаше повече пръски, пяна и грохот, гледката беше невероятна. От отвесните скали от двете страни висяха стотици зелени лиани.

Докато вървяха през нападалите канари нагоре към теснината, Хайръм отново не се сдържа да се оплаче.

- Безнадеждно е! Никога няма да успеем да минем от другата страна.

Уилсън намери една сравнително равна площадка и задърпа най-дебелите лиани. Когато се увери, че ще го издържат, той премести тежестта си върху тях и погледна към отсрещната страна на реката, за да види дали ще успее да се прехвърли.

- Какво, да не се мислиш за маймуняк? - Хайръм погледна разстоянието. - Занимавал съм се с инженерство, ако не знаеш. Никога няма да успееш. Ако имаше някоя от лианите от онази страна на реката, щеше да е по-смислено. Поне щеше да се залюлее в посоката, която ти е нужна.

Уилсън посочи през мъглата към другата страна.

- Ако успея да ти подам една от онези лиани, ще се прехвърлиш ли?

- Не можеш да стигнеш дотам - каза Хайръм.

- А ако мога?

- Невъзможно е. Не може да се направи.

- Или пресичаме тук, или трябва да се връщаме в гората - каза Уилсън. - Няма друг избор.

- Казах ти, че трябваше да се върнем в Куско - с тъжна физиономия рече Хайръм.

Уилсън посочи през беснеещата река.

- Куско е нататък.

Хайръм несъзнателно почеса ухапванията от комари по врата и ушите си.

- Последното място на земята, където искам да се връщам, е проклетата гора.

- Ще ти направя дървена седалка, с която да се прехвърлиш. Как ти звучи?

Хайръм стисна зъби и погледна назад към джунглата. После скръсти ръце на гърдите си и внимателно се загледа в реката.

- Ако ми прехвърлиш лиана от другата страна, ще го направя. Но няма да успееш - ще се пребиеш.

Уилсън се усмихна.

- Значи се споразумяхме.

- Нека сме наясно - каза Хайръм. - Не искам да ме просваш в безсъзнание или каквото там направи миналия път, за да ме прехвърляш през реката. Просто е непристойно.

Уилсън дръпна лианите над себе си и избра най-яката, която успя да намери. Хвана я и тръгна с нея нагоре по течението.

- Ще се върна - уверено каза той.

- Ами ако не успееш? - извика Хайръм.

- Тогава ще трябва да се оправяш сам - извика му в отговор Уилсън.

Хайръм се изсмя.

- Когато се срещнахме, си помислих, че си забавен, но сега започвам да разбирам, че изобщо не е така.

От другата страна на реката Акла и Сонтане наблюдаваха как двамата бели мъже изучават лианите, висящи от скалата над тях. През цялото време синеокият Уилсън Даулинг изпробваше тежестта си на тях и говореше на кльощавия Хайръм Бингам, който просто стоеше със странна физиономия.

Акла бе наредила да отвлекат един от хората на капитан Гонсалес, докато излизаха от Свещената долина. Войниците бяха отишли чак до Големия говорещ, където Уилсън бе прекъснал Моста на кондора. Воините на Акла с лекота отмъкнаха един войник по смрачаване и информацията, която получиха от него, се оказа безценна, включително и имената на двамата бели. Веднага щом получи онова, което ѝ трябваше, Акла нареди да прережат гърлото на пленника.

- Казах ти, че синеокият ще стигне дотук - рече тя с едва доловимо тържество. Но иначе нямаше друго, за което да ликува.

Двете със Сонтане лежаха сред растителността. Бяха намацали лицата и телата си със смачкан мъх, така че почти не се отличаваха от цветовете на джунглата. Акла вече беше изпратила Поликс и Сепла до крепостта Кенте да съобщят ужасната новина, че Мостът на кондора е унищожен и че двама бели приближават Вилкапампа. Кенте бе на половин ден тичане оттук и се намираше на било, от което се откриваше изглед към виещата се долина. „Кенте“ означаваше колибри на кечуа. Малките птички се срещаха често в района от източната страна на крепостта, към басейна на реката. Рано сутрин те летяха през селището да се нахранят с нектара на прекрасните цветя, които растяха в богатата почва на грижливо поддържаните тераси.

Акла гледаше как Уилсън се изкачва до най-високата част на клисурата; лианата, която дърпаше, сега бе под ъгъл 45 градуса. Движеше се толкова плавно и уверено, със сигурна стъпка. Когато стигна върха на една назъбена канара, той просто се хвана за лианата с две ръце, отстъпи назад към стената и се хвърли с изумителна сила в пропастта. Не се замисли нито за миг, нямаше нужда да планира полета си, преди да скочи - направи го така, сякаш не се боеше от нищо.

Понесе се с огромна скорост по стръмна дъга над разпенените води. Лианата лесно го прехвърли от другата страна, където краката му докоснаха земята и се затичаха по камъните. Все още хванал лианата с едната ръка, той забави крачка, спря, пусна я спокойно и се зае да избере най-силната лиана от онези, които сега висяха над него.

Акла и Сонтане се спогледаха. И двете се питаха с какво си имат работа.

Уилсън избра четири лиани, провери силата им и ги върза на хлабав възел. Омота ги около кръста си, хвана лианата, с която се беше прехвърлил, и се изкачи до най-високата точка, до която можеше да стигне. Полетът над реката бе въодушевяващ и той с нетърпение очакваше да го повтори в обратната посока.

Преди да скочи, се увери, че четирите лиани на кръста му са хлабави, след което се оттласна и полетя над водите. Приземи се перфектно и с лекота до Хайръм, спря само след пет крачки, свали четирите лиани от кръста си и ги върза за скалната стена.

- Що за човек си ти? - вбесено възкликна Хайръм.

Уилсън затърси парче дърво, от което би станала добра седалка.

Хайръм го смушка с пръст.

- Никой не би трябвало да е в състояние да направи онова, което ти направи току-що. Никой! - Той изпуфтя и затропа с крака като малко дете. - Би трябвало да е невъзможно!

- Възможно е - отвърна Уилсън и вдигна гладко парче дърво, в което лесно можеше да пробие дупки с ножа си. - От това ще стане чудесна седалка. Повярвай, ще те прехвърля жив и здрав от другата страна на реката.

Хайръм вдигна глава към облаците и изрева.

- Арррх! Не мога да повярвам, че изобщо съм тук с теб. Да ти повярвам? Ама че майтап!

- Уплашен ли си? - попита Уилсън.

- Не съм уплашен - отвърна Хайръм. - Ужасен съм.

25.

Андите, Перу

„Хайръм Бингам експрес“

Железопътна гара Мачу Пикчу

17:45 ч.

17 януари 2014 г.

Хелена продължаваше да държи пистолета опрян в слепоочието на дон Ерависто - за нея нямаше значение, че той е още в безсъзнание. На влака му трябваше по-малко от половин час да стигне до крайната точка на железопътната линия в подножието на Мачу Пикчу, но времето ѝ се стори много повече. Чад стоеше на пътеката, насочила автомат МР5 към пленниците си. Оръжието можеше да изстрелва до осемстотин патрона в минута и тя изглеждаше напълно уверена, че е в състояние да се справи с петимата мъже, седнали с вдигнати ръце пред нея. Истинската ѝ тревога бе, че сред пътниците или персонала може да има още някой на заплата при дон Ерависто.

В мига, в който Хелена фрасна дон Ерависто по главата с бутилката, във вагон-ресторанта настъпи истински хаос. Чад стреля два пъти над главите на всички и куршумите се забиха в дървената ламперия на задната стена. За щастие дон Ерависто попадаше на линията на стрелбата и хората му не можеха да отвърнат на огъня. Младите жени пищяха и плачеха, катереха се през столове и маси и се мъчеха да избягат. В цялата суматоха Пабло се просна по лице на пода и си разби носа. Сега за него се грижеше един от сервитьорите и той седеше с отметната назад глава и леден компрес на очите.

Хелена провери пулса на дон Ерависто - слаб, но равномерен. Лицето му представляваше кървава каша, от лявата му буза стърчаха две парчета счупено стъкло. Течащата кръв се просмукваше в бялата покривка на масата и гледката приличаше на сцена от филм на ужасите. Важното беше, че още диша, и Хелена реши да остави властите да го почистват, когато най-сетне се качат във влака.

Погледна към Даниел Ерависто, който очевидно изпитваше облекчение, че никой не е бил убит. Отначало се страхуваше за състоянието на баща си, но след като Хелена го увери, че той още диша, Даниел изглеждаше далеч по-спокоен. По време на сблъсъка тя бе наблюдавала лицето на младия мъж, докато баща му дрънкаше как ще „промени историята“, и си личеше, че той храни съмнения в това.

Влакът запълзя, докато влизаше в крайната гара. Тя бе построена на бреговете на Урубамба в най-ниската част на долината и около нея имаше малко село със стотина жители. Небето бе тъмно и светлините на гарата бяха включени, както и уличните лампи. Грохотът на реката в далечината не можеше да се сбърка и звукът засили изпълващите Хелена емоции, докато влакът най-сетне спря. Под навеса от гофрирана ламарина на перона стояха шестима въоръжени войници в елегантни сиви униформи. Машинистът им бе съобщил по радиото подробности около случилото се. Пабло бе уверил Хелена, че познава добре един от войниците (бил му братовчед) и че могат да са сигурни, че ще приберат дон Ерависто и хората му.

Хелена беше нервна, докато войниците се качваха с готови за стрелба калашници, но предаването като че ли мина доста гладко.

Командирът им капитан Севалос се държеше професионално и съсредоточено. Беше тъмнокож, с къса черна коса, слаб, висок не повече от метър и шейсет и пет. Не тръгна да разпитва надълго и нашироко как дон Ерависто е изпаднал в такова ужасно състояние, каза само: „Направо еimpossiblомлада жена като вас да му стори това. Нали?“. И я изгледа със съмнение, сякаш не можеше да повярва, че е действала сама.

- Вече не е нужно да държите пистолета насочен към него, сеньорита - добави той. - Всичко е под контрол.

Хелена помоли да задържи колта за самозащита. Севалос се съгласи и тя затъкна никелираното оръжие в колана си. Дон Ерависто тъкмо идваше на себе си, когато двама войници го измъкнаха от седалката, закопчаха го с белезници и го свалиха от влака. Лицето му беше така силно подуто, че изобщо не приличаше на себе си.

- Дон Ерависто е добре познат тук - каза Севалос. - Дари много пари за местното училище и полицейския участък. Моите уважения, сеньорита, но ще ви попитам възнамерявате ли да повдигнете обвинения срещу него?

- Той се опита да ме убие - отвърна Хелена. - Разбира се, че възнамерявам.

- Вземаха кокаин в тоалетната - обади се Чад. Коментарът ѝ изобщо не повлия на Севалос.

Пабло задрънка на испански, като в същото време притискаше студения компрес към носа си. Каза, че дон Ерависто бил loco,разказа как насочил пистолета към Хелена и казал, че щял да промени историята, като я убие.

Чад остана на пътеката с вдигнат пистолет, докато и последните хора на дон Ерависто не бяха закопчани и свалени от влака по двойки през предната врата.

- Това е тихо и малко селце - каза Севалос, като гледаше навън. - Никога не е имало големи неприятности. Тук има добра енергия. - Ръцете му се свиха в юмруци. - Предполагам, че затова инките са построили великия си град на това място. Знаели са, че е специално.

Даниел Ерависто беше един от последните двама, които свалиха от влака. Хелена видя, че я гледа.

- Бихте ли ме извинили, капитане? Искам да поговоря с онзи човек, ако нямате нищо против.

Севалос ѝ даде знак с цевта на автомата си да отиде при него.

- И аз идвам - обяви Чад.

- Съжалявам за баща ви - каза Хелена, докато слизаше от влака и вървеше към Даниел. Силният дъжд налагаше яростно ламаринения покрив и от шума трудно се чуваше.

Даниел се закова на място, спирайки и едрия мъж, за когото бе закопчан, както и войника, който ги водеше по перона.

- Защо баща ви ми причини това? - попита Хелена.

- Очевидно е, че е изгубил ума си - отвърна най-сетне той.

- Само това ли можете да ми кажете? Баща ви каза, че ви е подготвил за този момент. Какво означава това?

- Баща ми има психични проблеми и има нужда от лечение. Няма друго за казване. Сигурен съм, че можем да стигнем до финансово споразумение, което ще ви компенсира за понесените травми.

- Не искам парите ви - отвърна Хелена. - Искам да ми кажете защо баща ви си мислеше, че ме познава?

Едрият мъж зад Даниел зашепна нещо в ухото му, но младият Ерависто му каза да млъкне.

- Знам само това, сеньорита. Съжалявам.

- Баща ви насочи пистолет към мен, за бога! Каза, че смъртта ми щяла дапромениисторията. Подобно нещо е много трудно за разбиране.

Даниел отново тръгна.

- Не мога да ви кажа нищо повече.

- Вие сте съучастник в отвличане и опит за убийство! - извика Хелена. - Не направихте нищо, за да ми помогнете. Вие и всичките ви спътници ще влезете в затвора, ако реша да повдигна обвинение срещу вас. Ако ми кажете какво знаете, може и да ме убедите да размисля.

Даниел спря и се обърна към нея. Белезниците го тормозеха - личеше си по начина, по който извиваше ръцете си.

- Ако сте честен с мен, ще се откажа от обвиненията срещу вас - предложи Хелена.

- Баща ми открай време твърдеше, че русокоса жена ще влезе в онази изоставена барака край линията. Беше толкова фиксиран в убежденията си, че щом чу, че смятат да съборят бараката, купи земята, така че да си остане.

- Значи притежава бараката? - попита Хелена.

- Както и земята около нея. Обсебен е от онова място, откакто се помня. - Даниел замълча за момент. - Искам да ви попитам защо влязохте в бараката? В края на краищата, именно вашите действия предизвикаха тази реакция у него.

- Просто ме болеше главата и имах нужда от свеж въздух - отвърна Хелена. - До днес не знаех нищо за онази постройка.

- Но изглежда знаехте за какво говори, докато бяхте във влака - подозрително рече Даниел. - Започнах да се питам дали не е бил прав през цялото време.

Противно на волята си Хелена замълча по-дълго, отколкото ѝ се искаше.

- Баща ви заплашваше да ме убие. Насочи пистолет в лицето ми! Щях да кажа, че съмизвънземна, стига да смятах, че това ще удължи живота ми поне мъничко.

Даниел погледна към дон Ерависто, когото тъкмо качваха в зелен военен микробус.

- Баща ми винаги е имал кристално бистър ум във всичките си дела. Той е един от най-богатите хора в Перу. Уважаван е от мнозина. Но стане ли дума за онази стара барака... - Изведнъж лицето му стана мрачно и гласът му замря. - Имате искрените ми извинения, сеньорита. Всичко това е лудост. Нямам оправдание за постъпките си и за безумната реакция на баща ми. Трябваше да опитам да го спра, но бях шокиран, както и всички останали. Ако това може да се уреди извън съда, с радост ще се възползвам от възможността. Баща ми се нуждае от лекарска помощ. Затворът не е решение за него.

- Кой е бил роднината, за когото говореше баща ви? - попита Хелена. - Човекът, който изгубил всичко и бил докаран до лудост?

- Името му е Лучо Гонсалес - отвърна Даниел. - Прадядо ми. Бил капитан в перуанската армия. Баща ми смята, че човек на име Уилсън Даулинг е убил по най-жесток начин жена му и децата му в леглата им, с изключение на най-големия му син Артуро, бащата на баща ми.

Стомахът на Хелена се сви.

- Прадядо ми винаги казвал, че един ден красива американка ще влезе в изоставената барака по време на силна буря, след като линията бъде блокирана от паднали скали, точно както вие влязохте там днес. Предал тази информация на сина си Артуро, а той на свой ред - на баща ми.

- Но как влизането в бараката е свързано с убийствата? - попита Хелена.

- Прадядо ми смятал, че жената от бъдещето, която влезе в бараката, по някакъв начин ще води ръката на убиеца Уилсън Даулинг. Знам, че звучи смахнато, но той вярвал, че те са свързани през самото време с някаква телепатична връзка, която не може да се обясни от науката. Чрез възпирането на жената от бъдещето семейството на Лучо Гонсалес можело по някакъв начин да бъде спасено.

- Но вашето име е Ерависто, а не Гонсалес - каза Хелена, мъчейки се да събере в едно късчетата информация.

- След убийствата Лучо Гонсалес и синът му Артуро избягали от Куско и сменили фамилиите си на Ерависто. След това натрупали огромно състояние, свързано с почти всяка индустрия в Перу. Но въпреки всички богатства и власт, натрупани от дядо ми и баща ми, те така и не останали доволни. Това е всичко, което знам. Сеньорита, аз самият не разбирам как човек от бъдещето може да повлияе на живота на хората от миналото. Но баща ми винаги го е вярвал, независимо дали е прав или не. Затова всички сме тук и затова се случи всичко това.

26.

Куско, Перу

Манастирът

00:35 ч.

19 януари 1908 г.

Яхнал малкото си магаре, капитан Гонсалес приближи дървените порти на манастира заедно с лейтенант Капос. Дъждът се сипеше от тъмното небе, когато добичетата спряха на тясната калдъръмена улица. Единствената светлина идваше от прозорците на втория етаж на манастира и от малкия ветроупорен фенер, закачен за юздата на животното на Капос. Двамата мъже бяха изтощени - пътуваха вече повече от трийсет и шест часа.

Положението в Куско едва ли можеше да е по-лошо и сякаш всички страхове на капитана се бяха сбъднали. Откакто бяха тръгнали, целият град бе обхванат от отвратително зло, което той не можеше да разбере. Призрачната гибел, спотайваща се в мрака, отмъкваше невинни. На безброй места ставаха убийства - ужасни деяния, оставящи след себе си разкъсани на парчета мъже, жени и деца. Армията изнемогваше в опити да отговори на призивите за помощ. Военните стражи в покрайнините на града разказаха, че жителите на Куско са се изпокрили в домовете си с готови оръжия и не можели да спят от страх какво може да им се случи.

Гонсалес въздъхна.

- Ще се срещна сам с епископа - каза той на Капос. - Трябва да се прибереш у дома и да се увериш, че семейството ти е в безопасност.

- Ще остана - отвърна Капос. - Тръгнахме заедно на този проклет поход и заедно ще го завършим.

Капитан Гонсалес се помъчи да събере сили да спори.

- Ако можех още сега да си ида у дома при семейството си, щях да го направя. Ако искаш, ти се срещни с епископ Франсиско, а аз ще си тръгна. Гонсалес се усмихна за първи път от дни. - Как ти звучи това?

Капос също се усмихна.

- Сигурен съм, че семействата ни са добре, капитане. И двамата трябва да се срещнем с епископа. Ако за сутринта има задачи, в което не се съмнявам, ще се погрижа за тях.

Капитан Гонсалес слезе от магарето и стъпи несигурно на хлъзгавия калдъръм. Изпита такова облекчение, задето се е махнал от седлото, че за момент забрави колко е премръзнал, мокър и уморен. Краката го боляха и беше хубаво да ги разтъпче. Когато приключеше с доклада си, щеше да си отиде направо у дома. Капос щеше да отведе магарето си в казармата, където да го нахранят, изчеткат и да си почине заслужено. Гонсалес щеше да заведе своето магаре в обора зад къщата си.

Резето на главния вход на манастира се вдигна и яката врата се отвори със скърцане, разкривайки тъмен силует в дълга роба.

- Чаках ви - извика глас, но Гонсалес още не можеше да познае чий.

- Вие ли сте, епископ Франсиско? - отвърна той към силуета.

- Да, дете мое. Очаквах завръщането ви. - Епископ Франсиско пристъпи напред в мъгливата светлина. - Можете да си вървите, Капос. Присъствието ви вече не е необходимо.

Капос и Гонсалес не разбираха как епископът би могъл да знае, че са се върнали в Куско, особено в този късен час. Очакваха, че ще спи в огромната си спалня и ще трябва да изчакат някой от послушниците да го събуди.

- Изненадан съм да ви видя толкова късно - каза Гонсалес, докато предаваше повода на Капос и се зае да отвърже пушката на Хайръм Бингам от седлото.

- Ръката Божия никога не спи - отвърна епископът. - Можете да вървите, Капос. Казах.

Лейтенант Капос изглеждаше смутен, а магарето му пристъпваше назад-напред, сякаш искаше да побегне.

- Ще изчакам тук - отвърна той, мъчейки се да укроти животното.

- Отиваш у дома при семейството си - нареди му Гонсалес, докато изкачваше стъпалата на манастира с пушка в ръка покрай кралския герб на Испания, изваян с гордост в камъка. Емблемата сочеше, че сградата принадлежи за вечни времена на испанския крал. Гонсалес махна на верния си лейтенант и се скри от дъжда за първи път от дни.

Манастирът представляваше величествена сграда с над сто стаи на три етажа. Квадратен и с огромен централен двор, той беше дом на повече от четиресет свещеници и послушници, които се обучаваха и живееха тук. Обикновено беше пълен с хора, но в този късен час никъде не се виждаше жива душа.

Гонсалес свали шапката си и прокара пръсти през мократа си коса, преди да затвори големите порти и да пусне тежкото резе. Пооправи, доколкото може, мократа си униформа и провери дали всички копчета на куртката му са закопчани. Когато се обърна, епископът стоеше в средата на голямото фоайе с протегната напред ръка със златния епископски пръстен. По стените от двете му стени имаше две големи картини. Отдясно бе великолепната Дева Мария, а отляво - спокойната фигура на Йосиф от Назарет, и двамата със сияйни ореоли около главите.

Гонсалес приближи бързо и падна на колене да целуне страстно пръстена. Краката го боляха толкова, че колениченето бе мъчително, но той не се издаде с нищо.

- Простете, отче, идвам с още лоши новини.

- Провалили сте се в залавянето на белия чужденец на име Уилсън Даулинг - каза епископ Франсиско. - Това е огромна грижа за мен.

Гонсалес нямаше дори време да се запита откъде епископът би могъл да знае това.

- Отче, аз съм по-загрижен за случващото се в Куско. За убийствата и изчезналите хора. Сякаш воалът на злото се е спуснал над пазения ни досега град.

Епископ Франсиско рязко дръпна ръката си, показвайки колко е недоволен.

- Ще ми кажете каквото искам да знам! - грубо рече той. - Изпратих ви на важна мисия да заловите враговете на Църквата. Ще изпълнявате моите нареждания, капитане, докато не кажа друго.

- Съжалявам, отче. Прав сте, разбира се. - Все така на колене, Гонсалес му поднесе очуканата пушка, като я държеше с двете си ръце. - Това е тяхно - каза той.

- Изпратих ви на мисия да доведете онези мъже, а вие ми носите пушката им? - Епископът се обърна и закрачи по полутъмния коридор към централния двор. - Това ли е всичко, което имате за мен? - извика той.

Гонсалес внимателно подпря пушката на стената и ускори крачка, докато не се озова малко зад епископа.

- Моля ви, отче, нека обясня какво стана. - Водата, капеща от дрехите му, оставяше диря по каменния под. - Както пожелахте, потеглихме с въоръжен контингент в преследване на мъжа на име Уилсън Даулинг и спътника му Хайръм Бингам. Чужденците се движеха бързо в лошото време, калта и тъмнината. Много по-бързо, отколкото можех да си представя, сякаш ги гонеше самият дявол. - Гонсалес млъкна за момент, за да събере мислите си. - Яздихме цяла нощ, без да спираме, но когато стигнахме бараката при железопътната линия, чужденците вече ги нямаше. Претърсихме района и за наш ужас открихме, че две от магаретата им са били осакатени и убити. Животните бяха умрели от ужасна смърт. Водачите ми казаха, че това е дело на местни индиански воини. Не ги видяхме, но следите им бяха навсякъде, сякаш бяха полудели.

Сега епископът изглеждаше разтревожен.

- Продължихте ли да ги следвате, след като открихте убитите им магарета? - попита той.

- Последвахме ги до район, наричан от водачите ми Свещената долина. Чували ли сте за това място?

Епископът поклати глава.

- Продължихме по пътеката чак до скалите при реката, но междувременно чужденците бяха изчезнали, със сигурност загинали при опита да прекосят стария висящ мост на инките над бързеите. Именно там намерихме пушката.

Епископът се обърна и погледна към вътрешния двор.

- Не са мъртви - каза той към мрака.

- Мостът бе изтръгнат от основите си от силата на водата. Водачът ми смята, че индианските воини са проследили белите мъже до моста и са ги принудили да опитат да преминат. Всичките им следи се изкачваха нагоре, но нито един не се е върнал обратно. Един от хората ми намери индианска стрела. Само от едно докосване до примитивната отрова на върха ръката му се поду като крастава жаба в горещ ден.

- Чужденците не са мъртви - повтори епископът.

- Но, отче, има ясни доказателства...

- Един от войниците ви, Бонито Родригес, е изчезнал по обратния път към Куско. Нали така?

- Откъде е възможно да знаете това? - отвърна Гонсалес.

- Бил е отвлечен и убит - обяви епископът. - От тъмни фигури, които трудно се виждаха. Мисля, че бяха жени. Жени със студени сърца.

Бонито наистина бе изчезнал на връщане, но капитан Гонсалес нямаше представа какво е станало с него. Просто си беше помислил, че се е изгубил по пътя.

- Казвате, че е бил убит?

Епископ Франсиско кимна.

- Съзрях го във виденията си. По същия начин, по който усещам, че двамата бели не са мъртви, а продължават да вървят към Вилкапампа.

Едва сега Гонсалес за първи път успя да се вгледа наистина в лицето на епископ Франсиско - изглеждаше блед и зле, очите му бяха хлътнали, а кожата му имаше зеленикав оттенък. Гонсалес реши, че положението в Куско определено се е отразило на главата на Църквата. Това трябваше да е причината да изглежда така ужасно.

- Добре ли сте, отче? - попита той.

Внезапно на лицето на епископа се изписа ужасен гняв.

- Не задавайте глупави въпроси... слушайте!

Гонсалес отново си спомни аленото пламъче, което бе видял дълбоко в зениците на епископа. В момента не го виждаше, но долавяше страховития конфликт в човека пред себе си.

- Какво желаете от мен? - попита Гонсалес и инстинктнвно се извърна от страх да не види отново проблясването.

Газената лампа осветяваше само едната страна на лицето на епископ Франсиско.

- Ще поискате от Лима да бъдат пратени още войници, които да защитят Църквата и последователите ѝ.

- Вече не са ли изпратили? - изненада се Гонсалес.

- Чаках завръщането ви.

Капитан Гонсалес кимна.

- Много хора са изчезнали, а други са били намерени убити. Както казвате, нужни са подкрепления. Много съжалявам за случилото се с племенницата ви - искрено рече той. - Беше прекрасно момиче. - При тези думи лицето на епископа се изкриви в такава болка, че гледката направо късаше сърцето. - Зная, че беше специална за вас - добави Гонсалес.

Епископът за момент изгуби дар слово, толкова силна бе мъката му.

- Казах ви, отче, тялото на Корсел Сантияна трябва да бъде свалено от стената на църквата. - На път през Пласа де Армас капитан Гонсалес беше минал покрай разложеното, разкапващо се тяло, което още бе заковано за кръста. Черните гарвани бяха изкълвали очите на Корсел, но черният му език бе непокътнат. Гневните тълпи, които се събираха на площада три дни по-рано, ги нямаше с изключение на майката на Корсел, която още бдеше в мрака, паднала на колене до широките стъпала.

Епископ Франсиско пое дълбоко дъх и възвърна самообладанието си.

- Тялото ще остане на стената - остро рече той. - Не ми споменавайте повече за него, капитане. Само аз мога да говоря от Божието име по тези въпроси.

- Отче, злото, вилнеещо в града, със сигурност е свързано с разпятието. Свалете тялото. Вярвам, че ако размислите, изцелението най-сетне ще може да започне. Давам ви думата си, че ще преобърна планини, но ще открия виновниците за тези ужасни убийства...

- Аз съм ръката, която върти меча Божий! - прекъсна го епископът с дълбок глас, от който косъмчетата на тила на Гонсалес настръхнаха. - Не ми споменавайте отново този въпрос или ще си понесете последствията! Ще доведете още войници от Лима - продължи той. - Ще изпратите незабавно телеграма от пощата.

Макар че това означаваше да буди телеграфиста, Гонсалес нямаше намерение да спори с човека пред себе си. Най-висшият представител на Църквата в Южна Америка се бе произнесъл. Но това не беше всичко - Гонсалес се страхуваше от епископ Франсиско поради причини, които не разбираше. Само преди седмица той смяташе, че никога не би се уплашил от жив човек, независимо колко силен, решителен или могъщ е той - но всичко това се промени в мига, в който видя алените пламъчета дълбоко в черните зеници на епископ Франсиско.

- Когато пристигнат, ще поставите гарнизони по железопътните линии на северозапад - продължи епископът. - Ще заповядате на войниците си да застрелят Даулинг и Бингам на място, ако се върнат. Разбрахте ли?

- Да, отче. - Гонсалес реши да не спори, независимо какво беше мнението му за безумните заповеди.

- Мрачни са времената за Куско - монотонно рече епископ Франсиско. - Трябва да сме готови за борба със силата, изправена срещу нас. Умряха невинни, много от които срещнаха смъртта си в топлотата и уюта на собствените си легла. Ако не искате същата участ да сполети вас и семейството ви, ще изпълнявате нарежданията ми безпрекословно. Този Даулинг е неделима част от ужасното зло, което връхлита като сянка, преди жертвата да бъде поразена. Той ще се опита да се върне в Куско, за да открадне нещо, което не е негово. Този човек е зъл - най-отвратителният от всички, ходили някога по лицето на Божията земя.

Епископът излезе от засводения коридор на проливния дъжд. От местата, където кожата му беше оголена, се надигна странна пара.

- Обичате ли семейството си? - попита той.

По гръбнака на Гонсалес преминаха тръпки.

- Обичате ли семейството си? - повтори епископът.

- Обичам Църквата, отче, но както Господ е наредил, обичам съпругата и децата си повече от всичко. Повече от собствения си живот.

- Бихте ли умрели за тях? - попита епископът.

- Без да се замислям.

Епископ Франсиско като че ли се усмихна, но зъбите и очите му тънеха в сянка, поради което гледката се получи зловеща.

- Вие сте отличен войник на Църквата. Човек като вас може да се изправи срещу всякакво предизвикателство и то само ще ви направи по-силен. Затова Бог ви е избрал да сте дясната ми ръка.

27.

Андите, Перу

Хотел „Мачу Пикчу“

23:10 ч.

18 януари 2014 г.

Всички се изненадаха, когато Хелена каза, че иска да остане на Мачу Пикчу Беше им трудно да разберат защо не пожела да си тръгне незабавно след подобно изпитание - да станат обект на опит за убийство по принцип би накарало повечето хора да си плюят на петите. Капитан Севалос бе предложил дон Ерависто и хората му да останат под стража през нощта в килията на местната казарма, така че да не ѝ се налага да пътува в един влак с тях до Куско. Хелена бе отказала и бе настояла Севалос да изпрати обратно не нея, а тях. Това създаде проблем за някои от другите пътници, които бяха станали свидетели на странната случка и искаха да се върнат колкото може по-скоро, но не желаеха да пътуват в един и същи влак със задържаните.

- Това не е мой проблем - бе отвърнала Хелена.

- Пътувах дълго, за да видя Мачу Пикчу, и възнамерявам да направя точно това.

Чад също я умоляваше да си тръгнат и посочи, че няма как да гарантира безопасността ѝ, ако остане. Ерависто беше човек с голямо влияние и връзки и тя се безпокоеше, че някой друг може да посегне на Хелена вместо него. Но въпреки това Хелена бе взела решението си - намираше се на прага на нещо изумително и нямаше да побегне.

В коридора пред апартамента на Хелена стоеше въоръжен охранител, пристигнал същия следобед от Хюстън. Чад настоя, че се нуждае от допълнителна охрана, и Хелена се съгласи да извика втори човек. Джон Хана беше бивш тюлен и въпреки дребния си ръст бе уважаван и способен бодигард на богатите и прочутите; от услугите му се ползваха предимно знаменитости като рок звезди и професионални спортисти.

- Охраняваше Боно по време на турнето му в Щатите миналата година - каза Чад. - Виждал е какво ли не и в момента се нуждаем точно от такъв като него. Не се заблуждавай от ръста му. Може да убие човек с кутрето си, ако се налага.

Хелена беше срещала Хана само веднъж, но първото ѝ впечатление бе, че може да му се има доверие. Изглеждаше малко хиперактивен - начинът, по който говореше и сновеше енергично из стаята, докато я претърсваше, беше изнервяш, докато не му свикнеш. Беше толкова деен, че дори скочи от балкона, за да провери сигурността - а до скалите долу имаше четири метра и половина.

След като Хана беше тук, Чад спеше в съседната спалня. Цялата предишна нощ бе останала будна, в случай че изникнат нови неприятности. Хелена също не беше спала, но не от безпокойство за собствената си безопасност. А заради това, че не бе имала никакъв контакт с Уилсън, откакто пристигна в Мачу Пикчу. Очакваше да се случи нещо - станалото във влака с дон Ерависто със сигурност го предполагаше, но ето че тя не усещаше нищо. Колкото и да ѝ се искаше да се свърже с Уилсън, връзката не се задействаше. След като първоначалните ѝ надежди бяха разбити, тя започна да гради теории какво може да се е случило. Дали не бе изпуснала шанса си? Дали бе преценила погрешно посоката, в която бе тръгнал Уилсън? Или най-лошото, дали не му се е случило нещо ужасно, преди да успее да стигне до Мачу Пикчу?

Нямаше по-страшно от това да е сама и да разполага с твърде много време за мислене, особено когато нещата не се нареждат по нейния начин. Дори най-нормалните ситуации можеха да се изтълкуват като нещо напълно различно.

Хелена продължаваше да се пита защо дон Ерависто смяташе, че Уилсън е убил невинна майка и децата ѝ. Той никога не би направил подобно нещо, сигурна беше. В гените му не бе заложено да извърши такова зло, дори да се изискваше от него. Но въпреки това дон Ерависто виждаше историята точно по този начин. Тя бе насочвала живота на дядо му, на баща му, а сега и неговия. Сигурно беше ужасен товар толкова много хора да жадуват за отмъщение толкова дълго време. И все пак дон Ерависто - с всичко, което можеше да изгуби в резултат на действията си - беше готов да дръпне спусъка и да пръсне мозъка на Хелена из вагона в напразен опит да промени историята.

Мислите ѝ се върнаха към сутринта, когато стана от леглото, преди будилникът да зазвъни. Колтът на дон Ерависто беше скрит в дебелата ѝ жилетка. Съпровождана от Чад, Хелена слезе долу за едно бързо кафе и препечена филийка. Пабло им даде чадъри и ги поведе навън в лошото време. Подутината на лицето му бе спаднала, но трябваше да му направят шест шева на носа, за да спрат кървенето.

В далечината проехтя гръм, докато Хелена вървеше по стръмния склон към караулката. Във влажния въздух се стелеше мъгла и видимостта беше съвсем малка. Калната земя бе набраздена от безброй поточета, бързащи надолу към долината, откъдето през проливния дъжд достигаше боботенето на Урубамба.

Хелена изпита изгарящо предчувствие, докато вървеше по старателно положената каменна пътека. За първи път влизаше в пряк контакт с нещо, създадено от древните инки.

- Пабло, искам да ме заведеш до Храма на слънцето - каза тя, докато влизаха в обекта на световното културно наследство. Нямаше никого, ако не се брои чиновникът, който взе билетите и подпечата паспортите им. Те бяха единствените туристи, дръзнали да излязат в това лошо време.

Пабло носеше дълго до коленете найлоново пончо, широкопола непромокаема шапка и високи до коленете гумени ботуши.

- Ще ви заведа - отвърна той. - Задължително гледайте къде стъпвате, сеньорита. Камъните са много хлъзгави и макар да не виждате, пропастта от дясната ви страна е дълбока над триста метра. Така че трябва да се внимава.

Хелена погледна с опасение виещата се мъгла.

- Всяко падане от повече от петнайсет метра ще те убие - прозаично рече Чад. - Така че височината няма значение. Петнайсет или триста, смъртта е сигурна.

Странно, но Чад не бе споменала нито дума за шантавия разговор между Хелена и дон Ерависто във вагон-ресторанта. Сякаш го беше изтрила напълно от паметта си. Или това, или кодексът ѝ на професионален бодигард не ѝ позволяваше да повдига темата.

- Внимавайте къде стъпвате - повтори Пабло, когато тръгнаха нагоре по стръмните стъпала.

Хелена бе разглеждала безброй снимки и уебсайтове, свързани с Мачу Пикчу. Мястото наистина притежаваше рядка красота и тя се бе възхищавала на фотографиите на древния каменен град, кацнал на хребета между два огромни планински върха. Цитаделата бе заобиколена от зашеметяващо стръмни скали, правещи мястото почти недостъпно за атака. Във всички посоки се виждаха високите, покрити с ледове върхове на Андите. Това би трябвало да е една от най-величествените гледки на планетата, но не и днес.

Поради постоянния дъжд и влажността почти нямаше видимост. Температурата варираше силно в зависимост от поривите на вятъра - в един момент на човек му беше топло, а в следващия замръзваше. Пабло каза, че причината за силните амплитуди е сблъсъкът между влажния топъл въздух от Тихия океан и студения от ледниците. Поради това валеше толкова много през лятото. Хелена виждаше през мъглата единствено грижливо издигнатите стени от натрошен камък и стълбищата, изкачващи се нагоре през града. Беше по-стръмно, отколкото бе очаквала, и поради разредения въздух дишането ѝ бе учестено. И макар да не беше на такава надморска височина като Куско, Мачу Пикчу все пак бе достатъчно високо, за да причини проблеми при по-сериозно натоварване.

- Това е Наблюдателницата - каза Пабло, когато Хелена го настигна запъхтяна по стълбите. На малка площадка се издигаше внушителна постройка с три стени и сламен покрив, поддържан от дебели напречни греди. - Най-високата точка на земеделските тераси. - Пабло ги поведе вътре, за да се скрият от дъжда. - Оттук се открива изглед във всички посоки към долините от двете страни и към Пътеката на инките. Някога на това място е имало подвижен мост. Това е единственият начин да се влезе в Мачу Пикчу. Гледката е наистина забележителна.

Чад надникна през един трапецовиден прозорец.

- Ще се наложи да повярвам на думите ти - иронично подметна тя.

Хелена очакваше да се случи нещо изумително.

- Заведи ме до Храма на слънцето - отново рече тя. - Ще разказваш повече за града по пътя.

Пабло нахлупи шапката си и отново излезе на дъжда. Тръгна покрай идеална триметрова стена по затревена тераса, която бавно се извиваше надясно. След стотина крачки започнаха да се спускат по великолепно построени стъпала, по-добри дори от онези, които водеха през терасите към града.

Непосредствено до тях имаше майсторски построена система от акведукти, състояща се от канали с правоъгьлно сечение, в които течеше кристално чиста вода.

- Мачу Пикчу има шестнайсет извора - каза Пабло, без да забавя крачка. - Водата идва от планината над нас. Изворите не пресъхват през цялата година и водата им е най-чистата в целия район. Както виждате, стените на града са в идеално състояние. Мачу Пикчу е разчистен от храсталаците и дърветата, израсли през стотиците години след изоставянето му. Стените и сградите са реконструирани, за да покажат някогашната му слава. Работата е извършена от петдесет души в продължение на повече от петнайсет години. Всички липсващи камъни са били заменени с нови, добити от старата кариера с традиционните строителни методи.

- Намираме се в центъра на жилищния район - продължи той. - Обърнете внимание на качеството на зидарията. Това са едни от най-съвършените постройки на света. Камъните са известни като ашлари - големи гранитни блокове с прави ъгли и гладки повърхности. Виждате ли колко точно си пасват? При строежа не е използван никакъв хоросан, всичко е изпипано до най-малкия детайл. Инките са строили така, че сградите да са устойчиви на земетресения. - Пабло посочи надолу по стълбите. – А най-добре построената сграда е ето там. Храмът на слънцето.

Сърцето на Хелена се разтуптя. Сънищата ѝ бяха много конкретни - лъчите на следобедното слънце падаха косо през трапецовидните прозорци и я къпеха в светлината си. Тя стоеше в подножието на сградата, пред триъгълния вход, изсечен под ъгъл 45 градуса в гранитните основи. Поради ярката светлина не виждаше ясно, но знаеше, че вътре има нещо, което трябва да открие.

„Дали Уилсън ще е там?“ - запита се тя. Дъждът се засили, докато се спускаше по хлъзгавите стъпала, и ѝ беше трудно да чува. Притъпяването на сетивата засили опасенията ѝ. Събралата се дъждовна вода течеше надолу по стъпалата покрай тях, като набираше сила в долната част. Белите, идеално изсечени ашлари до нея се смениха със стена от естествен възчерен камък.

„Входът към вътрешния храм е точно пред мен.“

Мина през каменна арка и излезе на открита площадка. Обърна се и погледна за първи път Владетелския мавзолей на Мачу Пикчу, мистериозното светилище, разположено точно под Храма на слънцето - най-свещената сграда в Града в облаците. Смяташе се, че в хранилищата му са се пазели мумиите на владетелите и владетелките на инките. На това място я водеха сънищата ѝ.

Загледа се в тъмните сенки на вътрешното светилище и зачака - някаква връзка... някакво видение. Но нямаше нищо освен дъжда, който трополеше по чадъра ѝ, и внезапните пориви на ледения вятър, които я пронизваха дори през плътните дрехи.

- Над нас е Храмът на слънцето - каза Пабло. - Най-хубавата постройка в Мачу Пикчу. Той е единствената сграда в света на инките, построена с извити стени. Богът слънце Инти е бил най-важният от боговете на инките. Той е върховният повелител на вселената, даващият и отнемащият живот. Той стопля земята и кара растенията да растат. Смятало се, че богът слънце управлява страстта и амбицията, които са в сърцевината на човешкия прогрес.

Хелена слушаше думите на Пабло, но отчаянието от липсата на свръхестествена връзка я замайваше и объркваше. Беше дошла в Перу с толкова много надежди, а ето че се бяха оказали напразни. Що за жестока шега на съдбата я беше накарала да тръгне на път без крайна цел? Беше изкушена от видението с Уилсън в бараката при железопътната линия. Толкова истинско беше, а сега - само пусти каменни черупки на някакъв планински хребет.

Седнала в топлото си хотелско легло, Хелена гледаше тавана и си спомняше обзелото я отчаяние, докато стоеше в проливния дъжд сутринта. Каза си, че е важно да остане позитивно настроена, но колкото и да се опитваше, ѝ бе трудно да устои на обземащото я разочарование.

Мислите ѝ отново се насочиха към дон Ерависто. Как можеше да вярва, че е възможно да се промени историята? След всичко, което бе видяла с Уилсън, на Хелена все още ѝ беше трудно да приеме, че цялото време съществува едновременно и че миналото може да се промени. Фактът, че дон Ерависто можеше да приеме толкова смахната концепция, появила се преди цели две поколения, противоречеше на всякаква логика.

Основният въпрос си оставаше - каква беше нейната роля във всичко това? Дон Ерависто гледаше на нея като на съучастница в убийство, сякаш именно тя бе извършила ужасните престъпления срещу семейството му. Хелена дори не бе съществувала преди един век и връзката ѝ с Уилсън си оставаше теория с изключение на онова, което бе видяла в онази барака. Тя пое дълбоко дъх и издиша. Взе от масичката египетската монета, която ѝ беше дал Уилсън. Стисна хладния метал между пръстите си и прокара палец по повредената повърхност, след което заразглежда монетата на светлината на нощната лампа.

Точно този предмет бе спасил живота на Уилсън преди малко повече от година.

Хелена беше сигурна, че монетата в ръката ѝ един ден ще намери начин да се върне при него - такава бе съдбата на Уилсън. Но засега той със сигурност беше в миналото, най-малко сто години назад, доколкото можеше да прецени. Бе пътувал назад във времето, а не в бъдещето, както очакваше гя. Във видението Уилсън изглеждаше по-стар, сякаш за него бе минало повече време, отколкото за нея. Възможно беше, но въпреки това я изненадваше.

Взе египетската монета в едната ръка, а никелирания пистолет в другата и се вгледа в тях на светлината на лампата. Монетата бе спасила живота на Уилсън... а пистолетът едва не бе отнел нейния. Гледката на двата противоположни предмета я изпълваше с противоречия.

Каза си, че трябва просто да запази търпение. Нямаше друг избор, освен да чака.

28.

Куско, Перу

Булевард „Павитос”

04:26 ч.

19 януари 1908 г.

Капитан Гонсалес беше толкова уморен, че почти не можеше да мисли. Както му бе наредено, бе събудил телеграфиста и бе продиктувал съобщение до военния щаб в Лима с искане незабавно да изпратят още хора. Според часовника на Пласа де Армас беше 4:15 сутринта, когато поведе магарето си през проливния дъжд по тясната пътека в обора зад скромния си дом. Прилежно разседла добичето и му даде сухо сено.

- Добре се справи - каза той и го потупа по главата.

След като обиколи къщата, за да се увери, че всичко е наред, Гонсалес свали мръсните си дрехи и ги метна на стената до вратата. Стоеше гол под ледения порой и ръцете му трепереха неудържимо, докато се мъчеше да сапуниса мръсната си, пропита с вода кожа. Жена му никак не обичаше да внася мръсотия и кал в къщата и той знаеше, че трябва да се измие, преди да влезе, или да си носи последствията.

- Няма ли да спре да вали най-сетне? - промърмори Гонсалес, докато отключваше вратата. Влезе в студения мрак на малката кухня и затършува по долните шкафове за кърпа. Знаеше, че трябва да запали газената лампа, но не искаше да буди семейството си, за което се надяваше, че спи в съседната стая.

Тристайната къща до градския площад имаше каменни подове и тухлени стени. Бе построена добре в сравнение с околните къщи - строителите ѝ бяха същите работници, които издигнаха казармата. С останалите от строежа дърво, гипс, три прозоречни рамки и предостатъчно камък те успяха да изградят сравнително модерен дом. Къщата не беше голяма, но имаше висок таван и отлично покрит покрив, който се оттичаше лесно, независимо колко вода се изсипваше върху него. Кухнята имаше печка на дърва, умивалник и модерна хладилна камера, която можеше да запази месото прясно за цяла седмица. Отзад беше навесът за магарето му и курник с десет кокошки. Капитан Гонсалес и жена му се гордееха с дома си и знаеха, че роднините им завиждат.

Гонсалес се подсуши, препаса кърпата около кръста си и седна в тъмното да поразсъждава над онова, през което бе минал през последните няколко дни. После се замисли за убийствата в Куско. Градът наистина бе завладян от ужасно зло. Докато наближаваше покрайнините на града, сержантът му го запозна подробно със страховитите събития от изминалата половин седмица. Страхът в очите на Веха бе очевиден, когато помоли да се върне при семейството си колкото се може по-скоро, за да се увери, че са добре и че децата му са в безопасност.

Очите му постепенно свикнаха с тъмното и Гонсалес различи чиния с недоядена храна на масата. Беше крайно необичайно жена му да оставя храна по такъв начин - можеше да примами плъхове.

Гонсалес скочи и се хвърли към вратата на спалнята. Сърцето му биеше така бързо, че не чуваше нищо около себе си освен дъжда, който се стичаше от покрива и се събираше на локви по калната земя около къщата. Вперил поглед в сенките на спалнята, той се изправи пред най-лошите си страхове, докато гледаше надолу към двете легла и лежащите в тях фигури.

- Върна се, Лучо - сънено рече жена му. - Слава Богу!

С въздишка на облекчение Гонсалес провери трите си малки деца, спящи заедно на малкото легло.

- Върнах се, чикита - каза той на жена си.

- Слава Богу - повтори Сарита. - Из целия град стават убийства и изчезват хора. Всички са уплашени до смърт.

Тя се надигна на лакът и показа пушката, която лежеше под завивките до нея.

Гонсалес взе оръжието и го подпря на стената до леглото.

- Сега всичко ще е наред. - Той легна и погали челото ѝ. - Тук съм, за да оправя нещата. Вече няма да заминавам.

- Благодаря, че се върна жив и здрав - прошепна тя.

- Трябва да поспиш, чикита. Децата скоро ще станат. Ще поговорим на сутринта.

Тя отново положи глава на възглавницата и затвори очи.

- Много се радвам, че си у дома, Лучо.

Гонсалес отпусна умореното си тяло в топлото легло до жена си. Погледна в тъмното към трите си деца и неволно се замисли за Корсел Сантияна и ужасната му съдба. Беше виждал мъртъвци много пъти, но това беше различно. Изражението на лицето на Корсел беше страшно, като на човек, изгубил всичко. Сякаш душата му все още бе в мъртвото му тяло и мъченията му щяха да продължат вечно.

Епископ Франсиско беше виновен за смъртта на Сантияна. По негова лична заповед църковните клисари бяха приковали ръцете и краката на младия мъж към кръста, след което го бяха провесили на стената на катедралата. Що за безумие би допуснало нещо толкова жестоко да се случва в тези модерни времена. Разпването не бе направило нищо, за да прогони злото - събитията от последните няколко дни бяха неоспоримо доказателство за това. Гонсалес си позволи да си помисли, че епископът полудява. Смъртта на монсеньор Пера, а сега и на други хора в Куско му е дошла прекалено.

- Слава на Исус - прошепна Гонсалес, докато гледаше смътните очертания на малкия кръст на стената над леглото на децата му.

Повече от половин час остана да лежи замислен върху онова, което беше видял. От една страна, искаше да заспи, от друга, се страхуваше да затвори очи, докато небето не започне да изсветлява, оповестявайки наближаването на новия ден. Накрая изтощението надделя и го отнесе от тревогите му.

Получи силен удар в корема и изкрещя уплашено. Слънчевата светлина се лееше през прозореца, докато малкият му син Ортега се стоварваше в скута му. Добре, че не беше ударил детето, преди да осъзнае какво става.

- Липсваше ми, татко! - извика шестгодишният му син, като подскачаше и изпълваше стаята с невинния си смях.

Голият гръб на Сарита беше притиснат до хълбока на Гонсалес. Гледката и ароматът на блестящата ѝ коса бяха толкова познати, както и всичко друго на това място. Само след секунди и трите му деца се хвърлиха отгоре му, като подскачаха и се смееха - най-големият му син Артуро, който беше на осем, палавият шестгодишен Ортега и малката му принцеса Хуанита, която тъкмо бе навършила три. Съчетаната тежест на трите деца отгоре му напомни на Лучо колко схванати са краката и гърбът му от дългото яздене.

- Как само се радвам да ви видя - с дрезгав глас рече той. - Татко беше на дълго пътуване.

Целуна децата си и се обърна към жена си, която му се усмихваше. Погледна през прозореца на спалнята и видя, че облаците най-сетне са се разпръснали и дъждът е спрял. Още беше ранна утрин и Гонсалес се зачуди дали изобщо е спал, но беше твърде уморен, за да реши.

- Татко беше на тежък път - каза той, докато вдигаше децата едно по едно и ги сваляше на пода. - Идете с майка ви и тя ще ви направи огромна закуска! - Надяваше се думите му да окуражат децата да излязат бързо, за да може да заспи, преди да е започнал да мисли отново.

- Бързо, деца - каза Сарита и плесна с ръце, за да ги подкани. - Баща ви се нуждае от почивка.

Тя целуна съпруга си по челото и всички излязоха.

Когато Гонсалес се събуди отново, жена му седеше на леглото до него с димяща чаша чай с кока в ръце.

- Трябва да изпиеш това - каза тя.

Той надигна измъченото си тяло, нагласи възглавницата зад себе си, взе чашата и отпи глътка.

- Мина пладне и отиваме на литургия - каза Сарита. Беше облякла най-хубавата си черна рокля и черен шал на раменете.

Гонсалес поклати глава.

- Не и днес, Сарита.

- Неделя е! - каза тя със спокойна усмивка.

- Мисля, че е по-добре да не ходим на църква днес - отвърна Гонсалес. - Не и днес. - Той посочи към Пласа де Армас. - Тялото на Корсел Сантияна още е приковано пред очите на всички. Не искам децата да отиват там, чикита.

- Можем да закрием очите на двете малки, както правят другите родители. А за Артуро няма какво да се тревожим, той вече на няколко пъти изтича до площада с приятели, за да го видят.

- Нали ти казах, че не бива да ходи там! - ядоса се Гонсалес.

- Не можех да го спра - отвърна тя. - Той е голям и прави каквото си поиска, особено когато те няма. - Сарита сложи ръка на гърдите на съпруга си. - Денят е чудесен, Лучо. Първият хубав ден от много седмици. Децата са облечени и готови. Мисля, че трябва да идем. Какво ще си помислят всички, когато капитанът на гвардията не заведе семейството си на литургия? Ти си олицетворение на силата за тях.

- Не ме интересува какво ще си помислят - въздъхна Гонсалес. - А и те дори не знаят, че съм се върнал.

Сарита го погледна.

- Отиваме на църква, Лучо. Какво ще си помисли Господ, е по-важно от това какво ще си помислят хората. Няма да позволя отношенията ми с Него да бъдат повлияни от ужасното убийство, извършено от Корсел Сантияна.

- Не става въпрос за Корсел Сантияна. - Гонсалес се прекръсти. - Епископ Франсиско престъпи закона, като нареди разпъването на човек без съд и присъда. Не мога да допусна да ме виждат как прощавам подобно поведение, пък било то и на епископа.

- Войниците ти пазят църквата, Лучо. Вече си замесен.

- Нямам друг избор! Дълг на гвардията е да защитава църквата независимо от всичко. Отиването на литургия е нещо различно.

- Лучо - меко рече тя, - ти вече си простил разпването, като изобщо си го допуснал. Нима не разбираш?

- Не можем ли да идем в друга църква, например в „Иглесия сан Кристобал“?

- Не отивам в друга църква, Лучо. Това е църквата, в която се оженихме и където са кръстени децата ни, както и самите ние преди тях. Няма да ходя другаде.

Гонсалес искаше да каже на жена си какво е видял в очите на епископа и с какъв страх го бе изпълнило видяното, но поради някаква причина просто не можеше да го направи. Сякаш странното зло, спуснало се мистериозно над Куско, го бе лишило от решимостта да спори с нея.

- Отиваме в катедралата - строго рече Сарита. - Както правим всяка неделя през последните десет години. Умират хора и Бог и Църквата се нуждаят от нас повече от всеки друг път. Ще идем да се молим за децата си и един за друг. Ще се молим за душата на монсеньор Пера, за душата на убиеца му Корсел Сантияна, както и за душите на онези нещастници, погубени от загадъчното зло, бродещо нощем по улиците. Това би искал от нас Бог в тези мрачни времена.

- Може и да си права - отвърна Гонсалес.

- Винаги съм права за такива неща. - Сарита стоеше до леглото и изглеждаше прекрасна както винаги. На шията ѝ висеше простият сребърен кръст, който ѝ бе подарил, когато се запознаха. Беше истинска жена, каквато е била винаги, с чудесна мека кожа и дружелюбни лешникови очи. Косата ѝ се спускаше до кръста и когато слънцето я осветяваше пряко, сякаш сияеше. - Имаме много неща да пазим, Лучо.

Гонсалес се усмихна.

- Права си, имаме много неща, за които да сме благодарни.

Сарита посочи тъмносинята му униформа, поло жена прилежно на леглото на децата.

- Следобедната литургия е в два. Ако се приготвиш веднага, ще стигнем точно навреме.

29.

Андите, Перу

88 км северозападно от Куско

12:34 ч.

19 януари 1908 г.

- Вече наближаваме - каза Уилсън.

Изкачването дотук бе изтощително. Покритият от джунгла терен беше стръмен и хлъзгав и двамата трябваше буквално да лазят на четири крака през гъсталака. Изкачването винаги щеше да бъде опасно и да изисква големи умения в катеренето. Затова Уилсън непрекъснато викаше на Хайръм къде да поставя ръцете и краката си. По лицата и на двамата се стичаше пот; Уилсън осъзна, че не могат да продължат с това темпо, и спря на един гладък оголен камък, който буквално стърчеше на трийсет стъпки от склона над долината.

Дъждът беше спрял преди известно време и ветровете най-сетне утихнаха. Небето тъкмо започваше да става синьо и слънчевите лъчи разкъсаха мъглата за първи път от повече от седмица. Гледката на планините, покритите с мъх скали и тристаметровите пропасти бе зашеметяваща, както и на могъщата Урубамба, която се носеше с рев в разпенен галоп в далечината, заобикаляйки стръмната планина. Това определено беше едно от най-красивите места на света. Уилсън знаеше, че изгубеният град на инките е скрит на тесен хребет точно над тях. Изумително, но дори оттук той все още не се виждаше.

Слънчевите лъчи светеха през далечните масиви като сияйни копия, запратени между назъбените, покрити е ледници върхове. Уилсън свали подгизналото от пот яке и го положи на камъка до себе си.

Хайръм зяпаше в далечината.

- Късметлия съм, че шапката ми още е с мен, между другото. Едва не я изгубих, докато летях над онази река. - Той извади кесията си с тютюн, изтръска водата по нея и внимателно започна да подрежда цялото ѝ съдържание върху плоската скала. - Има две неща, които никога не бива да правиш в джунглата. Първо, никога не бива да клечиш над мравуняк на огнени мравки. И второ, никога да не губиш шапката си. Слънцето ще прогори дупка в темето ти на тези височини и ще те докара до лудост.

Уилсън потърка четината на брадичката си и се наслади на слънчевата светлина, галеща лицето му.

- Слава богу, дъждът спря.

- Сега идва ред на влагата - отвърна Хайръм. - Също толкова зле е.

Между дърветата и покрай скалите се стелеше фина мъгла, което означаваше, че влажността е почти сто процента. Уилсън избърса потта от лицето си, съблече ризата и я постла на камъка.

- Влажността е неприятна, но няма по-лошо нещо от дъжда. - Той седна на плоския камък и събу обувките и чорапите си. После свали шапката си и провеси босите си крака през ръба от височина шейсет метра.

Осем години по-рано, когато бе прехвърлен в Мачу Пикчу, валеше дъжд и беше тъмно, така че нямаше възможност да разгледа. Това беше първата му истинска възможност да види с очите си Вилкапампа. Имаше чувството, че от пристигането му тук бяха минали десет човешки живота. Бе преживял толкова оттогава, че се чувстваше като напълно различен човек. Като си помислеше, в известен смисъл дори вече не знаеше кой е. Изведнъж в ума му изникна образът на Хелена. Мисълта за нея го бе утешавала и му бе помагала в безбройните моменти на самота. Той тачеше спомените за нея и въпреки всичко преживяно част от него беше успяла да си остане същата.

Ако всичко минеше според плана, само след няколко часа Уилсън щеше да бъде прехвърлен оттук. Щеше да се върне в „Ентърпрайз Корпорейшън“ и да продължи нормалния си живот, доколкото това беше възможно за един Надзирател. Щеше ли да има друга мисия за него? Само времето ще покаже. И макар да му се искаше да се опъне на началниците си и да им заяви, че повече няма да пътува във времето, дълбоко в себе си знаеше, че вероятно ще тръгне, ако Свитъците го изискват.

- Наистина ли си мислиш, че Вилкапампа е ей там? - попита Хайръм, който свиваше влажния тютюн в цигара.

Уилсън посочи.

- Горе на онова било.

Хайръм присви очи от слънчевата светлина.

- Ей там ли?

- Това е последната неоткрита цитадела в Южна Америка и ти ще станеш нейният откривател, Хайръм.

- Стига това, което казваш, да е истина - отвърна той. - Кажи ми пак, защо не искаш славата за откриването за себе си?

- Когато историята се появи във вестниците, Хайръм, аз няма да съм тук. Ако си спомняш, такива бяха условията на сделката ни.

- Това не е отговор на въпроса ми.

- Ще ти кажа много скоро - рече Уилсън.

Хайръм облиза влажната хартийка и сви цигарата.

- Даваш много обещания, но никога не обясняваш какви са мотивите ти. Много е смущаващо.

- Повярвай ми - рече Уилсън. - Най-добрият начин да те накарам да пазиш тайната ми е да ти кажа истината.

- Защото е прекалено шокираща ли?

- Нещо такова.

- Тогава ми я кажи сега... Стигнах дотук, нали?

Уилсън махна капачката на манерката и отпи дълга глътка студена вода.

- Ако ти кажа прекалено рано, ще решиш, че съм полудял.

Хайръм драсна клечка и запали цигарата си.

- Мисля, че лудият в случая съм аз... заради това, че изобщо се съгласих да дойда с теб на това място.

Уилсън се усмихна.

- Мисля, че след време ще си спомняш с обич за пътуването ни заедно.

- Съмнявам се, Уилсън. - Хайръм се наслаждаваше на вкуса на цигарата си. - Видя ли какви изумителни тела имаха онези амазонки? Леле.

- Само не започвай пак...

- Това ще си го спомням с обич. За теб обаче не съм толкова сигурен.

- Онези жени искаха смъртта ти. Убиха магаретата ти, забрави ли?

Хайръм отново дръпна от цигарата си.

- Така е... жестоки малки кучки. Не мога да повярвам, че те са го направили. Горкият малък Диабло. Както и да е... По принцип не си падам по високите жени, но в техния случай кой знае?

- Не си такъв, какъвто очаквах - поклати глава Уилсън.

- А какво очакваше?

Уилсън сви рамене.

- Просто си мислех, че ще си различен.

- Започваш да говориш като жена ми - разсмя се Хайръм. - Тя още не може да повярва, че са ме поканили в Йейл да чета лекции по история на Южна Америка. Да беше видял физиономията на Алфреда, когато ѝ казах, че ще живея в Перу, за да откривам древни градове на инките. И в ада няма да намериш толкова ярост, колкото у жена, която току-що е научила, че съпругът ѝ се мести в Перу.

- Само изчакай да научи, че си открил Вилкапампа.

- А ти къде ще си, Уилсън?

- Ще съм си отишъл.

- Къде?

- У дома.

- В Австралия ли?

Уилсън се усмихна.

- Да... Ще се върна там.

- У дома при гласуващите жени на Австралия. Желая ти късмет. Това си е рецепта за катастрофа, помни ми думите. На жените не бива да се дава власт.

Уилсън се излегна на гладката скала под лъчите на слънцето.

- Ще си починем тук около час, докато се изсушим, после продължаваме. Искам да бъдеш свеж, за да се насладиш на откритието си.

Хайръм отново дръпна от цигарата си и също се излегна.

- Част от мен още си мисли, че горе няма да има нищо. Само каменни колиби и обор за лами. Единственото ми откритие ще е, че си се заблудил.

- Градът е горе, уверявам те.

Хайръм смачка цигарата в камъка и хвърли фаса в мократа джунгла.

- Инките трябва да са били абсолютно луди - каза той, загледан в планинския терен. - Защо им е да строят град чак тук? Невъзможно е да се стигне до него. И е опасно. Така де, виж само това място! Отвесни скали и реки. През зимата сигурно е адски студено, а през лятото е ужасно влажно или вали.

- Не са искали градът да бъде открит - отвърна Уилсън. - Унищожили са цялата си писменост, за да запазят мястото в тайна.

Хайръм потърка четината си.

- Признавам, имали са прекалено развита култура, за да нямат писменост. Но аз съм виждал само онези въженца кипу с възелчетата и разноцветните нишки. Но днес никой не знае как се четат.

- Инките са имали азбука с четиридесет и два знака - каза Уилсън. - Всички жреци и благородници са можели да четат и пишат. Писали са върху хартиени свитъци и са имали библиотеки, в които са пазели познания, трупани стотици години наред. А после, в средата на петнайсети век, всичко написано било унищожено.

- Само за да защитят това място ли? - попита Хайръм.

С периферното си зрение Уилсън забеляза огромен кондор, кръжащ над долината на топлите течения. Птицата беше гигантска, равномерно черна с яркожълти пера в основата на шията и много дълги, подобни на пръсти пера на върха на крилете.

- Кондор - каза той.

Хайръм погледна небрежно небето.

- Да, голяма е птичката. - Той отново се съсредоточи върху Уилсън. - Сигурен ли си, че няма съкровище?

- Нищо, което си заслужава да имаш - отвърна Уилсън. - За щастие самото откриване на Вилкапампа ще ти осигури предостатъчно слава и богатство, за да ти стигнат до края на живота. Трябва да ми се довериш... не ти трябва злато, за да бъдеш богат и прочут. Достатъчно е само да кажеш на света какво си открил и останалото ще бъде история.

30.

Андите, Перу

88 км северозападно от Куско

12:59 ч.

19 януари 1908 г.

Акла и Сонтане бяха клекнали зад едно паднало дърво на земеделските тераси до руините на Наблюдателницата. На Акла ѝ идеше да изкрещи само при мисълта какво бяха открили воините ѝ, когато отидоха да проверят Храма на слънцето. Най-лошите ѝ страхове се бяха сбъднали - за първи път от половин хилядолетие Кубът на инките бе свободен и злите му сили бяха отприщени. Това обясняваше много от нещата, които бе видяла в Куско - разпването на Корсел Сантияна, гнева на тълпата, както и отвличането на сестра ѝ.

Осемстотин крачки по-надолу двамата бели мъже мързелуваха на слънцето, изтегнали се на един стърчащ от джунглата камък, сякаш нямаха никакви грижи на този свят. Беше странно, че не вземат мерки да скрият местоположението си, но пък от тези странни мъже можеше да се очаква какво ли не.

От мястото си Акла и Сонтане имаха идеален изглед към долината на изток, както и към обраслите руини на цитаделата зад тях. На север се извисяваше върхът Мачу Пикчу; на юг беше по-малкият Уайна Пикчу. Накъдето и да се обърнеше, Акла виждаше отвесни скали, спускащи се към река Урубамба далеч долу. Именно на това място Девиците на слънцето бдели на стража през двеста четиресет и петте години, през които са обитавали Вилкапампа. Но това било далеч в миналото. Цитаделата, крепост, построена от Пачакути, за да пази Куба на инките, бе изоставена точно преди двеста и три години. По онова време заселниците метиси започнали да проникват все по-навътре и по-навътре в планините и се появили опасения, че димът от зимните огньове ще издаде местоположението на цитаделата. Така било взето решение да оставят джунглата да си възвърне планинското било. От деня, в който напуснаха Вилкапампа, Девиците на слънцето изпращаха най-добрите си воини тук дванайсет пъти годишно под закрилата на намаляващата луна, за да са сигурни, че всичко е така, както трябва да бъде. Градът бил приспан и светът на хората щял да остане в неведение за местоположението му, може би завинаги. Но ето че някой беше проникнал в града - всичко, което защитаваха Девиците на слънцето, беше вече отнето. И извършителите на неочакваното нашествие с цялата си арогантност бяха издълбали имената си по каменните стъпала, обзети от глупава гордост от постижението си.

Ясно си личеше, че времето е оставило отпечатъка си върху Мачу Пикчу. От най-прекрасния град, построен някога от ръцете на инките с помощта на натрупаното познание на мъдри и учени хора, той бавно се превръщаше в джунгла. Храсталаци, дървета и бамбук растяха от богатата черна почва, пренесена преди много време от долината и изсипана в безбройните земеделски тераси. Богатата на азот пръст бе като еликсир на живота за линеещата растителност на тази височина и градът бързо бе потънал в пищна зеленина, благодарение и на водата, извираща от недрата на планината. Корените на по-големите дървета бяха съборили стените дори на най-внушителните постройки като Залата на жриците, Храма на трите прозореца и Залата на орнаментите. В сегашния си вид цитаделата бе тъжна гледка, но такъв беше редът на нещата. Богът Слънце даряваше живота и го отнемаше. И все пак не вятърът, дъждът, земетресенията и пълзящите гори щяха да отнемат душата на цитаделата - а светът на хората. Дълбоко в себе си Акла знаеше, че изчезването на сестра ѝ със сигурност е свързано с ужасното положение, в което се намираха сега - и имената на двамата метиси върху камъка на вътрешния храм го потвърждаваха недвусмислено. Някой беше проникнал в града, докато Девиците на слънцето са били насочили вниманието си върху други неща. И сега всичко беше изгубено.

- Трябва да убием белите, докато имаме възможността - каза Сонтане.

- Длъжни сме да научим всичко, което можем - отвърна Акла. - Онези долу не са хората, проникнали в града. Но източникът на знанията им може да е от същото място. Това е нещо, което трябва да научим.

Сонтане погледна партньорката си в очите.

- Вече на два пъти имахме възможност да ги убием и двата пъти се провалихме. Само ми кажи, че сексуалните ти желания не са повлияли на решимостта ти. Ако късметът или невероятните им умения са онова, което ги е спасило, мога да го приема, но нищо друго.

От яростта мускулите на Акла се напрегнаха.

- Не изпитвам подобни желания - каза тя, като много внимаваше гневът ѝ да не проличи в думите ѝ. - Аз не съм сестра си. Няма да е лошо да го запомниш.

- Долових мислите ти, докато бяхме като една - каза Сонтане. - Както и другите.

- Уилсън Даулинг е великолепен екземпляр. Това е. И независимо дали ти харесва или не, той заслужава уважението ни. Измъкна ни се при Моста на кондора и показа милост, когато можеше да ни прати смъртта в онези бързеи. Бъди спокойна, Сонтане. Знам ролята си. И ти трябва да знаеш своята. Аз командвам и ти ще изпълняваш заповедите ми.

Изневиделица един великолепен черен кондор с бели пера на шията прелетя ниско над главите им и се стрелна над дълбоката долина. Крилете му сякаш ръмжаха на въздуха, докато минаваше покрай тях. Двете жени воини внимателно наблюдаваха гигантската птица.

- Изглежда, че великият дух на планините Aпу е изпратил кондора да бди над нас - рече Акла.

- Това е добър знак - отвърна Сонтане. - Птицата е женска.

Акла кимна.

- Добър знак е. - Погледна надолу и видя, че Уилсън също гледа кондора. - Уилсън Даулинг знае местоположението на Вилкапампа. Ще го изчакаме тук, под закрилата на града. Ще изчакаме и ще гледаме какво ще направи, след като пристигне. Когато разберем намеренията му, ще го пленим заедно със спътника му.

- Видя го как се движи - каза Сонтане. - И как оцеля, макар че беше улучен от отровната ти стрела. Той не е обикновен човек. Трябва да внимаваме да не ни надвие.

- Мъжът на име Уилсън има слабо място, от което можем да се възползваме.

- Не виждам никакво слабо място - отвърна Сонтане.

- Слабото му място е спътникът му - каза Акла. - Хванем ли Хайръм Бингам, край със силата му. Този Уилсън направи какво ли не да го защити и да го доведе тук. Предполагам, че такъв е дългът му. А когато е отслабен, Уилсън може да бъде заловен или убит.

Сонтане докосна ръката на Акла.

- Съжалявам, че се усъмних в чувствата ти. Сгреших.

Акла ѝ кимна.

- Всичко е простено. А сега иди да кажеш на другите за плана ни и се подгответе. Внимавайте да не оставяте следи.

Докато Сонтане прескачаше падналото дърво и изчезваше в зеленината, Акла отново погледна гигантския черен кондор, който с лекота кръжеше високо над разбеснелите се води на река Урубамба.

- Трябва да се прави избор днес - каза Акла, сякаш говореше на голямата хищна птица. - Трябва да вярвам, че съдбата на света все още зависи от решенията, които ни предстои да вземем.

31.

Куско, Перу

Булевард „Павитос“

14:42 ч.

19 януари 1908 г.

Капитан Гонсалес седеше на седмия ред в огромната катедрала, облечен в парадната си униформа, със сабята, която лежеше в скута му. До него седеше жена му, а на пейката пред тях се въртяха трите му деца, облечени в най-хубавите си дрехи, със сака и папийонки за момчетата и малка червена рокля за Хуанита. Дрехите им бяха изработени от сестрата на Сарита, която беше главна шивачка във фабриката в Пунта недалеч от железопътната гара.

На пейките в катедралата имаше места за над седемстотин и петдесет души, но днес те бяха три пъти по-малко - разпнатото тяло на Корсел Сантияна беше пропъдило молещите се, както бе очаквал Гонсалес. Малкият брой богомолци обаче в никакъв случай не помрачаваше красотата и прелестта на невероятната сграда. Невъзможно високите каменни сводове и бели тавани спираха дъха. Огромната площ на комплекса беше достатъчна, за да превърне и най-непокорната душа във вярващ. Да не говорим за великолепието и симетрията на олтара, който се издигаше гордо в най-високата част на централния неф. Той имаше две барокови нива и в сърцевината му се пазеше блестяща статуя, показваща Успение Богородично, а под него имаше голяма сребърна скиния.

Олтарът бе изработен от местен кедър, но фасадата му беше изцяло покрита със сто трийсет и пет килограма чисто сребро, изкопано от мините Луска от инките преди повече от шестстотин години. От всички страни на високия олтар горяха стотици свещи, разпръскващи златна светлина из целия централен неф.

Песнопенията на момчетата от хора се извисяваха към тавана, сякаш пееха ангели. Сладките им гласове отекваха нежно в святото място и повдигаха духа. Отпред свещениците, послушниците и прислужниците на църквата бяха подредени в идеални редици, демонстрирайки единството си. Свещениците бяха в черни раса с пурпурни пояси, някои с червено поръбени поли, а в центъра стоеше монсеньор Доминго, гордо наметнал бляскаво пурпурно наметало върху черното расо, за да покаже, че е новият главен служител. Клисарите от двете му страни носеха кафяви наметала с качулки, а послушниците бяха облечени в бяло.

Когато пеенето най-сетне спря, петдесетгодишният монсеньор Доминго бавно изкачи стъпалата на амвона и започна обреда на благословията.

- В името на Отца и Сина и Светия Дух... - започна той.

- Амин - казаха всички в църквата.

- Бог с вас - каза монсеньорът.

- И с вас - отвърнаха всички.

Епископ Франсиско се появи от страничния вход, облечен в чисто бяла извезана далматика със златоткано наметало и епископска митра на главата. Ръцете му бяха събрани молитвено пред него, докато бавно вървеше с наведена глава към величествения олтар. През това време монсеньор Доминго продължаваше да говори:

- Велики Боже, създателю на всичко живо, на тялото и душата, молим Те да благословиш тази вода, за да я използваме с вяра да опростиш греховете ни и да ни избавиш от злите сили.

Епископ Франсиско вече стоеше при олтарната маса, протегнал ръка над сребърната купа, наричана асперсориум, и я пълнеше бавно с бистра вода от голяма сребърна стомна. Капитан Гонсалес го наблюдаваше внимателно, докато епископът гледаше течащата вода и мърмореше молитви под нос.

„Защо се страхувам от този човек?“ - запита се Гонсалес. Но въпросът му идваше по-лесно от отговора - колкото и да се опитваше, не можеше да приеме, че е видял зло в очите на епископа. Трябва да е някакъв трик на светлината, за пореден път си каза той. Трябваше да е така. В този момент епископът му изглеждаше свят като самата църква, като безбройните изображения на Исус, Дева Мария и апостолите, украсяващи високите стени на великолепната катедрала.

- Молим Те да благословиш тази вода - продължи монсеньор Доминго и гласът му отекна през църквата. - Дай ни закрила в този ден, Господи, който създаде за Себе Си. Поднови живия извор на Твоя живот в нас и ни пази телом и духом, за да бъдем свободни от грях и да се явим пред Теб и да получим Твоя дар на спасението. Защити ни от ужасното зло, което иска да отнеме душите на нашето паство, и ни направи достойни, за да можем да действаме от Твое име. Молим за това чрез Христос, нашия Господ.

- Амин - отвърна цялото паство.

Епископ Франсиско продължи да мърмори молитви, след което прекръсти асперсориума, за да обяви, че водата вече е осветена.

Последва кратка тишина, преди хорът отново да изпълни огромното пространство със „Слава“, един от най-прекрасните химни, достигали някога до ушите на Гонсалес. Епископ Франсиско взе дръжката на сребърния аспергилум в едната си ръка и асперсориума в другата и заслиза бавно по стъпалата на олтара, следван плътно от трима свещеници в черни раса. Когато приближи богомолците, епископът топна края на аспергилума в купата, извади го и тръсна перфорираната сребърна топка към паството си, поръсвайки го със ситни капчици светена вода.

Поръсването бе ритуал, който Гонсалес знаеше от Цветница, когато епископът благославяше паството си със светена вода, за да покаже пречистването на душата и да даде защита от злото. Не беше виждал ритуалът да се изпълнява в друг ден.

- Господи, съгрешихме пред Теб - със силен глас каза епископ Франсиско. - Господи, помилуй.

- Господи, помилуй - отвръщаше всеки поръсен.

Епископът вървеше бавно по централната пътека и разпръскваше светената вода наляво и надясно.

- Господи, покажи ни Своята милост и любов - продължи той.

- И ни дай спасение - отвръщаха поръсените.

Докато епископът приближаваше, капитан Гонсалес неволно изпита желание да скочи и да защити семейството си. Внезапният му инстинкт бе да ги закрие от този човек, независимо от високия му пост в Църквата. Обърна се да предупреди жена си, но видя в очите ѝ единствено невинност и надежда.

- Ще бъдем закриляни - прошепна тя.

Хорът вече пееше с пълна сила и въздухът се изпълни със сладък аромат от горящия тамян в множеството кандила на църквата.

Епископ Франсиско внезапно погледна Гонсалес в очите и по гърба на капитана пробягаха тръпки. Очите на свещеника бяха черни като нощ, лицето му - изпито и бяло като алабастър.

- Всемогъщият да има милост към вас - каза епископ Франсиско, докато ръсеше вода от аспергилума към семейството на Гонсалес.

В този момент времето забави хода си и ангелската песен на хора се превърна в студена тишина. Съвършените блестящи капчици вода сякаш увиснаха във въздуха, докато Гонсалес гледаше как заразеният поглед на свещеника се обръща към жена му. Зла усмивка докосна за миг устните на епископа и погледът му се плъзна надолу към малкия сребърен кръст на шията и закръглените ѝ гърди. След това се насочи жадно към трите малки деца на Гонсалес, седящи на предната редица. Капитан Гонсалес искаше да изтегли сабята си и да съсече епископа - или каквото бе той. Инстинктът му казваше какви ужасни сцени се разиграват в извратения му ум. Гонсалес стисна дръжката на сабята, но колкото и да се опитваше, не можеше да извади оръжието от ножницата.

Внезапно светената вода пръсна лицето му и го зашемети. Той се сви и усети нещо горещо и мокро по панталона си - беше се напикал и топлата урина попиваше в плата и се стичаше надолу по бедрата му. Погледна безпомощно епископа, чийто поглед бе фиксиран върху капчиците вода, искрящи върху съвършената кожа на шията и гърдите на жена му. Времето внезапно отново потече нормално и капитан Гонсалес се озова загледан право в очите на епископ Франсиско.

В този момент беше невъзможно да различи реалното от нереалното.

- Прости греховете ни - с дълбок глас произнесе епископ Франсиско - и ни дай вечен живот.

Сарита и трите деца прилежно отвърнаха „Амин“. Капитан Гонсалес не можеше да произнесе нито дума. Просто седеше, сърцето му биеше бясно, устата му беше пълна с жлъч заради пълната му безпомощност.

Епископът отмести поглед и продължи по пътеката, като ръсеше вода към паството си и повтаряше молитвите.

Сарита избърса капчиците светена вода и се прекръсти.

- Защо не каза амин? - попита тя съпруга си, очевидно разтревожена от държането му. Тя се наведе към него, за да не я чуят околните. - Водата те поръси, сигурна съм. Защо не каза амин?

- Водата не беше свята - отвърна Гонсалес. Ръцете му се тресяха.

- Как така не е?

Очите на Гонсалес започнаха да се пълнят със сълзи и на челото му изби пот.

- Нещо изобщо не е наред, любов моя. Трябва да ми повярваш.Изобщоне биваше да идваме.

Сарита докосна челото на съпруга си.

- Гориш! - прошепна тя. - Трябва веднага да те прибера у дома.

Епископът и свещениците междувременно бяха стигнали до последния ред и се връщаха към предната част на църквата. Гонсалес избута ръката на жена си и избърса старателно потта от лицето си.

- Ще останем! - каза той, чувствайки как силата му се възвръща. - Не се безпокой за мен - прошепна и стисна крака ѝ толкова силно, че тя нямаше друг избор, освен да се подчини.

Епископ Франсиско бавно изкачи сребърните стъпала на олтара и отново погледна надолу към паството.

- Настъпили са мрачни времена за Куско - рече той и гласът му отекна във всички краища на църквата. - Това е изпитание за характера ви. - Погледът му отново се спря върху капитан Гонсалес. - Исус разкри милостта Божия със Своето състрадание и изцеление. Когато хората са уязвими, премръзнали и сами, на тях им е трудно да разберат милостта Божия. Невинните се мъчат да оцелеят в свят на злото и често са третирани като агнета за заколение. - Сега той говореше много бавно. - Тях ги съжаляват. Но Христос казва: „Аз бях гладен и жаден. Аз бях странник. Аз бях невинен“. В Евангелие от Матей Исус отвръща на онези, които се нуждаят най-много от Него - на потъпканите, на слабите, на болните, на скърбящите и оплетените в мрежата на греха. Отвръща им със закрила и безкрайно състрадание. Това ще дам на всеки от вас. Това е Божието обвързване на този ден. В името на Христа, амин.

Монсеньор Доминго отново се качи бавно на амвона, за да поведе молитвата.

- Всички да станат за Символа на вярата - каза той с разперени ръце.

Когато всички станаха, паството започна в един глас:

- Вярвам в един Бог Отец, Вседържител, Творец на небето и земята...

Капитан Гонсалес последен стана от мястото си. Правеше всичко по силите си да каже думите, но беше разсеян и смутен от топлата пикня, която бе измокрила панталона му и се стичаше в ботушите. Помъчи се да си възвърне самообладанието и накрая се замоли с останалите, които произнасяха бавно и отчетливо думите.

- Вярвам в Светия Дух, в светата Католическа църква, в причастието на светците, в опрощаването на греховете, във възкръсването на тялото и във вечния живот. Амин.

Гонсалес стисна силно офицерската си сабя, която изведнъж стана тежка като хиляда канари. Напълно изтощен от нея, той нямаше друг избор, освен да я остави на мястото до себе си. Беше прекалено тежка.

Лучо Гонсалес и семейството му със сигурност са прокълнати, осъзна той. Това бе единственото обяснение, което можеше да измисли.

32.

Андите, Перу

Цитаделата Мачу Пикчу

16:10 ч.

19 януари 1908 г.

Небето бе наситено синьо и в него не се виждаше нито един облак. В далечината дъгоцветните лъчи озаряваха стотиците дълбоки, покрити с гори долини, над които минаваха. През целия си живот Уилсън не беше виждал нещо толкова поразително и в такива мащаби. Андите бяха наистина зашеметяващи, както и потоците светлина, пронизващи тънещата в сенки пустош.

Заради жегата Уилсън и Хайръм бяха вързали горните си дрехи около кръста и бяха разкопчали ризите си. Влажността бе убийствена и правеха всичко по силите си да се разхлаждат, докато се катерят.

- Можеш ли да повярваш? - рече Хайръм, загледан в далечината. - Ако Микеланджело можеше да види това, сигурно щеше да пренарисува рая на тавана на Сикстинската капела. Така де, виж планината - това трябва да са две хиляди и петстотин стъпки от върха до реката, при това отвесна пропаст! И начинът, по който реката прерязва планината и заобикаля върха... - Той демонстрира с ръка.

- Онзи връх, който гледаш, се нарича Уайна Пикчу - каза Уилсън, сложил ръце на кръста си. - Реката го заобикаля и защитава града от три страни. А тук над нас - той посочи наляво към буйната зеленина - е Мачу Пикчу.

- Името, с което ще стане известен и градът - каза Хайръм.

Първите часове от изкачването бяха много трудни, но Уилсън и Хайръм най-сетне стигнаха основата на земеделската зона. Там откриха каменна пътека, която водеше нагоре под ъгъл от петдесет градуса през високите десет стъпки тераси. Древното стълбище на инките беше грубо издялано и пътеката беше силно обрасла, но представляваше огромно подобрение в сравнение с лазенето на четири крака по хлъзгавия склон. Преценяването на разстоянията беше трудно при толкова буйна растителност, но според Уилсън вече бяха горе-долу преполовили терасите.

Той посочи към залязващото слънце и тясното било между двата върха.

- Град Вилкапампа е ето там, зад вековната гора.

- Не виждам никакъв град - рече Хайръм.

Изведнъж на Уилсън му се стори, че някой ги наблюдава от руините горе. Огледа пътя, но през зеленината не можеше да види друго освен първите няколко реда тераси.

- Какво има? - попита Хайръм.

- Имам чувството, че ни наблюдават - отвърна Уилсън.

Хайръм се загледа в гъстите папрати, високата трева и бамбука и се намръщи.

- Това да не е начин да ми кажеш, че Вилкапампа не е тук?

Уилсън опря ръка върху стената на терасата до него.

- Наистина ли трябва да те убеждавам?

Хайръм посочи.

- Виждал съм подобни стени в Торонтой. Това определено не означава, че Вилкапампа е горе. - Той изпуфтя. - Пълзях над и под клони, през джунгли, пресякох буйни реки, нахапаха ме гадини, коленете ми са обелени, краката ми са в мехури...

- Вилкапампа е горе, Хайръм.

Великолепният черен кондор още кръжеше над планината в синьото небе, огромните му криле сякаш не помръдваха. Слънцето се спусна още мъничко и стана по-тъмно и хладно, ярката светлина, която се лееше между дърветата, сега бе блокирана от стръмния склон към билото пред тях.

На Уилсън не му оставаше друго, освен да наложи равномерно темпо нагоре по стълбите между бамбука и достигащата до кръста планинска трева. Когато излизаше на открито, ускоряваше крачка, но неизменно се принуждаваше да намали отново, щом попаднеха на поредното препятствие. Изкачваха се тераса след тераса по склона. През оредяващите дървета в цялото си великолепие се извиси внушителният връх Мачу Пикчу.

Хайръм изоставаше все повече и Уилсън непрекъснато се обръщаше да се увери, че още го следва. Най-сетне излезе отново на слънце. Нужна му бе секунда да свикне със светлината и заслонил очи от яркото слънце, той се огледа за някакви признаци на движение.

Точно отпред, от другата страна на дълбоката пропаст, се издигаше Наблюдателницата - внушителна каменна сграда без покрив и с три трапецовидни прозореца, гледащи на изток.

Най-сетне беше пристигнал.

Уилсън спря да огледа обраслите руини на Вилкапампа, лежащи пред него на билото. Закърнели дървета и бамбук покриваха града. Внушителните каменни сгради в Жилищния район бяха покрити с мъх и лишеи, от които изглеждаха кафяви и мръсни. Всичко останало бе обрасло с папрати, висока трева и лиани. Никъде другаде на света не можеше да се види растителност, оцеляла на такава височина.

Уилсън неволно се почувства като откривател - пред него се намираше процъфтяващ някога град, изгубен за векове. И въпреки изминалите години времето с нищо не можеше да намали мащабите и красотата на това необичайно място.

В средата на Наблюдателницата растеше чворесто старо дърво. Корените му бавно разместваха стените и внимателно положените ашлари започваха да се отделят един от друг.

Когато го прехвърлиха тук, Уилсън бе прескочил пропастта в тъмното, преди да продължи по Пътеката на инките към Куско. Сега погледна надолу и изпита благодарност, че не е видял колко дълбока всъщност е тя.

Тежките стъпки на Хайръм приближаваха наред с пъшкането.

- Не мога да повярвам... Изминах целия път... - Не можеше да каже цяло изречение, толкова не му достигаше въздух. - Къде е... градът? - Той се преви и опря ръце на коленете си, а шапката му падна на земята. От челото и носа му капеше пот. Хайръм откачи манерката от колана си и махна капачката. - Ще излееш ли това... на главата ми - помоли той.

Уилсън взе облечената в плат манерка и изля съдържанието ѝ върху потния врат и косата му.

- Великолепно! - Хайръм се изправи и остави водата да потече по гърба му. Яркото слънце светеше в очите му и той замижа към долината на Урубамба, после към върха Мачу Пикчу. - Е, къде е невероятният град, който ми обеща? Боже мой!- прошепна Хайръм.

Единствено откриването на гробницата на Тутанкамон от Хауърд Картър в началото на 20-те можеше да съперничи на този момент.

- Толкова се радвам, че не си лъжец! - извика възхитеният Хайръм, грабна Уилсън в мечешка прегръдка и го завъртя в кръг, като подскачаше развълнувано. -Не си лъжец! Не си лъжец!- запя той.

Уилсън се радваше за него, но го хвана за раменете и го отблъсна.

- Вземи се в ръце.

- Не си лъжец!

- По-тихо - прошепна Уилсън.

- Но аз съм щастлив! - Хайръм вдигна ръце. - Виж само това място! - Той се загледа с почуда и възхищение към руините на Вилкапампа. - По-невероятно е, отколкото си представях. Направо великолепно!

Той пристъпи към руините, без да забелязва пропастта пред себе си. Уилсън го сграбчи за яката и го дръпна назад, при което Хайръм тупна на земята.

- Това пък защо го направи? - ядосано рече той, докато ставаше и разтриваше задника си. - Не искаш да съм щастлив ли?

- Не искам да си мъртъв - отвърна Уилсън.

Хайръм погледна в пропастта, стигаща до джунглата далеч долу. От гледката му се зави свят и трябваше да се подпре на едно дърво, за да дойде на себе си. Уилсън току-що отново беше спасил живота му.

Акла и Сонтане се криеха по-нагоре по склона на върха Мачу Пикчу сред ниските дървета и папратите при една пукнатина в гранита. Лежаха по корем, оставили късите си лъкове до себе си, за да могат да стрелят с минимално движение. От позицията си можеха да виждат всичко, което правят Уилсън и Хайръм - и което беше по-важно, да чуват всяка тяхна дума.

На стотина крачки от тях Ореле и Илна се криеха сред руините на двореца Нуста и чакаха да бъдат повикани. Ако двамата бели се прехвърлеха през пропастта до Наблюдателницата, лесно щяха да бъдат обкръжени.

- Кльощавият се държи като клоун - прошепна Сонтане. - Едва не падна в пропастта.

Женският кондор продължаваше да кръжи бавно в ясното синьо небе над обраслата цитадела на Вилкапампа. Сега летеше малко по-ниско, може би само на около петстотин стъпки над тях. Слънчевите лъчи осветяваха хищната птица отдолу и можеха да видят огромните ѝ силни нокти и ярката бяла яка от пера.

- Aпу гледа - прошепна Сонтане.

- Предците ни са с нас - отвърна Акла.

Под тях Уилсън отстъпи пет крачки назад, след което спринтира към пропастта. Докато летеше, тялото му се обърна във въздуха към страничната гранитна стена в средата, стъпалата му докоснаха отвесната повърхност и краката му се свиха, за да го оттласнат нататък. Скокът му много приличаше на техниката, която използваха Девиците на слънцето, когато искаха да скочат максимално далеч.

Уилсън се приземи елегантно на метър и половина от пропастта. Опря длан върху стената на Наблюдателницата и погледна в обраслата постройка, за да види дали не са останали някакви покривни греди, които да прехвърли през шестметровата пропаст.

- След малко се връщам - извика той, докато слизаше по идеално изсечените каменни стъпала към гъсталака от бамбук, като в същото време се оглеждаше за следи или счупени клонки, оставени от някой, пристигнал преди тях тук. Взе един голям камък, извади ножа си, опря острието в основата на един бамбук и заудря с камъка по другата му страна. За нула време се сдоби с пет идеално прави пръти, които помъкна със себе си. Върза ги с лиани, изправи творението си и го остави да падне през пропастта. Получи се относително сигурен мост.

- Да вървим - каза Уилсън и подкани Хайръм да премине.

По изражението на Хайръм беше ясно, че идеята никак не му допада.

- Не обичам височините, да знаеш - извика той, но след малко увещания се отпусна на четири крака и бавно изпълзя през моста, като през цялото време стенеше и пъшкаше. Когато стигна другата страна, Уилсън му помогна да се изправи.

- Сега се намираш във Вилкапампа - обяви Уилсън. - Толкова важен град, че всеки, участвал в строежа му, бил убит, за да остане местоположението му в тайна. Град, заради който била унищожена цяла писменост и всичко записано с нея. Твоята роля е да представиш това място на света, Хайръм Бингам.

- С най-голяма радост ще споделя славата с теб - каза Хайръм. - Не съм толкова алчен, колкото си мислиш.

- Скоро ще трябва да те оставя - отвърна Уилсън. - Ти ще направиш карта на това място и после ще се върнеш сам в Куско.

Хайръм го погледна сащисано.

- Ще ме оставиш? Как ще се върна в Куско от това място, по дяволите?

Уилсън посочи към залязващото слънце.

- На около три мили натам, зад онзи хребет, има малка църква на брега на Урубамба. Нарича се „Богородица милостива“. В нея има свещеник на име отец Маркос, който ще ти помогне. Сигурен съм, че ще успееш да се върнеш сам в Куско.

- Църква...тук?

- Отец Маркос ще ти намери водач, който ще те отведе обратно у дома.

- А ти къде отиваш?

- Нали ти казах, аз също си отивам у дома.

- Следвах те през онази джунгла, Уилсън, през всичко това. - Хайръм посочи надолу към гората на облаците. - И сега ще се разделим? Та аз тъкмо започнах да те харесвам!

- Така трябва.

- Харесва ти да ме държиш на тъмно - оплака се Хайръм. - Знам, че ти харесва. Много е смущаващо как летиш и скачаш насам-натам, сякаш можеш да излъжеш смъртта или нещо такова. Ненормално е. А сега ми казваш, че ме оставяш да се оправям сам. Без никаква подкрепа и провизии!

- Изпълних своята част от уговорката, нали? - Уилсън посочи към огромната цитадела. - Вилкапампа е тук, както казах, че ще бъде, а ти ще станеш герой.

Той тръгна по тясната тераса през папратите и тревата. Вървеше на север по самото било в посока към Уайна Пикчу.

- Не е там работата - разпалено рече Хайръм. - Тръгнахме на това пътуване заедно и трябва да го завършим заедно.

- Виж, Хайръм, съжалявам. Ако ще ти послужи като някаква утеха, сигурен съм, че ще се добереш до отец Маркос и без мен. Яздил си магаре от Сантяго до Куско, за бога. Това са хиляди мили. Със сигурност ще намериш пътя до църква само на три мили оттук.

Хайръм погледна към насечения терен.

- Но бях на магаре, а това тук е различно. Каквото и да си мислиш, не ме бива за ходене по планините. - Величествените руини наоколо го разсеяха. - Виж само това място... Господи! И освен това с мен имаше десет носачи, докато пътувах от Чили, както и трима учени от Йейл. Не може да се каже, че съм бил сам. А и Диабло беше с мен, Бог да даде покой на малката му досадна душа.

Уилсън чу ромона на вода и отмести тревата, разкривайки бърз поток, течащ по изкуствен канал. Наведе се, потопи пръсти във водата и я вкуси.

- Ето една от причините всичко да расте така добре тук. - По околните склонове и върхове на същата височина не се виждаше почти никаква растителност.

Уилсън прескочи едно дърво, което бе паднало, защото поддържащата стена зад него беше поддала.

- Ще те заведа до една много специална сграда, ето там.

- Не мога да повярвам, че ще ме изоставиш - изстена Хайръм.

- Нарича се Храмът на слънцето.

- И в Куско има Храм на слънцето - отвърна Хайръм. Измина мълчаливо няколко крачки и отново заговори. - Виж, ако дойдеш с мен в Куско, обещавам да поделя славата с теб. Така и ти ще станеш прочут.

- Вече ти казах, никога не съм бил тук.

- Не можеш да ме оставиш сам! - изплака Хайръм.

Уилсън се спусна по няколко силно обрасли стъпала. Пред него теренът буквално политаше надолу към далечната долина.

- Хайръм, сега ще видиш една от най-великите сгради на древния свят.

Уилсън не подозираше, че амазонката воин Акла, горд трибун на Девиците на слънцето, се намира на не повече от двайсет крачки от него, на платото отгоре. Тя и трите ѝ спътници бяха сложили стрели на тетивите и се движеха безшумно през руините с ловкост и потайност, усъвършенствани в тренировките от най-ранно детство. Постепенно наближаваха, за да атакуват, като не се изпускаха от поглед една друга. Сега оставаше само да отделят Хайръм Бингам и да си осигурят предимството.

А през цялото това време черният кондор продължаваше да кръжи в топлите въздушни потоци. Сянката на птицата мълчаливо прелиташе по земята недалеч от Акла. Очите на Aпу наистина ги гледаха.

33.

Андите, Перу

Цитаделата Мачу Пикчу

16:35 ч.

19 януари 1908 г.

Характерната гранитна кула на Храма на слънцето остави Уилсън без дъх. За разлика от всичко друго в тази древна обрасла цитадела идеално изсечените ашлари не бяха покрити с мъх и лишеи. Камъните бяха пепеляво-бели, с особено фини гранули; лицата им бяха излъскани до блясък, който с лекота бе устоял на несгодите на времето. Сградата изглеждаше така, сякаш бе завършена току-що, камъните бяха изсечени идеално и наредени с невероятна точност.

Една от неоспоримите прелести на строителството на инките бе, че изграждаха стените и сградите си, без да използват хоросан. Камъните бяха внимателно оформени така, че да си пасват идеално, поради което бяха неуязвими за ветровете, лошото време и многото силни земетресения, които поразяваха тази част от света. Прецизността на ашларите придаваше на сградите на инките елегантност, невиждана от времето на египтяните хиляди години по-рано.

Докато се спускаха по обраслите стълби, Храмът на слънцето сякаш сияеше на яркото слънце. Стените му бяха симетрично извити и лежаха върху масивни основи от черен гранит. Долната част на храма представляваше добре подреден пъзел от особено големи ашлари, които създаваха усещане за непоклатима стабилност. С извисяването на кулата размерът на камъните намаляваше и структурата се извиваше навътре, от което изглеждаше деликатна и модерна. Външната повърхност беше проста и без украса, ако не се брояха трите високи прозореца - един на север, един на изток и един на юг, всички свързани с лятното и зимното слънцестоене.

- Това е най-прекрасната сграда, която съм виждал - прошепна Хайръм.

- Казах ти, че си заслужава да се дойде тук.

- Май си прав...Наистина ще стана прочут. - Хайръм се разсмя на глас. - Очаквам с нетърпение да видя физиономията на жена ми, щом разбере, че съм участвал в откриването на това място. Никога няма да повярва.

- Тази сграда трябва да бъде защитена на всяка цена - каза Уилсън. - Била е свещена за инките и трябва да бъде третирана като такава. Не мога да ти обясня колко е важно. Стените ѝ не бива да се пипат в никакъв случай. Стотици са умрели като пряко следствие от построяването на това място. Съветвам те да проявиш уважение към старите традиции, в противен случай рискуваш да станеш жертва на сили, които не разбираш.

- Разбирам. Сградата не бива да се пипа.

- Говоря сериозно, Хайръм. Видял съм достатъчно през живота си, за да знам, че магията съществува, както бялата, така и черната. Не бъди глупав да си мислиш, че светът е само такъв, какъвто изглежда на повърхността.

- Казах ти... разбирам.

Уилсън въпреки това продължи:

- Всеки, който приема, че инките са познавали качествата на хинина като средство срещу малария, и в същото време заключава, че не са можели да оставят прости знаци върху камък, е глупак. Съществуват хиляди нива в живота, Хайръм, и още хиляди под тях. Повярвай ми, престъпването на традициите на инките ще съсипе живота ти. Представи си да гледаш как всички, които обичаш наистина, умират пред очите ти, а ти си безпомощен да им помогнеш. Това е само началото на проклятието, което ще се стовари върху теб, ако не се отнасяш с респект към това място.

- Нужно ли е да ми изкарваш акъла?

- Не се опитвам да ти изкарам акъла... просто ти казвам истината. Цената на славата и богатството ти е да продължиш да защитаваш това невероятно място. Сега ти си пазителят на града. - Уилсън отмести високата трева и продължи надолу по стъпалата.

Хайръм се замисли.

- Защо трябва да заминаваш днес? Остани да се увериш, че ще изпълня своята част от уговорката. Нямам никаква храна или други припаси. Поне се погрижи да стигна до отец Маркос.

Уилсън продължи да върви.

- Твърде дълго пътувах напоследък. Време е да се върна в моя свят и да се изправя пред последствията от онова, което сторих.

- Защо все се изказваш по толкова драматичен начин? Просто кажи на жена си, че си бил зает. Женен си, предполагам. Жените разбират, че мъжете трябва да намерят своя път.

- Пак ще го кажа, Хайръм. Не си такъв, какъвто очаквах, че ще бъдеш.

- Още не разбирам защо да не се върнем в Куско заедно. Щом ще пътуваш за Австралия, така или иначе трябва да тръгнеш натам. Гарата е в Куско...

Уилсън започна да отмества бамбука, за да мине през него. От другата страна се намираше черната гранитна основа на Храма на слънцето. От това място Хайръм щеше да получи пълна представа за най-свещената сграда в Града в облаците, както и на най-свещената сграда в целия свят на инките. Уилсън щеше да пропусне важната подробност, че в гранитните стени на самия храм се намира мястото на покой и затворът на Куба на инките - един от най- могъщите предмети, създавани някога.

34.

Андите, Перу

Цитаделата Мачу Пикчу

16:45 ч.

19 януари 2014 г.

За първи път, откакто Хелена стъпи на Мачу Пикчу, небето беше кристалносиньо и ветровете спряха. Непрестанните бури, стоварвали се върху района през последната седмица, най-сетне бяха прогонени зад планините на изток.

Хелена почти не бе спала от пристигането си, а за да станат нещата по-лоши, почти и не беше яла. Нямаше никакви индикации, че Уилсън е посещавал Мачу Пикчу, и тя започваше да губи надежда. От изгрев слънце бе обиколила цялата земеделска зона от край до край и бе претърсила всяка постройка в жилищния район. Дори се бе изкачила на Уайна Пикчу, за да огледа града отвисоко, и остана изумена от красотата на това място и колко добре поддържат цитаделата. Дърветата, храстите и бамбуковите гъсталаци, които някога са покривали всичко, бяха напълно разчистени, мъхът и лишеите бяха остъргани от камъните. Поддържащите стени и стотиците каменни сгради бяха внимателно реконструирани - с изключение на сламените покриви - точно по начина, по който са били изградени от архитектите на инките. Според автобиографията на Хайръм Бингам мястото е изглеждало много различно, когато той открил Мачу Пикчу преди един век - вместо грижливо окосената трева, която покриваше терасите днес, тук имало истинска джунгла. Сега в целия град беше останало само едно дърво, високо десет метра, което се издигаше гордо на главния площад. Твърдеше се, че било засадено преди стотици години от тъкачки, за да връзват за него вълнените си прежди след боядисването им.

Докато сенките се издължаваха, Хелена забеляза, че градът е опустял, с изключение на една немска двойка, която обикаляше руините с водача си. Четирима работници от поддръжката възстановяваха проста поддържаща стена в производствения район, която се бе срутила заради свличането на пръстта, предизвикано от силните дъждове. Всички бяха принудени да останат тук най-малко за следващите два дни. Свлачища бяха блокирали пътя до Куско, а Урубамба бе излязла от коритото си, което означаваше, че влакът не може да изпълнява ежедневните си курсове през планините. За първи път от десет години Мачу Пикчу бе откъснат от останалия свят. Реката беше най-пълноводна от десетилетия и се говореше, че бързеите са повредили водноелектрическата централа на запад. Хотелът беше без ток и климатици. Беше много горещо и влажно и си светеха само със свещи. Дори да искаше да си тръгне, Хелена не можеше да го направи. Ама че ирония - да заседне точно на мястото, до което отчаяно беше искала да стигне.

Чад я следваше неотлъчно през целия ден, а Джон Хана спеше и щеше да поеме нощната смяна. Чад държеше бутилка електролити и несъмнено пистолетът ѝ бе подръка. На всеки половин час предлагаше на Хелена протеиново блокче, оризова бисквита или бутилка вода с думите „трябва да си поддържаш силите“ или „важно е да не се обезводняваш“.

Двете бяха отишли три пъти до древния град и всеки път Хелена оклюмваше малко повече. Целта на това идване бе да пресъздаде яркия сън, който я беше довел тук, а това изискваше да бъде в Храма на слънцето, когато слънчевите лъчи минават през високите прозорци. Трябваше да бъде на площадката пред триъгълния вход на вътрешния храм. Беше гледала оттам в съня си - към мавзолея, в който според Пабло инките пазели мумифицираните тела на предците си. В небето нямаше нито един облак, точно както беше в съня - най-сетне поне един добър знак.

Когато Хелена каза на Чад, че иска да посети за пореден път древния град, тя просто погледна джипиеса си.

- Вървенето нагоре-надолу по онези стъпала е чудесно упражнение. За днес вече сме навъртели петнайсет километра. На тази височина това се равнява на двойно по-голямо разстояние на морското равнище. Което означава, че на вечеря мога да ям каквото си поискам. - И се усмихна, което беше рядка гледка.

Това беше преди повече от час. Оттогава двете бяха стигнали по пътя до бариерата, показаха паспортите си, за да докажат, че вече са влизали, и продължиха бавно нагоре по древните тераси, ниво след ниво, към Наблюдателницата. През цялото време придошлата Урубамба ревеше долу.

Панорамната гледка към Андите беше зашеметяваща, но Хелена почти не ѝ обърна внимание. Колкото и да не беше за вярване, Чад спря да ѝ покаже дъгоцветните лъчи, минаващи по необичаен начин през дълбоките, тънещи в сенки долини. Гледката наистина беше забележителна, но в главата на Хелена се въртяха други неща. Най-мрачните ѝ мисли започваха да вземат надмощие и тя се питаше дали връзката ѝ с Уилсън не е прекъсната завинаги. Възможно ли бе той наистина да е убил невинна майка и децата ѝ, както твърдеше дон Ерависто? Хелена щеше да бъде принудена да се замисли върху тези твърдения, но те не ѝ се виждаха смислени. По гърба ѝ внезапно пробягаха тръпки, щом си спомни чувството, което я беше обхванало, когато дон Ерависто насочи пистолета към челото ѝ. Беше нещо изключително смущаващо да гледаш право в дулото на пистолет. В него имаше някаква безвъзвратност, сякаш студената чернота на цевта всеки момент ще те погълне, докато в действителност щеше да стане обратното. Хелена се надяваше никога повече да не преживява подобно нещо.

Откакто видя за първи път Уилсън, тя придоби чувството, че живее във вихър. Всичко, което беше обичала преди, беше станало безсмислено и тя бе принудена да промени ценностите си и начина си на мислене. Сега надеждите и фантазиите ѝ бяха свързани с Уилсън, сякаш той бе откраднал мечтите ѝ и ги бе заместил с невероятното си появяване. Това не означаваше, че бе водила съвършен живот преди срещата им - тъкмо обратното, - но поне тогава светът ѝ започваше и свършваше с онова, което беше около нея. Тя контролираше живота и чувствата си в реален свят с реални хора. Мъжът, с когото искаше да бъде сега, беше пътешественик във времето. Само мисълта колко нелепо е това я обезсърчаваше. Въпросите бяха много повече от отговорите, които някога щеше да намери. Колкото и да се опитваше да държи емоциите си под контрол, просто не успяваше да го направи. Съдейки по видението ѝ, Уилсън бе остарял с десетилетие за изминалата година. Времето очевидно вървеше с различна скорост за него.

Сънищата я бяха довели чак до Мачу Пикчу, в дивите планини на Перу, но въпреки това не получаваше нищо, когато най-много се нуждаеше от уверение. Докато вървеше по грижливо поддържаната тераса, тя видя няколко лами, които пасяха едно ниво по-надолу. Гордо изглеждащи животни. Погледът ѝ се спря върху напоителния канал, който минаваше успоредно на терасата, и тя се запита за пореден път дали Уилсън е бил тук. Водата от планината беше бистра и течеше бързо по акведукта. На Хелена ѝ се искаше да вярва, че Уилсън е довел Хайръм Бингам на това място, но в автобиографията му не се споменаваше нищо такова. Както при всичко свързано с Уилсън Даулинг, оставаше ѝ само да гадае.

Докато се спускаше по съвършено изсечените стъпала, Хелена гледаше как сянката ѝ се протяга от нея към долината далеч долу. Обърна се наляво и продължи по поредната тераса, покрай Спалнята на Нуста към заобления връх Уайна Пикчу. Слезе по последните стъпала; Храмът на слънцето сякаш сияеше в бяло на яркото слънце. Високите стени бяха симетрично извити върху черните си гранитни основи. Хелена се изпълни с опасения, докато пристъпваше през каменния вход към откритата площадка и приближаваше високия шест метра триъгълен вход на вътрешното светилище. Наистина изглеждаше така, сякаш черният гранит е бил разцепен с някаква гигантска брадва под ъгъл 45 градуса. Вътре в мавзолея различи трите неравни стъпала, завършващи при гладката гранитна стена. Пабло бе казал, че символизирали пътя между подземния свят и небето, но Хелена се съмняваше. Като прекрачи тънкото въже, което трябваше да попречи на туристите да влизат, тя вдиша влажния въздух и погледът ѝ падна върху двете имена, издълбани с големи и дълбоки букви върху средното стъпало. Изглеждаха не на мястото си, безочливо деяние в най-свещената част на цитаделата.

Датата се запечата в ума ѝ и тя си спомни, че Хайръм Бингам е открил Мачу Пикчу през 1911 г. Ако това беше вярно, то тези двамата са били тук три години преди него.

Чад стоеше отвън и наблюдаваше стълбите, за да е сигурна, че никой не идва насам. Хелена огледа прецизно издигнатите стени на вътрешното светилище. На запад и север те бяха изградени от симетрични квадратни ашлари и в тях имаше пет ниши. Стената на юг беше плътен гранит и леко се накланяше навътре. Всяка повърхност бе идеално гладка, сякаш под въздействието на невъобразимо високи температури. Естествено, подобно нещо е било невъзможно преди толкова много години.

Погледна навън към планините на изток и нагоре към черния гранит, който буквално беше разцепен, за да разкрие светилището. Теглото на липсващия вече камък трябва да е било невъобразимо. Хелена реши, че мястото ѝ прилича повече на тъмница, отколкото на светилище. Вътре цареше хлад, който трудно можеше да си обясни в този горещ ден.

- Вярваш ли, че са държали тук останките на владетелите си? - попита Чад. - И че при специални случаи са изваждали труповете и са ги носели на вечеря? - Чад порови пръстта с върха на обувката си.

- Звучи малко странно, нали?

Хелена кимна.

- Така е.

- Едно знам за хората - продължи Чад. - Те искат да оставят спомен за себе си... а не да ходят в гробището и да мъкнат старите кокали на дядо си на вечеря, така че той да обере цялата слава.

Хелена отново се загледа в триъгълния вход. Като се вземе предвид, че инките не са имали писменост и че това място е било изоставено стотици години преди да бъде преоткрито, бе невъзможно да се разбере как някой може да знае каквото и да било за него.

Много от заключенията за Мачу Пикчу, които бе направил Хайръм Бингам в автобиографията си, напълно се различаваха от онова, което казваше Пабло. Хелена реши, че истината сигурно е някъде по средата или пък е съвсем различна. Беше открила същото несъответствие и когато посети Египет. Случваше ѝ се да слуша как двама гидове разказват напълно различни неща на две групи за една и съща статуя. Когато ставаше дума за древна история, единствените хора, които знаеха истината, бяха мъртви. Нататък започваха интерпретациите и предположенията.

Чад подаде на Хелена бутилка вода.

- Не бива да се обезводняваш - отново каза тя.

Хелена махна капачката и отпи дълга глътка. След влизането в светилището имаше кисел вкус в устата и с радост искаше да се отърве от него.

Отиде до самия край на площадката и погледна надолу към дълбоката долина. Речното корито бе потънало в мътна сянка. Над разпенената Урубамба се стелеше бяла мъгла. Тя се обърна към Наблюдателницата, намираща се на двайсетина тераси над тях на билото. Зад града зловещо се издигаше великолепният връх Мачу Пикчу, осветяван почти хоризонтално от слънцето. Класическата планина с отвесните скали и остър връх бе почти оживяла от цветовете. От това разстояние перуанският флаг на върха изглеждаше като мъничко петънце, увиснало в неподвижния въздух.

Хелена върна бутилката на Чад и се обърна отново към храма. Слънцето приближаваше ъгъла, който бе видяла в съня си, и тя отстъпи назад, за да застане точно там, откъдето бе наблюдавала.

- Би ли ме оставила за момент? - попита тя.

Чад се огледа, мъчейки се да реши къде да я чака.

- Ще бъда там, при стълбите - каза тя.

Хелена седна на поддържащата стена. Зад нея имаше стръмен склон и още руини на около двайсет и пет метра по-долу. Нататък наклонът ставаше още по-стръмен и стигаше до отвесната скала, която се спускаше до самата долина на около триста метра надолу.

- Ако ме чуеш да си говоря сама, не се тревожи - извика Хелена. Беше го казвала на Чад неведнъж през последните два дни.

- Просто ме извикай по име, ако ти потрябвам - отвърна Чад.

Хелена отново погледна към Храма на слънцето и погледът ѝ бе привлечен от необичайния триъгълен вход в основата. Слънцето се бе спуснало забележимо и тя започна да присвива очи. Понечи да си сложи слънчевите очила, но се спря - не ги носеше в съня си.

- Приготви се за разочарование - прошепна си тя. Погледна часовника си. Беше точно 17:05.

Вече си мислеше какво ще прави, ако нищо не се случи. Трябваше да остане поне още два дни, ако не и повече, докато влакът тръгне отново. Изборът не беше неин, така че нямаше смисъл да мисли за това. После се запита дали да не се върне тук утре с малката надежда, че все пак може да се случи нещо изумително. Колкото и да си повтаряше, че за последен път се подлага на подобно разочарование, дълбоко в себе си знаеше, че ще трябва да се върне.

Пое дълбоко дъх и издиша.

Слънцето вече беше в същата точка, в която се намираше и в съня ѝ. Хелена вдигна ръце към намръщеното си чело.

- Какво правя тук? - прошепна тя. - Това е нелепо.

35.

Андите, Перу

Цитаделата Мачу Пикчу

17:05 ч.

19 януари 1908 г.

Уилсън си проправи път през високия бамбук, като на места трябваше да се обръща и да гълта корема си, за да мине през гъсто растящите зелени стъбла. Хайръм го следваше по петите и стенеше недоволно. Минаването през бамбука не беше лесна работа и изискваше търпение и гъвкавост. Слава богу, че не духаше вятър - тогава люлеещите се стъбла имаха навика да те приковават там, където пролуките са прекалено тесни.

Веднага щом се измъкна от гъсталака, Уилсън отмести високата планинска трева и пристъпи под внушителния вход с тежката греда над него. Право напред имаше гигантски къс черен гранит, лежащ в основата на Храма на слънцето. В него имаше изрязан отвор с триъгълна форма. Със секнал дъх Уилсън забърза към неравния камък, за да огледа по-добре. Вътрешното светилище зееше отворено, разкривайки недрата си.

По тялото на Уилсън изби студена пот, когато се опита да възстанови случилото се. Беше очевидно, че черният гранитен клин е паднал неотдавна - беше смазал дърветата и храстите под себе си, които тепърва започваха да изсъхват и умират.

Хайръм се изкачи на падналия блок и също се загледа в сенките под храма.

- Не очаквах това - каза той, без да осъзнава сериозността на ситуацията.

- Лошо - загрижено рече Уилсън.

- Повърхностите са толкова гладки - каза Хайръм, загледан в полираните вътрешни стени. Погледна нагоре към белите ашлари на храма, наредени върху черната гранитна основа. - Това енаистинавпечатляващо. - Слънцето осветяваше кулата отзад и блестеше във високите прозорци. - Прав си, Уилсън, това е най-великолепната сграда, която съм виждал. По нея няма дори мъх.

Погледът му се върна към триъгълния отвор в основата.

- Какво е трябвало да има вътре? - Той се премести, за да вижда по-добре вътре. - Виж само качеството на камъка.

Уилсън се хвана отчаяно за главата.

- Не трябваше да е така.

- Какво са държали тук? - отново попита Хайръм и се обърна към Уилсън. Личеше си, че трябва да е било нещо наистина важно.

- Златен куб - отвърна Уилсън и разтвори длан, за да покаже размерите му.

- Нали каза, че нямало никакво съкровище?

- Това не е съкровище, което би поискал, Хайръм.

- Златен куб! Звучи ми доста добре! - Хайръм се плесна по бедрото, видимо въодушевен. - Знаех си, че търсиш съкровище. Знаех го от самото начало...

- Не разбираш - отвърна Уилсън. - Здравата сме загазили.

- Изглеждаш ми малко пребледнял. - Хайръм отстъпи назад, за да го огледа по-добре.

- Чакай малко да измисля какво да правим - отвърна Уилсън. Без Куба на инките времевият портал нямаше да се задейства. Бележките към мисията бяха съвсем точни - космическата нишка, която завършваше в Златния куб на бога слънце беше източникът на енергия, който позволяваше на портала на Мачу Пикчу да отвори пролука в земното магнитно поле. Без него Уилсън оставаше тук. Нямаше как да се върне у дома и мисията бе провалена.

Хайръм приближи триъгълния вход през високата до кръста му трева, като се мъчеше да види дали има нещо в сенките.

- Няма златен куб, доколкото виждам. И нишите в стените са празни.

- В тях е имало големи кристали - каза Уилсън.

Хайръм се огледа.

- Някой е отмъкнал имането.

- Без Куба на инките не мога да напусна това място - промърмори Уилсън.

- Няма ли да заминаваш? - радостно попита Хайръм. - Най-сетне добра новина.

Уилсън потърка челото си.

- Някой е проникнал във вътрешния храм и е взел най-безценния предмет в света на инките.

- Я ми кажи едно. - Хайръм го посочи. - Кубът ценен ли е или не?

- Кубът на инките може да разрушава светове - каза Уилсън.

- Стига глупости.

- Говоря сериозно, Хайръм.

Хайръм го погледна изненадано и наклони глава настрани.

- Е... който и да е взел златния куб, се е постарал да остави името си на стъпалата. Такова нещо не се вижда всеки ден.

Уилсън се втурна напред. В средното стъпало бяха издълбани две имена с тринайсетсантиметрови главни букви:

Хайръм посочи имената.

- Не мислиш, че тези Хесус и Хуан ще успеят да се обявят за откриватели на Мачу Пикчу вместо мен, нали?

- Те са последните на света, които бих искал да бъдат откриватели - с ужас рече Уилсън. - Отприщили са сила, която не могат да разберат и със сигурност са прокълнати.

- Прокълнати ли? - Хайръм отдръпна пръста си от полирания бял гранит. - Трябва да кажа, че тук наистина си е страшничко. А и мирише лошо. - Той се огледа, сякаш всеки момент щяха да ги нападнат. - Мразя миризливи места.

- На твое място не бих стоял там.

Хайръм се озърна назад към него.

- Защо?

- Защото от злото, което е било затворено тук, може да е останало нещо.

Хайръм се опули.

- Сериозно ли говориш?

Уилсън посочи горното стъпало.

- Кубът на инките е бил затворен на това място в продължение на близо петстотин години. Намирал се е точно тук. - Той посочи едва видим квадрат на стъпалото. - Напълно логично е да се приеме, че са останали следи от злото.

Хайръм се запрепъва навън, като тръскаше ръце, сякаш се опитваше да махне полепнала по пръстите си кал.

- Това вече звучи наистина плашещо. Нещо против да ида там и да свия цигара, докато измислиш какво да правим?

Уилсън клекна да прочете издълбаните в стъпалото имена.

- Нали не мислиш, че и ние сме прокълнати? - подвикна Хайръм. - Не сме взели Куба, така че и двамата сме чисти, нали?

Уилсън огледа черните гранитни основи - търсеше следи от нещо, което би могло да отвори камъка. Погледна отново надписа на стъпалото.

- Сантияна... това беше името на нещастника, разпънат на катедралата - Корсел Сантияна.

Хайръм четкаше камъка, на който се канеше да седне.

- Прав си, фамилията е същата.

- Трябва да върнем Куба на мястото му - заяви Уилсън.

Хайръм седеше на стълбите над високата трева. Беше свил цигарата си и се канеше да драсне клечка.

- От онова, което разказа за Куба, не съм сигурен, че е разумно, не мислиш ли? Поне знаем имената на онези, които са го взели.

Уилсън забеляза осем дупки от бургии, разположени на равни интервали при горния край на триъгълния вход. Отмести тревата и огледа падналия камък. По него също имаше дупки. Той вдигна зарязана дъска от евкалипт - наоколо бяха разхвърляни няколко. Дървото беше силно раздуто.

- Разбрах как са отворили. - Уилсън изчака, но не получи отговор. - Хайръм? - повика той.

Погледът му се спря върху горящия край на захвърлената цигара, лежаща на стъпалото, на което Хайръм беше седял само няколко секунди по-рано. Тънката струйка дим мързеливо се виеше нагоре в неподвижния въздух.

Разбрал веднага, че нещо не е наред, Уилсън се обърна във високата трева и се втурна към натрупаните камъни по източния край на долината. От другата страна имаше дълбока пропаст към джунглата долу, а след това още триста метра до реката.

- Знам, че е при вас! - извика той с всички сили. - Този човек играе важна роля в съдбата на Вилкапампа!

Секундите се изнизваха, но единственото, което чуваше, беше собственото му учестено дишане.

Усети, че зад него има някого; свали шапката си и се обърна... но нямаше никого! Не знаеше дали да бяга, или да остане на място. Не беше сигурен какво става.

Чу ясно свистене във въздуха, обърна се и видя, че огромният черен кондор се спуска към него, разперил ноктите си! Хвърли се зад подпорната стена и птицата прелетя точно над него, а неподвижните ѝ криле разцепиха въздуха, докато кацаше на гранитния камък, който доскоро беше скривал Златния куб на бога слънце.

Уилсън предпазливо надигна глава над тревата.

Гигантският кондор гледаше право в него със съсредоточените си черни очи и разперени криле. Птицата нададе силен крясък - продължителен звук, който накара Уилсън да запуши ушите си. После сви великолепните си черни криле и остана да стои напълно неподвижно.

- Ама че дивотия - промърмори Уилсън.

Женски глас внезапно наруши тишината.

- Опрели сме нож в гърлото на приятеля ти! Или ще се предадеш, или ще му отрежем главата! - Уилсън никога досега не беше чувал по-агресивен тон.

В горната част на Храма на слънцето се появи впечатляваща амазонка с боядисани в зелено лице и кожа. Вървеше уверено по външния край на безупречно положените ашлари. В дясната си ръка държеше къс лък. Намираше се на петнайсет метра над него и слънцето светеше в гърба ѝ, но въпреки това Уилсън я разпозна веднага.

- Няма да го наранявате - извика той. - Приятелят ми е важен за това място, макар че още не разбирате защо.

- Аз ще реша дали ще живее, или ще умре - отвърна амазонката.

- Можех да убия теб и воините ти при Моста на кондора - извика Уилсън. - Съветвам те да не го забравяш.

- За Девиците на слънцето е чест да умрат в защита на Вилкапампа - гордо рече тя. - Не очаквай милост в замяна!

Уилсън хвърли поглед към вътрешния храм.

- Провалили сте се в защитата на Вилкапампа и само ще влошите положението, ако действате прибързано.

- Не би трябвало да си тук, Уилсън Даулинг. Ролята на народа ми е да защитава свещения град на всяка цена. Ти си натрапник!

Нямаше време да мисли откъде знае името му.

- Някой е влязъл във вътрешния храм,преди да пристигнем - каза той.

Амазонката кимна.

- Така е. И единствената причина все още да дишаш е, защото Aпy изпрати кондора в твоя защита.

Голямата птица все така стоеше на масивния гранитен клин и остреше клюна си в камъка, лъскавите ѝ черни пера блестяха в мъгливата следобедна светлина.

- Кубът на инките у вас ли е? - извика Уилсън.

Амазонката стоеше неподвижно. Лицето ѝ беше в сянка и бе трудно да види изражението й.

- Кубът на инките е изгубен - най-сетне отвърна тя.

- А онези, чиито имена са издълбани на стъпалото?

- Хесус Веларде е мъртъв. Убит в планините - каза тя.

- А другият разпънатият на катедралата ли е? - попита Уилсън.

- Разпънатият на кръста е Корсел Сантияна - отвърна тя. - Братът на онзи, чието име е издълбано в камъка.

- Братът ли?

- Именно чрез Корсел Сантияна тайните на Вилкапампа и на Куба на инките бяха разкрити на света на хората.

- И откъде Корсел Сантияна се е сдобил с това знание? - попита Уилсън.

Последва кратко мълчание.

- Знанието е дошло от сестра ми - отвърна накрая тя. - Воинът Виване се довери на Корсел Сантияна - и беше предадена!

- Вътрешният храм е бил отворен, като в гранита са били пробити дупки, в които са пъхнати дърва - каза Уилсън. - Дървото е било намокрено, докато се разшири. Камъкът не е издържал.

- Много стар метод, на който са ни учили, в случай на нужда ние самите да извадим Куба - отвърна тя.

- Как се казваш, воине?

- Аз съм Акла - гордо рече тя. - Трибун на Девиците на слънцето. Защитници на древния град Вилкапампа. Пазители на Куба на инките.

Уилсън не можеше да разбере защо бележките към мисията не го бяха предупредили за жените воини и свързаната им с града роля.

- Трябва да ме послушаш - каза той. - Хайръм Бингам не бива да пострада. Съдбата му е свързана с това място.

Огромният кондор внезапно разпери могъщите си криле и скочи напред. Полетя директно към Уилсън и го принуди отново да приклекне в тревата. Гигантската птица полетя над долината, зави наляво да хване топъл въздушен поток и постепенно се издигна в небето.

- Ще дойдеш с мен в Питкос! - извика Акла. Трябва да се явите пред Мамаконите... оракулите на Девиците на слънцето. Те ще решат съдбата ви.

Странна светлина внезапно привлече вниманието на Уилсън. В триъгълния вход на Храма на слънцето се появи издължен образ - точно на мястото, където бе лежал Кубът на инките. Отначало светеше слабо и беше трудно да се определи какво точно представлява. Уилсън го наблюдаваше с периферното си зрение, за да не издаде на жената воин горе, че вниманието му е отвлечено.

„Каква е тази странна светлина?“ - запита се той, докато образът ставаше все по-ярък.

- Кубът на инките ще стане по-могъщ с течение на времето - продължи Акла. - Нямаш друг избор, освен да дойдеш с мен.

Секундите минаваха и във входа постепенно се очертаваше някаква женска фигура, но колкото и да се опитваше, Уилсън не можеше да я разгледа ясно. Фигурата беше млечнобяла и се движеше, сякаш се намираше зад стена от набраздена от вятъра вода. Уилсън беше като хипнотизиран от движещата се светлина и вече не можеше да скрие интереса си.

- Нямаш избор - повтори Акла.

Светещият образ се премести към полираното стъпало, където се бе намирал Кубът на инките. Внезапно се появи ясна фигура - Хелена Каприарти, притиснала длан върху горното стъпало.

- Обграден си! - извика тя. - Трябва да бягаш!

Уилсън стоеше с увиснала челюст.

Хелена беше облечена в черно - риза с навити ръкави под ловджийски елек и дочени панталони с големи джобове. Русата й коса бе прибрана назад под бейзболна шапка.

- Трябва да бягаш! Веднага! - повтори тя. - Приближават те от двете страни - три жени воини с опънати лъкове!

Той погледна към Акла - беше ясно, че не чува гласа на Хелена. Да не би Кубът на инките да му прави номера? Вперил поглед в познатите очи на Хелена, Уилсън бе залят от емоции.

Дланта ѝ все така докосваше бялото гранитно стъпало, сякаш това поддържаше връзката помежду им. Нямаше никаква логика, но Уилсън инстинктивно знаеше, че трябва да е тя.

- Върни се след четири часа! - извика Хелена и трескаво посочи към северното стълбище. -Върви!

Уилсън се обърна кръгом и спринтира към поддържащата стена. С един скок полетя към долината на Урубамба, разперил ръце като птица. Две стрели профучаха покрай него - едната одраска якето, а другата се размина на косъм с бузата му.

Извъртя се във въздуха и се понесе надолу към плътния зелен балдахин на трийсетина метра под него. Въздухът свистеше в ушите му, той усещаше как адреналинът му се натрупва.

Времето забави хода си както всеки път, когато се изправяше пред смъртта. На още триста метра надолу бързеите на придошлата Урубамба прорязваха долината. Небето беше ясносиньо. Яркото слънце осветяваше високата част на планинския масив, горите долу тънеха в изумруден мрак. Гледката беше невероятно красива.

Изведнъж се озова сред короните на дърветата. Сблъсъкът бе неминуем. И определено щеше да боли.

36.

Андите, Перу

Цитаделата Мачу Пикчу

17:32 ч.

19 януари 1908 г.

- Казах ви да не приближавате! - извика Акла на кечуа. - Кой стреля? Синеокият ще си помисли, че сме се опитвали да го убием от самото начало.

Затича се по тесните ашлари, скочи на петнайсет стъпки между покривите на сградите и се приземи на разрушената стена на Владетелския дворец до северното стълбище. Без да поглежда към тялото на Хайръм, тя скочи на неравните каменни стъпала, продължи между дърветата и планинската трева, покрай изгорялата цигара на Хайръм и после към поддържащата стена. Трите ѝ амазонки вече надничаха през ръба надолу към гъстата зелена джунгла.

- Невъзможно е да е оцелял при това падане - заяви Ореле.

Сонтане надникна надолу.

- Нямаше да скочи, ако си е мислил, че няма да оцелее.

- Казах ви да не го доближавате, освен ако откаже да се подчини! Защо го направихте? - ядосано попита Акла.

- Бяхме един уми Сонтане ни призова - отвърна Илна.

- Синеокият беше разсеян - каза Сонтане. - Беше изписано на лицето му и действах според инстинкта си.

Акла погледна партньорката си в очите.

- Избяга, защото е усетил, че идвате, Сонтане! -Тя удари с юмрук стената. - И сега мъжът, който скочи във въздуха от тази скала, може да тръгне да ни преследва, давате ли си сметка за това? Можете ли да си представите какво ще стане, ако го направи? Прибързаните ви действия направиха положението ни по-лошо, отколкото беше!

- Когато скочи, нямахме друг избор, освен да стреляме - отвърна Сонтане. - Искаше да избяга и бяхме прави да пуснем стрелите.

- Грешката беше направена,преди да скочи. Прибърза, Сонтане. Чу го какво каза. Той знае за Куба на инките и за връзката му с бога слънце. Знае за силата му. Можеше да дойде с нас в Питкос, чувствам го. Обмисляше предложението ми.

Сонтане метна лъка на рамото си.

- На мъжете не може да се има доверие. Винаги са ме учили на това, особено когато става въпрос за Куба на инките. Този мъж - тя посочи надолу към джунглата - не е по-различен. Идват тук да грабят и рушат. Изобщо не ги е грижа за равновесието на земята и боговете, които го контролират. Грешиш, че му се доверяваш. Грешеше от самото начало. Трябваше да го убием и толкова.

- А как ще обясниш появата на кондора? Такова нещо няма да се повтори още хиляда години. Aпy иска да го защити.

- Не знам защо се появи голямата птица. Но ако Any беше наистина силна, нямаше да позволи да откраднат Куба. Кондорът е символ на закрилата и нищо повече.Истинската закрила на този град зависи от нас... и от действията ни.

- Ние вече се провалихме в защитата на Куба на инките.Нима не разбираш?Онзи мъж притежава сили, които не разбираме. Хвърли се от скалата без никакво колебание. Можеше да ни помогне... сигурна съм в това. Чу го какво говореше на Хайръм Бингам. Беше толкова шокиран от изчезването на Куба, колкото бяхме и ние.

- Не ние сме се провалили в защитата на Куба! - рязко отвърна Сонтане. -Кръвната ти сестра го направи! Очевидната ѝ слабост към мъжете е причината за всичко това. И се боя, че същата слабост живее и у теб.

Мускулите на Акла се стегнаха. Идеше и да извади меча и да разсече партньорката си на две, толкова силен беше гневът и.

- Толкова ли си невежа? - озъби се тя. - Аз виждам величие у този мъж. - Акла също посочи надолу към джунглата. - Не го отричам. Но мотивите ми са чисти и винаги са били такива. Желая единствено да върна Куба на инките и ще направя всичко по силите си, за да го постигна. Този Уилсън Даулинг има знание и сила, които можем да използваме в наш интерес. Това е целта ми, нищо друго.

- Нещо там го разсея - прекъсна ги Ореле. Тя посочи през високата трева към вътрешния храм. - Видях го в очите му. Гледаше на там и не можеше да откъсне поглед.

- В храма ли?

- Погледът му беше прикован - добави Илна. - Виждаше нещо, което ние не виждахме.

Акла скочи към входа над падналия камък, следвана от трите жени воини. Пристъпи предпазливо в затвореното пространство и се завъртя, като се оглеждаше.

- Зловонието на Куба на инките още е тук - каза тя с кисела физиономия. Протегна се и докосна гладките каменни стъпала, после бързо отдръпна ръката си. - Какво може да е видял?

- Нещо беше привлякло вниманието му - потвърди Ореле.

- Какво? - попита Акла. - В този древен затвор няма нищо освен въздух.

- Нямаше да престъпим нарежданията ти - каза Ореле. - Този мъж има връзка с нещо, което е било в тази тъмница, с някакъв нечист дух. Това беше причината да избяга, а не приближаването ти, гарантирам.

Акла излезе навън и вдиша дълбоко чистия въздух.

- Той не само има силата и бързината на пума, но и изглежда, че поддържа връзка с подземния свят. Този мъж е или силен съюзник, или опасен противник. - Тя погледна към планините на изток. - Трябва да потърсим напътствия от Дървото. - Обърна се към Ореле и Илна. - Ще отведете Бингам в Наблюдателницата и ще го оставите там вързан и със запушена уста.

- По-добре да го вземем с нас - заяви Сонтане.

- Няма да можем да се движим бързо - отвърна Акла.

- Тогава да го убием - каза Сонтане и разсече въздуха с ръка.

Акла поклати глава.

- Чухте какво каза Уилсън Даулинг. Беше загрижен за сигурността на Хайръм Бингам. Смята, че съдбата на кльощавия е свързана с това място.

- И въпреки това трябва да го убием.

- Ако Хайръм Бингам е жив, Уилсън Даулинг ще бъде принуден да се грижи за него, както правеше през изминалите три дни. Това ще го забави и няма да може да се движи бързо като нас, ако реши да ни последва.

- Тогава да го раним, ако това е стратегията ти. Може би в крака. Нещо, което ще се излекува.

- Не бива да пострада - каза Акла. - Това е заповед.

- Не съм съгласна с тактиката ти - възрази Сонтане. - Избра да изчакаш, когато можехме да ударим мъжа, който проникна във Вилкапампа. Един, който ще разкаже на стотици други.

- Ако нараним Хайръм Бингам, Уилсън Даулинг със сигурност ще ни последва, за да си отмъсти. Видяхте на какво е способен. В крайна сметка Мамаконите ще решат дали съм взела вярно решение или не. До Питкос има един ден път. Ако се движим бързо, може да стигнем там утре по това време. Реките са придошли и дъждовете рано или късно ще се завърнат. - Акла се обърна и погледна небето на запад. - Ореле, Илна, отведете Хайръм Бингам в Наблюдателницата. - Тя спокойно вдигна шапката на Уилсън, сгъна я на две и я пъхна под нагръдника си. - Ще се срещнем на Пътеката на инките.

Акла хвърли последен поглед към вътрешния храм и по гърба ѝ пробягаха тръпки. Това място бе зло и тя се радваше, че се маха от него.

- Хайде, Сонтане.

Акла се затича сред храсталаците и по планинската стена нагоре по неравните стъпала към Пътеката на инките. Намерението ѝ бе да пришпорва партньорката си, докато не падне от изтощение на земята. Акла беше трибунът и нямаше да допусне някой да оспорва решенията ѝ.

37.

Андите, Перу

Цитаделата Мачу Пикчу

21:24ч.

19 януари 1908 г.

Нощното небе беше толкова тъмно, че сиянието на Млечния път създаваше бяла ивица, която се простираше от хоризонт до хоризонт. На юг ярко примигваха звездите, образуващи характерното очертание на Южния кръст и други по-големи съзвездия по небесния свод. Кентавър беше голямото съзвездие на юг. На север се виждаше Кораб, корабът „Арго“ на Язон и аргонавтите. Паун и Златна рибка бяха на запад. Най-впечатляващата звезда беше всъщност планетата Венера, четири пъти по-ярка от всички други небесни тела.

Макар че намаляващата луна щеше да изгрее след няколко часа, имаше достатъчно светлина, за да вижда добре. Реши да стигне до Храма на слънцето от изток, по почти отвесната скала, от която бе скочил. Изкачването беше толкова трудно, че реши, че амазонките няма да очакват да доближи цитаделата от тази посока, ако изобщо се върне.

Приземяването на Уилсън в джунглата беше тежко. Беше пробил гъстите корони на дърветата и за щастие се оплете в лианите в балдахина. Те се увиха около краката и ръцете му и го завъртяха като дервиш, което до голяма степен намали последния сблъсък с останките на някакви стари постройки на инките. При полета през короните една дебела лиана се уви около гърлото му като примка на бесило. Лежащ на земята, с пребито от падането тяло, той беше принуден да призове невероятната си сила, за да се освободи от лианата, иначе със сигурност щеше да бъде удушен. Още преди да се изправи, трябваше да се излекува.

Оттогава претърсваше джунглата за храна и правеше всичко възможно да възстанови енергията си. Командата за изцеление стопяваше голяма част от резервите му и трябваше да яде всякакви ларви и диви плодове, за да не остане без сили.

Намери опора на отвесната скала и се протегна нагоре като паяк, търсейки следваща опора. Катеренето беше бързо и за по-малко от минута щеше да стигне до поддържащата стена, отбелязваща горния периметър на източната част на билото. От тъмнината под него боботенето на Урубамба отекваше в долината. Трудно би чул евентуална атака, но си каза, че може да вижда по-добре от всеки друг на тази слаба светлина и се надяваше това да му е достатъчно да запази предимството си.

Наистина ли беше видял Хелена Каприарти да стои в недрата на Храма на слънцето? Можеше да е трик на ума му, манифестация на мислите, усилена от Куба на инките, но колкото повече се вглеждаше в чувствата си, толкова повече се убеждаваше, че наистина е била тя. Гласът ѝ, страхът и страстта в очите ѝ, начинът, по който настояваше да бяга.

„Трябва да е тя“ - помисли си той.

Почти не забелязваше, че мускулите му горят, докато се катереше бързо по отвесната каменна стена. Хайръм със сигурност бе заловен и Уилсън се молеше съдбата му да бъде такава, че да го предпази от беди.

Изкатери се тихомълком по подпорната стената като гущер, долепен до камъните и с много бавни движения. Много внимаваше тежестта му да не падне върху суха клонка или нещо друго, което може да вдигне шум, доловим над постоянното бучене на реката. Характерният силует на Храма на слънцето отново се извиси над него. Уилсън огледа прозорците и високите части на каменните руини по терасите, после насочи вниманието си към горите, които пълзяха по терасирания склон на юг. Спря за няколко секунди, за да се увери, че всичко е напълно неподвижно. Отново си напомни, че може да вижда много по-добре от всеки друг, което означаваше, че ще успее да забележи заплахата, преди тя да види него.

Приближи вътрешния храм през високата трева и внимателно заобиколи огромния гранитен клин, който беше блокирал входа. Докато се взираше във вътрешността на каменната структура, сърцето му заби по-силно от обичайното.

- Хелена - прошепна той. Но отговор не последва.

Отново започна да се пита дали видението му е било истинско или не. Изпълни се с трепет, докато се чудеше дали е взел правилното решение, като избяга от Акла. Отстъпи назад и се загледа към високите стени на Храма на слънцето под ярките звезди в небето.

Внезапно в мрака на вътрешния храм се появи млечнобяло петно с размерите на орех, което се рееше във въздуха. Трудно бе да се фокусира върху малката топка, докато се движеше насам-натам. С всеки момент тя растеше и се издължаваше, докато не се оформи човешко тяло, носещо се малко над земята. Светлината продължи да се засилва, докато накрая Хелена се появи пред него като с магия. Стоеше в тъмното, сложила длан на бялото гранитно стъпало, където се бе намирал Кубът на инките.

- Когато казах бягай, нямах предвид да скачаш от скалата в джунглата! - Хелена бе очевидно раздразнена. - Тревожех се, че си се пребил.

- И на мен ми е прнятно да те видя - отвърна Уилсън.

- Посочих натам. Трябваше да тръгнеш натам.

- Скачането ми се видя най-добрата възможност.

- Един ден няма да успееш да се изцелиш, Уилсън, и всичко ще приключи. Трябва да си по-внимателен.

- Тревожех се дали не си плод на въображението ми - отвърна Уилсън. - Но съдейки по реакцията, явно си истинска.

Дълбоко в себе си беше много щастлив, че я вижда.

Хелена въздъхна.

- Преследвам сънища с теб вече повече от два месеца. Имах видение за това място. - Тя се огледа предпазливо. - Видях нещо в този храм и някак разбрах, че то ще ме доведе до теб.

- Знаеш ли къде е Хайръм Бингам? Онзи кльощавият? — попита Уилсън.

Хелена посочи зад себе си.

- Жените воини понесоха тялото му към билото. Знам кой е Хайръм. Беше или мъртъв, или в безсъзнание, когато го помъкнаха натам. След като скочи, жените воини известно време спориха какво да правят. Мисля, че разговаряха на кечуа. Щях да ги последвам, но изгубих връзка. - Хелена замълча за момент. - Преследват те въоръжени жени воини, Уилсън. Ще престанеш ли някога да се забъркваш в неприятности?

- Те са амазонки и аз съм изненадан не по-малко от теб.

- Сигурна съм, че са напуснали града по Пътеката на инките. Тялото на Хайръм определено е горе, в Наблюдателницата.

- Изчакай, докато се върна - каза Уилсън.

- Идвам с теб - отвърна Хелена. - Не се стряскай, ако усетиш някакво присъствие до себе си, аз съм. Поради някаква причина можеш да ме виждаш само ако докосвам този камък, но аз мога да виждам и чувам всичко, когато си на не повече от десетина стъпки от мен. Ако се отдалечиш, губя първо звука, а после и образа.

- Сега в бъдещето ли си? - попита Уилсън.

Хелена кимна.

- Остави ме преди малко повече от година. В момента се намирам в Мачу Пикчу, сред руините. Предполагам, че когато и двамата сме на едно и също място в подходящия момент, в съзнанието ми влизат припокриващи се образи. Мога да виждам настоящето и миналото едно до друго.

- Значи си в Мачу Пикчу?

- Тичам из руините в тъмното. Всички си мислят, че съм напълно откачила. Никога не е скучно, когато участваш и ти, Уилсън.

- Коя е датата?

- Деветнайсети януари две и четиринайсета.

- Същата като тук, само че годината е хиляда деветстотин и осма. - Уилсън най-сетне се усмихна. - Радвам се да те видя, Хелена.

- А аз теб, Уилсън. Дълго време чаках този момент.

- Добре ли беше, след като си тръгнах?

Хелена също се усмихна.

- Труден пример за следване си, Уилсън Даулинг. Какво мога да кажа? Всички си мислят, че съм полудяла, но не ми пука. - Очите ѝ започнаха да се пълнят със сълзи. Тя посочи наляво. - Хайръм Бингам е натам, нагоре по стълбите.

После махна ръка от камъка и бавно избледня.

На Уилсън му бяха нужни само няколко минути да пресече града и да изкачи двайсет и петте тераси до Наблюдателницата. В обраслата цитадела имаше безброй подходящи за скривалище места, но той не обръщаше внимание на опасността. Прие, че пътят напред е чист. През цялото време усещаше присъствието на Хелена до себе си, сякаш беше точно до дясното му рамо. Същото усещане беше изпитал, когато кондорът се понесе към него, а и в бараката при железопътната линия три дни по-рано.

Уилсън приближи характерните високи стени на Наблюдателницата и дълбоко в сърцето си започна да се страхува, че с Хайръм се е случило най-лошото. Бяха минали почти пет часа, откакто го бе видял жив за последен път. Задуха лек ветрец, който разлюля дърветата и високата трева. В далечината на хоризонта проблесна светкавица.

Уилсън долепи гръб в стената, пое тихо дъх и надникна зад ъгъла. Тялото на Хайръм лежеше на земята сред високата трева. Глезените и китките му бяха вързани. Не помръдваше.

- О, не - прошепна Уилсън.

Той тихо приближи и постави ръка на гърба му.

- Ъде... бее... дяо... еме? - измънка Хайръм.

Уилсън бързо махна кожената превръзка и извади парцала от устата му.

- Къде беше, дявол да те вземе? Чакам тук от часове! - мрачно рече Хайръм. - Не бих отказал глътка вода.

Уилсън го надигна в седнало положение, разряза вървите на ръцете и краката и му подаде манерката.

- Само не прекалявай.

Хайръм загълта жадно.

- Онези жени ме отвлякоха. - Водата се стичаше по брадичката и мокреше ризата му. - Амазонките.

- Пий бавно - рече Уилсън. - Ще ти прилошее.

- Огромни женища, да знаеш! Гигантски. Борих се с тях, но бяха твърде силни. - Той избърса брадичката си. - Започнах да се чудя дали ще се върнеш. Или дали не си мъртъв. - Гласът му вече звучеше малко по-добре. - Буболечки лазеха по лицето ми, Уилсън. Буболечки! - Зачеса се като краставо псе, докато се оглеждаше. - Краката и ръцете ми се схванаха и лежах и си мислех: „Какво стана със славата и богатствата? Ще умра с натикано в пръстта лице, а в носа и ушите ми ще лазят буболечки“.

- Жив си, това е важното - отвърна Уилсън.

- Беше ужасно изпитание.

- Чакай тук - каза Уилсън.

От устата на Хайръм захвърча вода.

- Не ме оставяй сам! Непрогледна тъмнина е! И ако онези ужасни жени се върнат да ме вземат... или по-лошо?

Той се опита да стане, но краката му бяха изтръпнали.

- Махнаха се от града - каза Уилсън. - И не са те убили, което е изненада.

- О,много мило. Мислеше си, че ще ме убият ли?

- Май не са искали да ме разстроят.

- Да, бе... толкова се радвам, че не са теразстроили!

- Винаги е такъв - каза Уилсън през дясното си рамо, доловил присъствието на Хелена. - Все трябва да се грижиш за него.

- На кого говориш? - попита Хайръм.

- Да се върнем, за да продължим разговора си - каза Уилсън към Хелена.

- Какви ги дрънкаш? - извика раздразнено Хайръм, като се мъчеше да различи нещо в тъмното. - Има ли някой друг?

- Чакай тук, Хайръм.

- Май полудяваш, Уилсън! - Хайръм се надигна на колене и отново огледа мрака около себе си. - Какво да правя с проклетите буболечки? - извика той.

Уилсън се движеше бързо по обраслите тераси, заобикаляше дървета, пробиваше си път през тревата и бамбука към Храма на слънцето. Запъхтян от усилието, той се спусна по последните стъпала и приближи отвора в основата на гранитния фундамент. След няколко секунди млечнобялата топка светлина се появи и започна да расте и да става по-ярка, докато отново не се появи прекрасната фигура на Хелена, докоснала бялото гранитно стъпало.

- Разделени сме от сто и шест години - каза Уилсън. - С точност до ден.

- Датата е ключовият фактор - съгласи се Хелена.

- Бях тук вчера и не те видях, както и завчера. - Тя се огледа. - Времето е същото тук и при теб. Преди това дъждовете бяха ужасни, реките придойдоха и всички пътища са блокирани.

Уилсън протегна ръка. Хелена изглеждаше толкова истинска, сякаш беше физически пред него, но когато се опита да я докосне, ръката му мина през нея. Тя също протегна ръка да го докосне, със същия резултат.

- Защо се случва това? - попита.

Уилсън посочи белите гранитни стъпала.

- Заради предмета, който е стоял точно там, където е дланта ти.

- Кубът на инките - рече Хелена. - Чух разговорите ви с Хайръм и жената воин.

- Със сигурност енергията на Куба поддържа тази връзка между нас. - Той пристъпи към нея. - Помниш ли как ти разказах за образуването на вселената милисекунда след Големия взрив, когато са се появили всички неща? Как цялата вселена се изпълнила с мрежа от мощни тръби от енергия, наречени космически струни? Как именно струните позволяват съществуването на измерението време?

- Помня всичко, което ми каза - отвърна тя.

- Една от тези космически струни свършва в предмета, известен като Куба на инките. Според легендата първият инка, Манко Капак, се появил от водите на езерото Титикака със Златен жезъл. Жена му Мама Окло пък носела Златен куб. И двата предмета били крайна точка на една космическа струна. Когато Златният жезъл бил неочаквано унищожен, Кубът на инките станал всемогъщ. Започнал да обладава душите на хората. Според предсказанието Кубът на инките трябвало да бъде скрит завинаги, в противен случай щял да погълне човечеството, каквото и да означава това. В средата на петнайсети век владетелят Пачакути построил тази крепост в най-негостоприемните планини на Южна Америка. И Кубът на инките бил затворен в този каменен затвор, пазен от енергийни кристали. Докато тези двама мъже - Уилсън посочи издълбания в средното стъпало надпис, - не го освободили в нищо неподозиращия свят.

- Знаеш ли къде е Кубът?

- Предполагам, че в Куско. Или поне е бил там. Разпънали са на кръст един човек и са го провесили на стената на Ла Катедрал, голямата църква на централния площад.

- Разпятието - рече Хелена. - Знам за него.

- Не е част от историята, която аз изучавах - отвърна Уилсън.

- Научих от един пътник във влака за насам. Тогава и аз чух за първи път. Няма го в нито една книга.

Уилсън посочи надписа на средното стъпало.

- Разпнатият човек е брат на Хуан Сантияна, който е взел Куба на инките. В бъдещето, от което идвам, разпъването изобщо не се е случвало. И структурата, в която стоиш, никога не е била отваряна.

- Според книгата на Хайръм Бингам мястото е точно такова - каза Хелена. - Но в текста му не се споменава за разпятие.

- Имаш книгата на Хайръм ли?

- Четох я, докато те чаках да се появиш.

Уилсън потърка брадичката си.

- Виждаш ли надписа и в бъдещето?

Хелена присви очи.

- Надписът не се е променил. Но огромният камък зад теб вече го няма. Също дърветата и бамбука. Всичко е разчистено и каменните сгради са реконструирани. Ей там има нова стена - посочи тя.

- Хайръм споменава ли ме в книгата си?

Хелена поклати глава.

- На коя дата открива Мачу Пикчу?

- На двайсет и четвърти юли хиляда деветстотин и единайсета. Повече от три години от времето, в което се намираш в момента.

- Имаме си работа с променена история - замислено рече Уилсън. - А споменава ли за амазонките?

Хелена отново поклати глава.

- Нито дума.

- Жените воини са защитниците на Вилкапампа - рече Уилсън. - Потомки на първоначалните Девици на слънцето.

- Опитваха се да те убият - каза Хелена. - Бях сред руините и ги гледах. Стрелите им са отровни, видях как мажат върховете. - Тя разпери палеца и показалеца на едната си ръка. - В един момент бях на такова разстояние от тях. Ако беше останал на място, сега щеше да си мъртъв.

- Ами жената, която стоеше горе на сградата? Онази Акла?

- Доближих я едва след като скочи. Беше ядосана на другите, в това съм сигурна. Сигурно защото не успяха да те убият.

Уилсън си представи силното лице на Акла.

- Искаше да се срещна с Мамаконите, оракулите на Девиците на слънцето, на някакво място на име Питкос.

Хелена изглеждаше разстроена.

- Казвам ти, онези жени искаха да те убият! Изобщо не се съмнявам.

- Те разполагат с информация, която ми е нужна - отвърна Уилсън. - Акла каза, че Кубът на инките щял да стане по-силен с течение на времето и аз ѝ вярвам. - Той прокара пръсти през кестенявата си коса. На хоризонта проблесна светкавица. - Но не съм сигурен как да следвам дирята им.

- Ако ги подгониш през планините, няма да мога да дойда с теб - каза Хелена. - Няма да смогна.

- Това е цената, която ще трябва да платим - рече Уилсън.

- Не бива да тръгваш след амазонките.

- Те са най-добрата ми възможност. Трябва да стигна до Питкос и да науча какво знаят. - Уилсън сложи ръце на кръста си. - Трябва да разбереш, Хелена. Без Куба на инките съм затворен тук. Кубът захранва прехвърлящия портал.

- Значи си заседнал тук?

- Точно така. Трябва да намеря Куба на инките.

- Аз знам пътя до Питкос - отговори Хелена.

- Откъде?

- Пише го в книгата на Бингам. Намира се на запад, където река Тинкочака се влива в Урубамба. Има планина на име Амарупата. Крепостта се намира на върха ѝ. Надморската височина е по-голяма, отколкото тук, и е заобиколена отвсякъде с отвесни скали. Има само един път до нея, от запад.

- Благодаря, Хелена.

- Нали си даваш сметка, че ако дръпна ръката си от камъка, няма да можем да общуваме повече? Това може да е последният път, когато се виждаме.

Уилсън постави длан на същото място, което докосваше Хелена.

- Трябва да намеря Куба, ако искам да се махна оттук.

- Защо не дойде да ме вземеш? - неочаквано попита Хелена.

- Никога не съм обещавал, че ще се върна. Дори не осъзнавах, че бих могъл.

- Никога не си казвал, но знаеше, че се надявах.

- Не знам какво да кажа.

Уилсън усети топлината от гранитното стъпало, която се излъчваше през върховете на пръстите му, и отдръпна ръката си. Усещането бе странно, сякаш го бе ударил слаб ток. Определено имаше някаква остатъчна енергия от Куба.

- Трябва да ти кажа нещо - с разтревожено изражение каза Хелена. - Може би то е причината за всичко това. По пътя насам един мъж на име дон Ерависто извади оръжие и се опита да ме убие. - Преди Уилсън да успее да реагира, Хелена му даде знак да я остави да довърши. - Той ми разказа за разпятието в Куско. Каза, че моята смърт е единственият начин да си отмъсти за убийството на неговото семейство преди повече от век.

- Кой е убил семейството му? - попита Уилсън.

- Ти - отвърна тя.

- Невъзможно.

- Дон Ерависто знаеше всичко, Уилсън. Предсказа, че ще установя контакт с теб. Знаеше, че си бил тук в миналото с Хайръм Бингам. Каза, че ще ти помогна с информация, което и правя. Според него ти ще убиеш близките на честен мъж, докато спят в леглата си - жената на Лучо Гонсалес и двете му малки деца, като оставиш живо само най-голямото момче, което ще бъде свидетел на ужасното деяние. Каза, че си извършил невъобразими неща, че си ги изнасилил и си се гаврил с тях.

Уилсън бе зашеметен от чутото.

- Това е нелепо.

- Знам, Уилсън. Но дон Ерависто твърдо вярва, че ти си убиецът и аз съм ти съучастничка. Вярва достатъчно, за да се опита да ме убие. Трябваше да ти го кажа, за да можеш да се защитиш.

- Никога не съм чувал за Лучо Гонсалес - каза Уилсън.

- Той е капитан от перуанската армия в Куско.

- Защо ми е да убивам семейството му?

- Кубът на инките докарва хората до безумие, Уилсън. Възможно е това да е причината. Трябва да внимаваш, когато си близко до него. Ако наистина може да обладава душите на хората, сигурно няма да си в състояние да контролираш какво ще се случи.

На Уилсън му призля.

- Не е много утешително някой да ти каже, че ще убиеш и ще се гавриш с невинна жена и децата ѝ.

- Трябва да останеш съсредоточен - строго рече тя.

- Ако съм близо до Куба на инките, сигурно ще можем да общуваме.

Хелена погледна каменното стъпало, на което се е намирал Кубът.

- Това може да ни помогне, когато настъпи времето. Трябва да се уговорим да се срещнем - рече тя. - На място, на което знаеш, че ще бъдеш. Някъде в Куско. Някъде на открито, където лесно мога да те видя.

- Историята е излязла от равновесието си - каза Уилсън. - И освобождаването на Куба е причина световете ни да се преплетат отново. Трябва да внимаваш, Хелена. Ако ролята ти е да ми помогнеш, ти също може би си все още в опасност.

38.

Куско, Перу

Манастирът

00:35 ч.

19 януари 1908 г.

Подкованите подметки на епископ Франсиско чаткаха отчетливо, докато слизаше по каменното стълбище към подземието. В едната си ръка той държеше месингов ключ, а в другата носеше богато украсен ветроупорен фенер от чисто сребро с дълга дръжка и четири огледални стени. Жалкото оранжево пламъче осветяваше покритите с мъх стени и локвите вода по пода на местата, където дъждът се беше просмукал през малките пукнатини в зидарията.

Когато стигна до поредната тежка врата, той вдигна същия ключ, внимателно го пъхна в ключалката и завъртя. Сърцето му се разтуптя само от прещракването на ключалката. Отвори вратата и острата воня на урина и изпражнения изпълни ноздрите му. От миризмата му се прииска да се върне обратно, но знаеше, че така само ще си причини повече болка.

Вдигна фенера и впери поглед в студения мрак към голата женска фигура, окована на отсрещната стена, увиснала на китките си. Беше се извърнала от него, тялото ѝ бе насинено и окървавено. Епископ Франсиско мълчаливо затвори вратата и заключи.

- Тази жена се нуждае от грижи, за да оцелее - каза той на мрака. Не искаше да навлиза повече в тъмницата и се надяваше, че няма да е нужно, макар да бе малко вероятно. - Не е яла повече от седмица, велики господарю. Трябва да се грижим за нея или със сигурност ще умре.

- Ще вземеш Христовия кръст и ще го използваш върху нея - отвърна дълбокият глас.

Епископът плувна в пот. Искаше да моли за милост както за жената, така и за себе си, но знаеше, че ще бъде безсмислено. Духът на Писаро жадуваше болката и унижението на другите. Всяка проява на слабост само засилваше жаждата му и последствията можеха да бъдат още по-лоши.

Епископ Франсиско внимателно остави фенера на каменния под, измъкна бродирана кърпичка от джоба си и избърса потта по лицето и ръцете си. Бавно и с неохота извади голям кръст от вътрешния джоб на алената си роба. Би направил всичко да забави нещата, но знаеше, че това ще е само временна отсрочка на ужаса, който скоро щеше да го погълне. Като стъпваше бавно през засъхналата кръв и урина, той приближи голата жена със сребърния кръст в ръка. Призляваше му при мисълта, че такъв свят предмет може да се използва за причиняване на толкова много болка. Ръбовете бяха остри и със сигурност щяха да пронижат кожата.

- Тази жена ще се отрече от езическите си вярвания - продължи Писаро. - Няма да спреш, докато не прослави Исус Христос, истинския спасител на душите. Тя може да бъде спасена единствено чрез Него. Единствено по Негова милост душата ѝ ще може да се възнесе в рая.

Епископ Франсиско се наведе към жената. Треперещият му глас беше тих като шепот.

- Трябва да се отречеш от вярванията си, дете мое. Трябва да приемеш единствения истински Бог, Исус Христос. Това е единственият ти път към свободата и спасението. - Той прокара върха на кръста по гърба ѝ надолу към насинения ѝ задник. - Трябва да кажеш „Слава на Исус“.

Жената дори не трепна - просто си висеше на железните окови.

- Трябва да кажеш „Слава на Исус“ - прошепна отново той. - Само така можеш да се отървеш от мъченията, които ще те сполетят.

Епископ Франсиско искаше да плаче, но знаеше, че вече не са му останали сълзи. През цялото време усещаше как духът на Писаро изпълва студения въздух около него, как се наслаждава на момента и жадува за сблъсък на воли и невероятната болка, която ще дойде с него.

Плю върху среброто, за да навлажни метала, и започна да боде с дългия край голата плът на жената в опит да предизвика реакция. Такава обаче нямаше. Движенията му станаха по-жестоки, докато накрая направо я налагаше отново и отново с кръста. Но жената просто висеше за оковите си и не помръдваше.

Сграбчи я за косата и дръпна насиненото ѝ лице от стената. Онова, което видя, го изпълни с ужас и тъга, но реакцията му беше тъкмо обратната. Очите ѝ бяха отворени, но в тях нямаше живот. Коженият ремък, напъхан в устата ѝ, бе напоен с кръв, която се стичаше надолу по почернялата ѝ брадичка. Кръвта беше толкова много, че бе покрила цялото ѝ голо тяло и бе текла надолу по краката ѝ.

Пусна я и главата на жената се удари в твърдата стена. Епископ Франсиско развърза ремъка и го махна, при което късчета осакатена плът паднаха с плясък на пода. Беше прехапала езика си, за да избяга от ада, в който живееше. Кръвта беше напълнила белите ѝ дробове и я бе задушила.

- Не биваше да ѝ казваш, че Корсел Сантияна е разпнат, велики господарю. Той бе причината да живее, казах ти. Откакто разбра, че е мъртъв, волята ѝ за живот угасна.

- Това беше най-великият момент от всички!- отвърна ликуващо Писаро. -Тогава тя научи присъдата на Всемогъщия Господ. Най-сетне осъзна, че няма измъкване за езичници като нея. Сега ще гори в огньовете на ада цяла вечност, в ръцете на Луцифер. Няма да отиде в рая като Корсел. Той беше пречистен на кръста и ще живее вечно до Бог.

Епископ Франсиско погледна в мъртвите очи на Виване. Трудно можеше да се повярва, че някога е била прекрасна, здрава млада жена, воин от Девиците на слънцето, потомка на древните инки. Съдейки по изкривеното ѝ лице, смъртта ѝ е била ужасна, но въпреки това той много ѝ завиждаше. Тя беше успяла да се измъкне от безумието на адския свят, създаден от Писаро. Стига да можеше да намери начин да избяга и той, епископ Франсиско със сигурност щеше да се възползва от него, независимо от цената и болката.

- Освободи я - нареди гласът.

Епископ Франсиско издърпа тежкия щифт от оковата и лявата ръка на Виване се отпусна. Махането на втория щифт беше по-трудно, тъй като цялата ѝ тежест беше върху оковата, но той стъпи здраво и успя да изкопчи от себе си достатъчно сили, за да го махне, оставяйки голото тяло да падне в мръсната тиня на пода.

- Ще я обърнеш по гръб - заяви Писаро.

- Моля те, велики господарю, горкото дете е мъртво. Вече не може да ѝ бъде причинена никаква болка.

- Тя ми се опълчи! Избра ада пред рая!

Гласът на Писаро беше толкова силен, че на епископ Франсиско му се прииска да моли за милост, но не смееше, за да не си навлече още по-голямо наказание.

- Ще я обърнеш по гръб!- още по-силно изрева гласът.

Ужасната болка, която причиняваше гласът на Писаро, накара епископ Франсиско да се превие, стиснал главата си с ръце. Той изскимтя, но не беше сигурен защо - така или иначе нямаше кой да го чуе.

- Ще направя както заповядаш - рече той и трепна от отвращение. - Ще направя както заповядаш.

Епископ Франсиско захвърли робата си и остана само по алените обувки и епископската си шапка. Самият той беше кожа и кости, застанал над трупа на прекрасната някога жена.

Насред мъченията си искаше да се помоли на собствения си Бог да го спаси от този удар, но вече не знаеше на кой Бог да се моли. Започваше дори да се съмнява, че съществува истински Бог - ако съществуваше, той не би допуснал подобно деяние от негово име.

- Бог е милостив, Бог е велик - каза си той с напразната надежда, че молитвите му ще бъдат приети.

„Къде е човекът, който може да ме спаси от този ужас?“ - запита се той.

Имаше само една надежда, в която да се вкопчи - мъжът на име Уилсън Даулинг. Неуловимият чужденец изпълваше със страх Писаро, нищо друго не можеше да го направи. Великият господар бе признал, че не може да види в душата на Даулинг, както вижда в душите на всички други. Човек с толкова тъмна душа беше човек, който би могъл да спре злото, пълзящо в този момент в тялото на епископа. Уилсън Даулинг със сигурност идваше към Куско - Писаро бе наредил да се разположат войници, които да пазят подстъпите към града.

„Той е единствената ми надежда за спасение“ - осъзна епископ Франсиско. Отпусна се на колене в кръвта и мръсотията на пода. Усещайки как лудостта най-сетне ще надделее над разума му, той с неохота постави ръце върху ледената кожа на Виване. Искаше животът му да приключи в този момент и би дал собствената си душа, само и само да бъде освободен от ада, в който живееше.

- Трябва да ме убиеш, Уилсън Даулинг - каза си той. - Всичките ми молитви ще бъдат чути, ако ме поразиш с един-единствен удар.

Нямаше друга надежда в живота си, само абстрактните видения за човек, с когото никога не се бе срещал - човек, чиято душа е черна като нощта.

39.

Андите, Перу

Планината Амарупата

20:05 ч.

21 януари 1908 г.

Отново валеше силно. Уилсън стоеше в подножието на Амарупата, загледан към отвесните скали, които се губеха нагоре в бурния мрак. Опитваше се да реши дали да пробва да се изкатери на един километър по трудната стена, която не можеше дори да види. Другата му възможност бе да опита да стигне до Питкос от запад по каменната пътека, която беше много по-лесна, но вероятно се охраняваше. Постави ръка на гранитната стена и усети тежестта на водата, която се стичаше по нея. Беше съмнително, че ще може да се задържи на такава хлъзгава повърхност.

След като напусна Мачу Пикчу, Уилсън заведе Хайръм при отец Маркос в скромното сиропиталище „Богородица милостива“ на бреговете на бушуващата Урубамба. Трябваше им почти цял ден да изминат краткото разстояние през хребета до тясната пътека, която се спускаше на зигзаг по коварните склонове към реката.

Отец Маркос ги прие радушно и им даде първата топла храна, която Уилсън и Хайръм бяха яли от близо пет дни - голяма купа свинско с картофи. За огромно облекчение на Хайръм, отецът имаше бутилка уиски и достатъчно тютюн, така че можеше да успокои разклатените нерви на американеца с питие и повече цигари, отколкото можеше да изпуши. Сиропиталището се ръководеше от три испански монахини, които се грижеха за около четиресет деца с метиска кръв на възраст от две до шестнайсет години. Почти всички бяха изоставени, но предпочитаха да вярват, че родителите им са загинали в планините. Уилсън беше толкова благодарен за гостоприемството на отец Маркос, че му даде три монети от чисто злато, за да му помогне за църквата. След това даде на свещеника четвърта монета и го помоли да уреди водач, който да отведе Хайръм до Куско колкото се може по-скоро.

Отец Маркос отказа парите, но Уилсън знаеше, че причина за отказа е гордостта му, а не нуждите на сиропиталището. Накрая Уилсън настоя отеца да вземе парите в името на Всемогъщия Бог.

- Познавам един планински водач на име Омпета, който минава от време на време по този път - каза отец Маркос. Дребният кльощав свещеник беше облечен в просто кафяво расо и носеше дървен кръст на врата си. Изглеждаше на петдесет и няколко и имаше кожа с цвят на шоколад и широк нос и лице, издаващи индианския му произход. Сиропиталището му бе чисто и подредено и децата, изглежда, го обожаваха. - Омпета ни носи продоволствия и дрехи от Куско - продължи отец Маркос с усмивка, която показа потъмнели от тютюна зъби. - Когато се върне, ще му кажа да заведе приятеля ви у дома. Добър човек е, макар да не изповядва нашата вяра. Той е връзката ни с външния свят и всеки ден се молим да се завърне жив и здрав, независимо какви богове почита.

Сестрите около него кимнаха.

- Винаги се радваме да го видим - каза сестра Маргарита.

- Носи ни вестници, когато може - добави сестра Даниела.

Откакто напусна сиропиталището, Уилсън се бе придвижвал много бързо. Имаше време, когато копнееше за компанията на други, но то отдавна бе отминало. Ролята му като Надзирател и идващият с нея опит се бяха заели да елиминират простото му желание за близост. Беше се настроил да стане самотник - така беше най-лесно да оцелее на местата, на които се бе озовавал, както емоционално, така и физически.

Погледна отново към отвесната гранитна стена, извисяваща се нагоре в проливния дъжд. Дори той не бе достатъчно храбър да опита толкова коварно катерене. Единственият му избор бе да заобиколи хребета и да приближи Питкос от западната страна на Амарупата, както бе споменала Хелена.

Ослепителна светкавица озари небето и го накара да стисне клепачи от болка. Чувствителните му очи вършеха отлична работа в тъмното, но шокът от ярката светлина всеки път го зашеметяваше и го караше да замръзне. Отвори очи и се наложи да изчака известно време, докато светът отново се фокусира.

Пътят пред него бе осеян с големи канари и шисти, очевидно откъртили се от скалите през хилядолетията. Придвижването по камъните беше много по-лесно, отколкото през гъстата джунгла, и Уилсън затича напред, прескачайки от скала на скала.

През цялото време си мислеше за Хелена. Искаше му се да може да се върне в момента, когато тя изчезна в мрака, докоснала с ръка бялото гранитно стъпало. Ако можеше, щеше да ѝ каже колко много означаваше за него да я види отново, но годините на раздяла бяха взели своето и той не можеше да изпитва дълбоки чувства, колкото и да се опитваше.

Срещата им го беше сварила напълно неподготвен и в резултат не успя да каже какво изпитва в действителност. Едва сега, след цели два дни, започваше да си дава сметка за чувствата си. През годините се бе утешавал, че нещата никога не са същите, когато се опиташ да съживиш миналото. Бяха изминали осем дълги години, откакто я беше видял за последен път, цял живот в толкова много отношения, но пък за нея бе изтекла само година.

Нямаше съмнение, че появата на Хелена беше светъл лъч в мрака. Начинът, по който русата ѝ коса падаше върху очите ѝ, беше великолепен, също като класическата усмивка и мелодията на гласа ѝ. Едва сега Уилсън започваше истински да оценява възможността, която му бе дадена. Беше невъзможно да каже дали ще я види отново, но се надяваше, че във връзката им има нещо повече от нейното предупреждение. Той знаеше, че тя има същата биологична способност като неговата да пътува във времето - личеше си в изумителните ѝ сини очи. Искаше му се да ѝ разкрие, че притежава същите качества, но какъв беше смисълът? Нямаше полза да знае, че генетичната ѝ структура е една на десет милиарда и че може да бъде прехвърлена по космическа нишка. Малко вероятно бе да ѝ се отвори възможност да пътува през четвъртото измерение. Най-добре беше някои неща да си останат тайна, реши Уилсън. За нея беше по-добре, че не знае.

Пътеката свърши и не му остана друг избор, освен да скочи от един голям плосък камък в гъстата джунгла. Дъждът се сипеше през дърветата, докато той продължи през гъстите листа, оплескан в кал до раменете.

Помисли си за предупреждението на Хелена - че ще убие и ще се гаври с жената и децата на капитан Лучо Гонсалес. Извършването на подобно гадно деяние бе немислимо за него. Но въпреки това историята, която бе посочила Хелена, като че ли диктуваше тъкмо това. Можеше ли да промени бъдещето, което му беше предсказала тя? Опитът му показваше, че историята може да бъде възстановена, но съдбата има начин да прави така, че повечето важни събития да не бъдат променяни. Според бележките към мисията Кубът на инките трябваше да остане в Храма на слънцето. Всичко случило се след вземането му бе отклонение от хода на историята, включително и разпъването на Корсел Сантияна. Неочакваният контакт между Уилсън и Хелена със сигурност също бе свързан. Ако Кубът на инките не беше напуснал хранилището си, той несъмнено нямаше да се види с нея.

Във всичко това имаше както добро, така и лошо.

Мислите му се насочиха към Акла и Девиците на слънцето. Каква беше тяхната роля във всичко това? Можеха ли да му помогнат да върне Куба на инките, или бяха негов заклет враг, както предупреждаваше Хелена? Несъмнено задачата им бе да защитават Куба, самата Акла го беше казала. И те се бяха провалили, защото сестрата на Акла бе издала тайната за местоположението на Куба на Корсел Сантияна.

Гъстата джунгла се разтвори отново, разкривайки тясна пътека. Уилсън избърса водата от очите си, придърпа чантата колкото се може по-плътно до тялото си и нагласи ножа в колана така, че да може да го извади лесно. Предстоеше му да тръгне нагоре по тесния подстъп към скритото селище Питкос.

Приближи изсечено в стръмния гранит стълбище, водещо нагоре към града. Нямаше представа какво го чака напред, но ако искаше да намери Куба на инките, му трябваше информация от воините, които го бяха защитавали през последните петстотин години. Ако те искаха смъртта му, трябваше да разчита на силата и ловкостта си, за да се измъкне.

Хлъзгавата пътека се изкачваше на зигзаг по коварния склон и минаваше през множество пукнатини в гранита. С увеличаването на височината времето ставаше все по-сурово. Вятърът на моменти достигаше до осемдесет километра в час, което правеше трудно дори стоенето на едно място. На всичкото отгоре ледените дъждовни капки го шибаха с такава сила, че му бе трудно да държи очите си отворени за повече от една секунда, без да ги затвори отново. Направо не беше за вярване, че някой би живял на подобно място, толкова високо, оставен на милостта на стихиите - а сега бешелято. През зимата тук със сигурност бушуваха свирепи виелици.

Уилсън продължаваше напред по тесния скален корниз, плътно долепен до гранитната стена. Изсечената пътека бе широка само няколко сантиметра и беше опасно хлъзгава. Нямаше представа колко високо се намира, но се изкачваше вече повече от час.

Каменната платформа накрая се изравни и в гранитната стена отпред се появи широка близо метър пукнатина. Разцепената скала несъмнено беше входът към Питкос. Застанал там, мокър до кости и изтощен, Уилсън нямаше как да се запита дали Девиците на слънцето знаят, че идва. Съдейки по всичко видяно дотук, трябваше да приеме, че те знаят как да защитават твърдината си.

От другата страна на пукнатината се виждаше открито пространство.

„Как човек с мирни намерения влиза в това селище?“ - запита се Уилсън.

Изпъна се, изправи рамене и тръгна право напред към града-крепост Питкос. От всичко, което бе правил през живота си, това му се виждаше най-тъпото - щеше да влезе в света на амазонки главорези. Чарът нямаше да им подейства, нито бруталната сила. Отговорът щеше да е някъде по средата.

40.

Андите, Перу

Град-крепост Питкос

22:15 ч.

21 януари 1908 г.

Уилсън влезе в спокойното пространство между двете гигантски каменни стени. От автобиографията на Хайръм знаеше основното разположение на постройките и размерите на укрепения град. Пред него имаше петдесетина къщи, подредени в приблизителен квадрат около централен площад. Нямаше прозорци и врати, водещи към откритото пространство, и лесно можеше да се заключи, че то е замислено като място за убиване. Цялото селище се намираше на изравнен терен с изключение на величествения храм, разположен няколко стъпки по-високо от всичко останало. Описанието на Хелена на точното местоположение на сградата беше смътно и Уилсън прие, че храмът се намира в източния край, над земеделските тераси, гледащи към Мачу Пикчу. Твърдеше се, че бил построен от черен гранит с трийсет трапецовидни входа - петнайсет отпред и още толкова от другата страна, разположени на равни разстояния.

Уилсън успокои дишането си и излезе отново на вятъра и дъжда. Тръгна бавно напред - беше решил, че възможностите му ще са по-добри, ако се намира в средата на откритото пространство. Пред него стените на селището бяха три пъти по-високи от човешки ръст и той знаеше, че ако се наложи, лесно може да изкатери каменната постройка.

Зад него внезапно се чу стържене и щом се обърна, Уилсън видя как гигантски камък с формата на клин се спуска пред пукнатината, блокирайки пътя му за бягство. Камъкът, изглежда, се задвижваше от сложна система от лостове, задействана от скалите горе.

Две жени воини скочиха със салто от стената точно пред него и се приземиха на крака една до друга. Едната размахваше меч, а другата бе стиснала юмруци.

Акла посочи към Уилсън.

- Очаквахме те! - извика тя през вятъра и дъжда. Партньорката ѝ, която имаше мрачната физиономия на екзекутор, заобиколи и застана зад него.

- Не ви е нужен меч - каза Уилсън. - Идвам като приятел.

- Ние нямаме приятели - отвърна Акла.

- В такъв случай се нуждая от помощта ви - каза Уилсън.

Акла го изгледа преценяващо.

- Преживял си падането в джунглата без нито една драскотина, както и очаквах. А сега влизаш в крепостта ни, без да се тревожиш за безопасността си, както казаха Мамаконите.

- Мамаконите са причината да съм тук - каза Уилсън. - Има информация, която трябва да споделим. Съдбата на Куба на инките зависи от това.

Акла стоеше с безизразна физиономия в дъжда.

- Ела... ще те заведа при тях - каза накрая тя.

Обърна се кръгом, показвайки голия си гръб. Уилсън през цялото време си даваше сметка за жената воин зад него - чуваше меките ѝ стъпки и забеляза, че стъпва в унисон с вървящата пред него Акла. Когато приближиха укреплението, той видя, че високите стени всъщност са разделени с пролуки, през които лесно може да мине човек. Отдалеч стената изглеждаше цяла, но визуалният трик означаваше, че при нужда амазонките лесно могат да напълнят площада с воини. Площадът определено щеше да се окаже лобно място за всяка малка група, проявила достатъчно глупост да се опита да завземе селището със сила.

Акла не каза нито дума, докато го водеше по тясната алея между две постройки. Оказа се по-висока, отколкото беше очаквал - може би само два-три сантиметра по-ниска от самия него. Светкавица раздра мрака и Уилсън трябваше да прикрие очите си с ръка за момент. Алеята свърши и те приближиха великолепна сграда с петнайсет входа, чиито краища отляво и отдясно се губеха в проливния дъжд.

Акла изкачи средните стъпала към издигнатата площадка.

- Имаш ли оръжия? - попита тя.

- Само нож - отвърна Уилсън. Той го извади от ножницата и ѝ го подаде.

Костюмът на Акла много приличаше на гръцка броня от времето на Александър Велики - нагръдникът бе изработен от лек метал и украсен с гравюра на слънцето, хвърлящо лъчи във всички посоки - дъждът оставаше на капки по метала, както и по съвършената ѝ кожа. На китките си имаше гривни, украсени със същия мотив, пищялите ѝ бяха защитени от гравирани наколенници. Беше наистина великолепно създание. Дългата ѝ черна коса беше вързана на две плитки, които се спускаха мокри по гърба ѝ. Уилсън трябваше да признае, че изпитва физическо привличане към нея, нещо първобитно; с разочарование откри, че не бе почувствал същото, докато гледаше Хелена Каприарти в основата на Храма на слънцето.

След като изкачи стъпалата, той влезе под покрива от плетена планинска трева. Акла отвори яката врата и отвътре затрептя светлината на огън.

До вратата бяха подредени девет жени воини, облечени също като Акла - четири от едната страна и пет от другата. Почетната гвардия стоеше мирно, с изпънати назад рамене, с мечове на левите бедра и с неподвижни погледи. Всички бяха горе-долу на една и съща възраст - смугли, много високи и в отлична форма.

Топлината в храма беше добре дошла, както и златното сияние от четирите големи огнища, разположени равномерно по дължината на 75-метровата сграда. Димът излизаше от четири комина, така че въздухът беше чист.

Подът бе от полирано дърво, сковано така добре, че между светлите дъски нямаше нито една пролука. Когато вратата зад Уилсън се затвори, вече не можеше да чуе воя на вятъра и силния дъжд, а само пращенето на огньовете.

Три закачулени фигури стояха в центъра на черна кръгла площадка, приличаща на гранит или обсидиан. Дъсченият под достигаше плътно до черния камък. Когато приближи, Уилсън реши, че блестящата плоча трябва да е от вулканично стъкло - беше просто прекалено гладка, за да е камък.

Една от фигурите вдигна костелив пръст към него.

- Не съм и помисляла, че ще видя деня, в който мъж ще влезе в това най-свято място. - Гласът ѝ бе разхлопан и древен, сякаш беше живяла хилядолетия. - Усещам похотта на воините ни, когато го поглеждат. Направо ми прилошава.

- Те са човешки същества - отвърна друга закачулена фигура с малко по-дълбок глас. Беше невъзможно да се види как изглеждат Мамаконите, защото тежките им роби държаха лицата им в пълна сянка.

- Приближи - с немощен глас каза третата и го подкани с бавен жест.

Акла вървеше до Уилсън към закачулените жени. Те не бяха високи или внушителни, а прегърбени, несъмнено от възрастта. Акла спря на три крачки от кръглата черна площадка.

Уилсън избърса дъжда от лицето си и забеляза, че от дрехите му капе вода по дъските на пода.

Средната фигура пристъпи напред, вдигна старите си ръце и бавно отметна качулката си назад. Уилсън едва се сдържа да не поеме рязко дъх - жената изглеждаше по-стара от всяко човешко същество, което бе виждал някога. Ирисите и устните ѝ бяха ужасно бели, като дърво, избелявало години наред под слънцето. Силно набръчканата ѝ кожа бе тънка като оризова хартия, почти прозрачна, а дългата ѝ коса беше по-бяла и от сняг, макар че изглеждаше здрава и лъскава. Беше очевидно, че жената пред него някога е била висока и красива - личеше си по костната ѝ структура, но това време беше отдавна отминало.

- Аз съм Мамакона Кай Пача - обяви старицата. - Жрица на Света, в който живеем.

Фигурата от лявата ѝ страна пристъпи напред и също свали качулката си. Изглеждаше като двойник на първата, само гласът ѝ бе значително по-дълбок и хриплив.

- Аз съм Мамакона Хурин Пача... Жрица на Долния свят.

Третата жена също пристъпи напред; и тя изглеждаше като първите две.

- Аз съм Мамакона Ханан Пача... Жрица на Горния свят. - Гласът ѝ беше малко по-свеж, но именно тя бе онази, която бе пуснала коментара за похотта на воините.

- Идваш тук да търсиш напътствия - обяви Мамакона Кай Пача с тон, показващ натрупания през безбройните години опит. - Очаквахме те. Преди да започнем, трябва първо да признаеш, че всичко в този живот си има цена.

Акла отстъпи крачка назад, извън полезрението на Уилсън.

- Признаваш ли го? - попита старицата.

Устата на Уилсън беше пресъхнала, но въпреки това той се насили да отговори:

- Признавам, че всички неща имат цена.

Внезапно четири жени воини го сграбчиха и го принудиха да падне на колене.

Уилсън понечи да окаже съпротива, но преди да успее, Акла прошепна в ухото му:

- Стой мирно, няма да те убием.

Тя поряза с острия си нож палеца му в основата. Уилсън не трепна, когато кожата и мускулите зейнаха и по пода потече кръв. Акла задържа малка купа от обсидиан под раната, за да събере алената течност. Уилсън задейства командата за изцеление. Раната се затвори и кръвта спря.

Акла отстъпи назад. Беше шокирана от начина, по който кожата се възстанови пред очите ѝ. Взе се в ръце и погледна воините, държащи ръцете и краката на Уилсън.

- Пуснете го - нареди тя. - Имаме онова, което ни трябва.

Акла протегна купата към трите старици, които пристъпиха в предната част на обсидиановия кръг. Фигурата в средата внимателно пое купата, затвори очи и се наслади на миризмата, после поднесе купата към устните си и пи. Другите две направиха същото, сякаш опитваха добро вино. След като получи купата обратно, Акла погледна Уилсън в очите, след което отиде при огъня и изля останалата кръв в пламъците. Кръвта засъска на високата температура.

Нямаше как Уилсън да не изпита отвращение при мисълта, че някой пие кръвта му. Стариците стояха в центъра на кръга, хванати за ръце и със затворени очи, с обърнати към тавана лица. Минаха минути, а те продължаваха да стоят в полюшващата се светлина на огъня. Накрая се пуснаха и всяка зае първоначалното си място върху черния обсидиан.

- Бил е на много места и е видял много неща - тихо рече жрицата на Долния свят с изцъклени очи. Можеше да говори на кечуа, но вместо това беше избрала английския. - Изпълнен е с дълбоко чувство на загуба... и мъка. Този човек е занесъл меч на хората, които обича.

- Способността му на изцеление и силата му са забулени в тайна - каза Мамакона Кай Пача в транса си. - Не виждам източника им в него.

- Той не е в съответствие с боговете - заяви жрицата на Горния свят. - Познанията му идват от общоприетите учения на хората. - Нейните очи също бяха изцъклени. - Убежденията му са силни, както и желанието му да се върне у дома. Той се нуждае от Куба... иначе не може да си тръгне.

На древните устни на жрицата на Долния свят внезапно заигра усмивка.

- Този мъж е пътувал по пътеките на времето. Той е калфа на Създателя.

В транса си жените заговориха една по една, сякаш бяха сами в помещението.

- Нима е възможно? - попита Мамакона Кай Пача. - Затова кондорът долетя да го защити.

- Трябва да е така.

- Видял е различни светове в различно време - добави жрицата на Долния свят. - Виждам го.

- Коя е жената от виденията му?

- Сияйната светлина.

- Може би ангел пазител?

- Не е ясно, но тя не е от този свят.

- Той изпитва чувства към нея. Партньори са.

- Сега той е несигурен в чувствата си.

- Объркан е от похотта си.

- Годините са взели своето.

- Твърде много неща са се случили.

- Това не е първото му посещение на Вилкапампа - каза жрицата на Горния свят, сякаш беше получила откровение. - Сега го виждам. Бил е в изгубения град преди осем зими. - Тя се обърна към сестрите си. Очите им се проясниха и те се погледнаха една друга. - Това е човекът.

- Нима е възможно? - рече Мамакона Кай Пача. - Ти ли си калфата?

Трите жени го погледнаха.

- Аз съм Надзирателят - обяви Уилсън колкото може по-храбро. - Пристигнах във Вилкапампа преди осем години през времеви портал, намиращ се във великия град на инките. Както казахте, аз съм от друг свят, от друго време, на мисия, предопределена в началото на вселената. Мисия, която изискваше да заведа американския учен Хайръм Бингам до изгубения град Вилкапампа.

- Мисия от боговете?

- Мисия от създателите на вселената - отвърна Уилсън.

- И си чакал осем години? - попита жрицата на Горния свят.

- Чакането не беше по мой избор, уверявам ви - отвърна Уилсън. - Беше каприз на пътищата през времето. Само определени места могат да се свързват с определени точки във времето. Датите бяха много специфични според писанията. Нямах друг избор - повтори той.

- И изпълни ли мисията си? - попита Мамакона Кай Пача.

Уилсън кимна.

- Изпълних своята част. Но нещата не са такива, каквито трябваше да бъдат, и без силата на Куба на инките не мога да си тръгна.

Настъпи тишина, докато трите Мамакони обмисляха чутото току-що. Тихото съскане и пукотът на дървото в двете огнища звучаха по-силно, сиянието на оранжевите пламъци танцуваше по тъмните стени.

- Нуждая се от помощта ви да намеря Куба на инките - каза Уилсън. - В противен случай не мога да завърша пътуването си.

Мълчанието се проточи неудобно дълго. Трите старици стояха неподвижно и го изучаваха с пронизващи погледи. Уилсън започваше да се пита дали не е казал нещо, което ги е засегнало, или е поискал твърде много прекалено скоро.

- Този мъж не вярва в боговете - отново каза жрицата на Горния свят. - Как е възможно след всичко, което е видял?

- Няма значение в какво вярва - заяви Мамакона Кай Пача. - Създателите на вселената са повелили градът Вилкапампа да бъде открит.

- Защо да му помагаме? - попита една от тях.

- Той е изпълнил поставените му задачи - призна жрицата на Долния свят. - И не без лична саможертва. Има болка в него - и двете я усещате. А където има болка, има и чест. Не поставям под въпрос в какво вярва той, нито грешките му. Съдя за него само по действията му, когато е изправен пред предизвикателство, изискващо от него върховна саможертва. Какво ще направи тогава? Това е въпросът, който трябва да си зададете.

- Той стовари трагедия върху нас - заяви Мамакона Кай Пача. - Последствията от освобождаването на Куба на инките не могат да се измерят с лекота. Той дори не осъзнава какво е направил и каква роля е изиграл.

- Каква роля съм изиграл? - попита Уилсън.

- Той дори не знае какво е направил - каза една от тях и старите ѝ устни се изкривиха в арогантна усмивка. - Постъпил е глупаво.

- Нуждая се от Куба, в противен случай не мога да си тръгна - каза Уилсън. - Така е наредено от Създателя и вие го знаете. Ще го издирим заедно, при условие че ще ми бъде позволено да използвам силата му, за да се прехвърля оттук.

Отново последва дълго мълчание.

- Няма съмнение, че Кубът на инките трябва отново да бъде изолиран от света на човека - каза жрицата на Горния свят. - Но ти вече не можеш да го използваш за целите си. Ти си онзи, който е задействал поредицата от събития, довели до освобождаването му. Вината е твоя, Уилсън Даулинг.

- Моя ли? - отвърна Уилсън. - Как е възможно?

- Появата ти тук преди осем години ни накара да сметнем, че Вилкапампа е бил открит от света на хората. Уплашени от това, започнахме да проникваме в местните села и в Куско, за да научим повече. Така нашият воин Виване се срещна с Корсел Сантияна. Ти беше в началото, Уилсън Даулинг. И оттам тайните ни започнаха да се разкриват.

- Не можете да ме вините за случилото се - каза Уилсън. - Виване е разкрила тайна къде се намира Кубът и как да се махне камъкът, който го защитава. Нейните постъпки са довели до изваждането на Куба, а не моите.Вашата стратегия и вашите учения не са го запазили скрит. Светът се променя, жрици. Цивилизацията ви приближава и колкото и силна да е магията и находчивостта ви, това е сила, която не може да бъде спряна. Светът на човека се разширява и съвсем скоро ще обхване всички кътчета на планетата. Със сигурност го знаете.

Мамакона Кай Пача се поизправи и присви очи.

- Смееш да идваш тук и да ни поучаваш за разширяването на света на хората. Именно тяхната слабост е в основата на злата сила на Куба на инките. Единствено Девиците на слънцето могат да защитят света от ужасното му влияние. Владетелят Пачакути, най-мъдрият от всички, промени съдбата на Девиците на слънцето. По негова заповед нашето време като грижовници и лечителки свърши. По негова заповед усъвършенствахме силите си, за да се превърнем във воини и закрилници.

- Когато е бил унищожен Златният жезъл - каза Уилсън.

Мамакона Кай Пача кимна.

- Тогава цялото равновесие било изгубено. В началото Манко Капак носел Златния жезъл. Мама Окло, жена му, носела Куба на инките. Под бдителния взор на бога слънце Инти двамата имали неестествено влияние и разширили империята на инките със зашеметяваща скорост. Но Инти бил арогантен и ликувал от успеха на избрания си народ за ужас на другите богове.

- Инките станали твърде силни - продължи жрицата на Долния свят. - Онзи, който държал Златния жезъл на Инти, имал влияние върху всички наоколо. Манко Капак се провъзгласил за жив бог и започнал да решава кои богове следва да бъдат почитани и кои не.

- Малко след основаването на Куско - продължи жрицата на Горния свят - богинята луна Конирая измамила Инти. С голямо коварство тя затулила слънцето и закрилата на Инти за момент била изгубена. По време на унищожителното земетресение, което последвало, Златният жезъл на Манко Капак бил унищожен. Пача Камак, създателят на земята, отприщил огнена река от разтопена скала, която унищожила половината Куско и завлякла Златния жезъл обратно в центъра на земята. Когато лъчите на Инти отново осветили земите на инките, той разбрал, че жезълът е изчезнал и Манко Капак изгубил начина си да контролира другите. В яростта си Инти проклел другите богове и отдал голяма част от силата си на Куба на инките в опит да го превърне в Империум, център на цялата власт, като по този начин осигури разширяването на империята на Манко Капак. Но Инти подценил ефекта от гнева си и чрез създаването на този център той неочаквано отворил път за мъртвите.

- Кубът на инките станал вместилище на зло - каза жрицата на Долния свят. - Инти не взел предвид неземната сила на златото, факта, че хората го почитат над всичко друго - и проклятието му се променило така, че се появила връзка, за която не бил помислил.

- И всичко това заради естеството на златото - каза жрицата на Горния свят.

- Проклятието на Инти паднало върху най-мощните сили, известни на човека. От зората на времето златото винаги е било най-ценното нещо на тази земя. Хората го добивали в планините и реките без мисъл за последствията. Преровили целия свят, за да се доберат до него. Убивали заради него, много често в името на Бог, само за да се сдобият с малко злато. Най-големите цивилизации на света се издигали върху златото - колкото повече имали, толкова по-голямо било влиянието им върху другите хора. Те дори не го осъзнават, но онзи, който контролира много злато, контролира и мислите на другите.

- Инти хвърлил проклятието си върху един вече могъщ предмет. В опита си да върне силата на Манко Капак той неволно прекъснал женската връзка с Куба на инките и на нейно място се отворил портал към мъртвите.

- Затова Кубът на инките няма влияние върху умовете на жените.

- Той не контролира жените, както е правил някога Златният жезъл.

- Поради това Девиците на слънцето са закрилници на Куба на инките. Владетелят Пачакути бил почти погълнат от една от ужасните души, която населила и контролирала Куба. Последвала битка на воли, продължила трийсет дни и трийсет нощи. Накрая Пачакути излязъл победител, но след сблъсъка останал цяла година на легло. Той използвал Куба да обедини империята на инките, но осъзнал, че с възрастта волята му ще отслабне и Империумът ще поеме контрол върху него. В мъдростта си Пачакути се отказал от облагите на Куба на инките, за да не бъде контролиран от него. Призовал Девиците на слънцето да насочат женската си сила и познания към изолирането на Куба на всяка цена. По наша препоръка бил построен Вилкапампа с Храма на слънцето, който да защитава и приютява Империума. След това Пачакути унищожил писмеността и всяко писано слово в огромната си империя. И в продължение на почти петстотин години ние пазим този ужасен предмет. До този момент.

- Кубът на инките черпи от душите на мъртвите, озовали се между световете - каза Мамакона Кай Пача.

- Хора, които са били убити.

- Хора, извършили ужасни престъпления.

- Хора, отнели живота си.

- Сега техните мръсни души са енергийният източник на Куба на инките - завърши Мамакона Кай Пача. - И тяхната сила нараства. Душата с най-силната воля контролира Куба на инките. Всеки жив, който докосне Куба, ще бъде погълнат от душата в него, която след това действа чрез живия човек.

- Чия душа владее Куба сега? - попита Уилсън.

- Нямаме начин да общуваме с нея, можем само да наблюдаваме събитията, породени от ужасното влияние на Империума.

- Разпването в Куско едно от тези събития ли е?

- Да, Кубът на инките със сигурност е обладан от извратена душа. Десетките убийства в града през последните две седмици са резултат от нейното влияние, това е несъмнено.

- Знаете ли къде в момента се намира Кубът? - попита Уилсън.

- Няма как да следим местоположението му.

- Ако успея някак да стигна до него, той може ли да бъде преместен сигурно? - попита Уилсън.

- Как ще го намериш? - поинтересува се жрицата на Света, в който живеем.

- Имам начин за откриване на местоположението му - каза той.

- Не може да ти се позволи да пренесеш Куба. Само жена може да го направи. Докоснеш ли го, ще бъдеш погълнат от него.

- Това е най-лошият ни страх - каза жрицата на Долния свят. - С твоята сила и способност за изцеляване ще се превърнеш в опасен противник, ако Империумът те контролира.

- Ако тръгна да търся Куба сам, тогава рискът за вас е още по-голям - отвърна Уилсън. - Настоявам за подкрепата ви независимо от резервите ви.

Трите старици се спогледаха с изцъклените си бледи очи. Отново останаха неподвижни минути наред на танцуващата светлина на огньовете.

- Когато влезе тук, ти се съгласи, че всяко нещо си има цена - каза накрая Мамакона Кай Пача. Тя посочи над рамото на Уилсън към една от жените зад него. - Името на този воин е Чиело.

Тя беше олицетворение на добрата форма и здравето, както и всички други. Уилсън погледна към Акла, която беше най-близо до него и от изражението ѝ бе ясно, че не е сигурна какво ще последва.

- Чиело е девицата партньорка на Виване - продължи жрицата. - Ще преспиш с нея тази нощ и на сутринта ще поговорим. Едва тогава ще обмислим искането ти.

- Необходимо ли е това? - попита Уилсън, като се мъчеше да скрие изумлението си.

- Воинът Виване умря преди две нощи. Почувствахме как жизнената ѝ сила ни напуска - каза една от Мамаконите. - Виване със сигурност е отишла на Горния свят. Това е поредната тъжна загуба, дело на Куба на инките.

- Без своята партньорка Чиело вече не може да бъде Воин на слънцето. Сега ролята ѝ е да роди следващото поколение войници.

- Не можете да искате това от мен.

- Дължиш ѝ го - заяви жрицата на Горния свят. - Тя е сама заради теб.

- Чиело ще бъде твоя партньорка тази нощ - продължи жрицата на Долния свят. - Тя е готова и желае да го направи. В замяна ти ще ѝ дадеш семето си.

- Не мога да го направя - каза Уилсън.

- Ще говорим отново утре - заяви Мамакона Кай Пача. - Ще отидеш с Чиело и ще платиш дълга си към нея. Дойде време да поемеш отговорност за ролята, която изигра. Това е цената за постъпките ти.

41.

Андите, Перу

Хотел „Мачу Пикчу“

23:50 ч.

22 януари 2014 г.

Вече повече от два дни в Мачу Пикчу нямаше електричество. Силните летни дъждове се изливаха върху планините и от високата влажност всичко в луксозния хотел беше мокро на пипане, дори стените, подовете и чаршафите. За щастие дойде вестта, че от Куско са пратени булдозери да разчистят пътя през планините. Ако нямаше нови кални свлачища, Хелена можеше да напусне това място с кола. „Хайръм Бингам експрес“ все така не вървеше и ако времето не се оправеше и нивото на реката не се понижеше, влакът сигурно нямаше да тръгне поне още седмица. Единственият друг изход беше пеша по Пътеката на инките. Средните валежи по високите места на Перу бяха малко над двеста петдесет и пет сантиметра - колосално количество - а през последните две седмици бяха сто и петдесет сантиметра, което бе рекорд, откакто се водеха измервания.

Хелена стоеше при отворената врата на балкона, облечена по шорти и потник. Зад нея на нощната масичка гореше свещ. Батерията на айпада ѝ бе изтощена и нямаше с какво да занимава вниманието си освен с прашните стари книги, които бе намерила в библиотеката на хотела. Въздухът беше топъл и лепкав и непрекъснатото очакване на новини за евентуално заминаване я правеше неспокойна.

За Уилсън бяха минали цели осем години, а за нея малко повече от една. Идеята беше трудна за схващане. Това обясняваше защо той изглеждаше емоционално дистанциран, когато я видя за първи път. Уилсън каза, че е минал през ада след последната им среща и не се опита да го скрие. Каза ѝ, че е участвал в китайското Въстание на боксьорите и се е месел в историята. Хелена се усмихна. Ако тя беше чакала осем години да го види, сигурно щеше да реагира по същия начин. Истинският въпрос бе какви бяха нейните чувства към него, след като знаеше, че за него е минала по-голяма част от живота, отколкото за нея?

Облегната на рамката на вратата, Хелена затвори очи и се заслуша в трополенето на дъжда по покрива и по дървената платформа. Представи си как дъждът се излива върху древния каменен град Мачу Пикчу само на няколкостотин метра оттук, как пълни малките канали с вода, течаща между безбройните постройки надолу по склоновете, образувайки ручеи и буйни потоци. След това потоците достигаха отвесна скала и политаха от триста метра към долината, за да се влеят в беснеещите води на Урубамба. По-нататък неукротимата река се разширяваше и забавяше течението си, докато се виеше към Атлантическия океан на хиляди километри оттук през тучните, обвити в мъгла джунгли на могъщата Амазонка.

„Какво чувствам?“ - запита се Хелена.

Отнасяше се закрилнически към Уилсън - беше така от първия миг, когато се свързаха. При това необичайно много. И той я привличаше въпреки обстоятелствата. Хубаво беше, че е почтен човек, защото тя подозираше, че привличането щеше да го има, дори да не беше такъв. Чувството му за хумор беше приятно и ѝ харесваше да се смее с него. Беше забавен дори когато бе под напрежение - а може би тогава дори повече. Имаше пленителни ръце, особено когато жестикулираше, докато говори. А щом я докоснеше, имаше чувството, че се озовава в рая - толкова много обичаше допира на дланите му по кожата си. Сексът с него беше най-добрият, който бе имала някога, и не беше лягала с друг мъж, откакто той си замина преди година. Въпреки бариерата на времето и всичко, което следваше от нея, Хелена така и не спираше да мечтае за живот с него, колкото и нелепо да изглеждаше.

Погледна към дъжда и се запита дали Уилсън е в безопасност сега, точно преди 106 години. Беше избрал да тръгне към укрепения град Питкос, скрития дом на Девиците на слънцето. Съдейки по онова, което видя, амазонките се бяха опитали да го убият, но въпреки увещанията ѝ той все пак тръгна. Типично за него - вярваше в инстинкта си въпреки всичко. Хелена усети как мускулите ѝ се напрягат - ако падне и косъм от главата му, щеше да е бясна. Най-мъчителното бе, че не можеше да направи нищо оттук. Пресегна се към масичката, взе никелирания колт и се прицели в дъжда. Постави пръст на спусъка, свали предпазителя и си помисли дали да не стреля веднъж към древната цитадела. Имаше нещо много пречистващо в стрелянето - блясъкът от дулото и откатът, политащият със скоростта на звука куршум. Проблемът беше, че ако дръпне спусъка, Чад и Джон Хана щяха да решат, че е станало нещо, и сигурно щяха да нахълтат с извадени пистолети.

Бодигардовете ѝ вече я мислеха за луда - сигурно го мислеха, макар че тяхна работа бе да не го признават. Клиентът им непрекъснато обикаляше ден и нощ из руините на отдавна мъртвия град на инките и говореше на въздуха, сякаш разговаря с някого. Цялото положение беше безумно.

И кой беше онзи Лучо Гонсалес? Човекът от миналото. Неговият потомък дон Ерависто ревностно вярваше, че Уилсън е убиец на невинни, човекът, който щял да се гаври с децата и майка им и да им отнеме живота. Имаше само два възможни сценария - или някой лъжеше за ролята на Уилсън в ужасните събития, или душата на Уилсън е била обладана от някаква по-голяма сила и действията не са били негови.

Хелена неспокойно почука с дулото на пистолета по рамката на прозореца.

С Уилсън се бяха разбрали да се срещнат след две нощи при фонтана на Писаро в центъра на Пласа де Армас. Без Куба на инките или остатъчната му енергия той вероятно нямаше да я вижда, но тя се надяваше, че ще го види. Уилсън само трябваше да остане жив дотогава. Вече бе живял осем години без нея, но сега обстоятелствата бяха различни. Амазонките бяха опасни, Хелена го бе видяла със собствените си очи.

- Не губи съобразителност, Уилсън - прошепна тя към дъжда.

Блесна светкавица и силуетът на връх Мачу Пикчу се открои над нея. Дълбоко в сърцето си Хелена усещаше, че ще изиграе жизненоважна роля в мисията на Уилсън да открие Куба на инките. Не беше сигурна каква ще бъде тази роля, но трябваше да приеме, че всичко става неслучайно. Винаги беше така помежду им. Когато Уилсън се нуждаеше най-много от нея, тя беше там. И Хелена се зарече, че ще бъде и занапред.

„Булдозерите трябва да минат“ - каза си тя. Иначе щеше да остане тук и Уилсън нямаше да има представа защо не се е появила на Пласа де Армас, както се бяха уговорили.

42.

Андите, Перу

Град-крепост Питкос

23:51 ч.

21 януари 1908 г.

Чиело поведе Уилсън от храма през дъжда към казармите. Редиците каменни сгради обкръжаваха огромния централен площад при входа към града. Планировката бе спретната и предсказуема, всяка постройка имаше общи стени със съседните, с една-единствена дървена врата и отделен покрив от плетена планинска трева.

Чиело приближи една от скромните постройки, дръпна дървеното резе и бутна вратата. Все така без да каже нито дума, влезе в тъмното помещение и започна да бърше ръцете си с малка кърпа. Отиде в дъното на стаята и с помощта на огниво запали малка паничка с течност, в която блесна мързелив син пламък. Уилсън никога досега не бе виждал горящ по такъв начин алкохол и светлината придаваше на мъничката стая необичайна, интригуваща атмосфера.

С усещането, че е нагазил в неизсъхнал бетон, той стоеше навън на дъжда и гледаше през отворената врата към величествената жена вътре. Ако опита да избяга, амазонките със сигурност щяха да го преследват. Дори да намереше начин да се измъкне от града, трябваше да тича надолу по хлъзгавия западен склон, което нямаше да бъде нито лесно, нито безопасно. Блесна светкавица и за миг освети дъжда, който се лееше безжалостно върху планинския връх.

Когато отново настъпи пълен мрак, изваяната като статуя фигура на Чиело се открои на необичайната синя светлина зад нея. Макар да бе трудно да види лицето ѝ, тя вдигна ръка и му направи знак да влезе. Уилсън остана неподвижен, изпълнен с опасения от перспективата да направи дете на жена, с която дори не бе разговарял. Въпреки очевидната си младост и женственост тя изглеждаше студена и механична като робот.

- Трябва да вземеш решение - с отчетлив акцент каза Чиело.

Уилсън погледна към мрака, макар да не бе сигурен какво точно търси. Погледна отново към Чиело и осъзна, че това е момент, който ще промени завинаги живота му. Бяха минали повече от три години, откакто за последен път беше спал с жена; на първично ниво я желаеше, но въпреки това изпитваше нежелание да пристъпи напред.

Беше неоспоримо, че се нуждае от помощта на Девиците на слънцето, ако иска да успее да върне Куба на инките във Вилкапампа. Съдейки по казаното от Мамаконите, нямаше начин да пренесе Куба сам - не можеше дори да го докосне.

Уилсън се огледа още веднъж, пристъпи напред и Чиело затвори вратата след него.

Акла беше приклекнала в другия край, при отвесните скали в източна посока, и гледаше към казармите.

- Не влизай - прошепна тя, но щом думите се отрониха от устните ѝ, Уилсън престъпи прага на Чиело.

Сърцето ѝ се сви и тя започна да се ругае заради чувствата си. Един трибун на Воините на слънцето трябваше да гледа на мъжете като на враг, а не като на обект на привличане. Онова, което се случваше с нея, беше същото, което се бе случило с Виване след срещата ѝ с Корсел Сантияна. Акла сви юмрук - въпреки чувствата на сестра ѝ към Корсел той бледнееше в сравнение с величието и красотата на Уилсън Даулинг. Уилсън беше калфа, пътуваше през времето - бяха го казали самите Мамакони. Мъж, който можеше за миг да изцели собствената си плът. Силата и скоростта му я бяха впечатлили и Акла беше бясна, че в момента не тя е с него. Желанието ѝ към синеокия противоречеше на цялото ѝ обучение. Искаше семето му на всяка цена. Но въпреки това тази нощ то щеше да отиде в друга.

Акла усети, че някой приближава, и позна кой е по стъпките.

- Защо ме следваш, Сонтане?

- Не бива да си тук, Акла.

- Наблюдавам, за да съм сигурна, че Уилсън Даулинг няма да се опита да избяга. Направи ли го, ще съм готова.

Сонтане клекна до партньорката си.

- Наистина ли си мислиш, че ти вярвам?

Акла погледна към нея, готова да ѝ се нахвърли с думи, които тя нямаше да забрави. Но когато се вгледа в разбиращите ѝ очи, не намери сили да каже каквото и да било.

Сонтане посочи към къщата на Чиело.

- Трябва да го убием. Фактът, че се чувстваш по този начин, доказва ужасната магия, която прави на всички ни. Не се нуждаем от него. Можем да намерим сами Куба и да го занесем на сигурно място, както са ни учили. Онзи мъж е спънка във всяко отношение. Ако Кубът го обладае, не искам да си помислям какво може да стане.

Шибана от дъжда, Акла не откъсваше поглед от дървената врата на Чиело.

- Единствено Мамаконите могат да решат съдбата му.

- Те също са заслепени - тихо рече Сонтане. - Виж се, Акла. Искаш ти да си там с него. Признай, че съм права. - Сонтане се присламчи към нея. - Щом ти не можеш да си с него, защо тогава Чиело да заема мястото ти? Би трябвало да си ти... или никоя друга. Да изчакаме, докато чуем страстта им, после да отворим вратата и да прережем гърлото му, докато е беззащитен.

- Дори не знаеш дали може да бъде убит - отвърна Акла.

- Ако случаят е такъв, трябва да разберем сега, а не след като Кубът на инките погълне душата му и я замести с друга. Знаеш, че съм права. Дойде време да се действа. С мен ли си или не?

Уилсън стоеше срещу Чиело, докато водата мързеливо капеше от подгизналите им дрехи по гладкия дървен под. Въздухът беше топъл и засводеният таван бе като боядисан от неоновия танц на странния син пламък. В двата края на стаята имаше обикновени легла, но само едното бе застлано с вълнено одеяло. Уилсън предположи, че другото някога е било на Виване, партньорката на Чиело. Странна ирония беше, че се намира в помещение, в което бе прекарвала повечето си нощи жената, отговорна за разкриването на тайните на Куба на инките.

Лицето на Чиело беше непроницаемо, докато прокарваше пръсти по правата си мокра коса и изстискваше водата.

- През целия си живот съм била обучавана да мразя мъжете - рече тя. - Това прави положението много трудно.

Уилсън се загледа във великолепната жена, намираща се само на няколко стъпки от него. Имаше характерна лицева структура, с четвъртита челюст и вежди, които се повдигаха в средата. Приличаше повече на испанка, отколкото на потомка на коренните индианци, ако можеше да се съди по височината ѝ, мускулната маса и пропорциите на тялото ѝ.

Без да сваля поглед от него, Чиело разкопча двата кожени ремъка, придържащи гравирания нагръдник. Металното покритие падна, разкривайки мокра, приличаща на памук дреха, прилепнала по тялото ѝ. Докато сваляше гривните си, на Уилсън му се прииска да извърне поглед, но не можеше. Чиело се освободи от наколенниците си и за момент остана така, сякаш се бореше със собствените си демони.

- Наистина ли ще го направим? - попита Уилсън.

Въпросът му сякаш пришпори Чиело и тя изхлузи мокрото горнище през главата си. Видът на голото ѝ от кръста нагоре тяло спираше дъха и Уилсън усети как се възбужда - беше невъзможно да не я пожелае. Коремът ѝ беше мускулест. Светлокафявата ѝ кожа беше безупречна, гърдите - налети и стегнати. С безизразна физиономия Чиело разкопча колана на кожената си пола и я пусна на пода, оставайки напълно гола, ако не се броеше меча на заобленото ѝ ляво бедро.

- В мига, в който сваля меча, преминавам в следващата фаза на живота си - каза тя. От топлината на тялото ѝ водата по кожата се превръщаше в пара във влажния въздух. Погледът ѝ не трепна, докато разкопчаваше меча и внимателно го оставяше на празното легло на Виване. - Това е денят, в който преставам да се занимавам със смърт и ставам създателка на живот.

Тежките каменни стени бяха осветени от неуморно движещата се синя светлина; Чиело прокара показалец по корема си и вкара два пръста в себе си.

Остана малко така, после ги поднесе към устните си и ги облиза.

- Май го правим - отвърна Уилсън.

С първична грация Чиело го заобиколи и прокара длани по раменете му, като в същото време опипа мускулите му, сякаш пробваше колко зрели са плодовете в торба. Застана отново пред него, доближи устни до неговите и го целуна страстно.

- Имаш ли нужда от повече време? - попита Уилсън. - Защото аз мисля, че имам.

Чиело започна да разкопчава ризата му с едната ръка, а другата ѝ длан нито за миг не се отдели от плътта му.

- Никога досега не съм докосвала мъж по този начин - гордо рече тя.

Дясната ѝ ръка разтвори ризата и се плъзна лениво по голата кожа надолу и още по-надолу. Докосването ѝ бе необикновено уверено предвид лудостта на положението.

- Девиците на слънцето сме обучени от малки да празнуваме сексуалността си - каза тя. - Вещи сме в ученията на Часка Койлур, богинята на младите девственици.

- Никога досега ли не си била с мъж? - попита Уилсън.

Чиело поклати глава.

- Убивала съм много мъже с лъка и меча си - отвърна тя. - Примитивни диваци, осмелили се да приближат територията ни или град Вилкапампа. Ти си първият, когото докосвам по този начин.

Уилсън вече не можеше да се сдържа и страстно сграбчи стегнатото ѝ тяло. Първата реакция на Чиело бе да се дръпне, но той не я пусна. Инстинктът му казваше, че си има работа с доминантно създание и че колкото по-настоятелеи бъде, толкова по-добре ще реагира тя.

- Страстта между мъж и жена трябва да е взаимна - каза тя, докато се гърчеше в прегръдката му - От двете страни трябва да се приложи еднаква сила, за да се появи искра.

Уилсън сподави крясъка си, когато тя захапа врата му, после плъзна влажните си устни по гърдите му, а езикът ѝ гъделичкаше кожата му. Изправи се, притисна гърди в неговите и топлината на сърцевината ѝ се вля в него.

- Откакто Виване си отиде, аз съм сама - каза Чиело, докато изучаваше тялото му на светлината. - И макар да съм натъжена, че е мъртва, за мен ще е чест да имам свое дете.

Уилсън не можеше да се спре да изследва тялото ѝ с длани и пръсти.

- Девиците на слънцето са сексуални същества - каза Чиело и от устните ѝ се изтръгна стон. - Изучавали сме всичко, което може да се научи за женското тяло. Нашата бойна партньорка е и сексуална. - Тя изстена отново. - Окуражавани сме да разбираме как действа тялото, кое е приятно и кое не.

Тя коленичи, разкопча трескаво колана на Уилсън и остави панталоните му да се свлекат. Издърпа ботушите и чорапите му и с лекота махна останалите му дрехи. Едната ѝ длан беше все така плътно долепена до тялото му - нито веднъж не се отдели от него. Ако имаше нужда да смени ръцете си, и двете ѝ длани се притискаха в него поне за секунда, преди другата ръка да се отдели.

Коленичи между краката му и езикът ѝ нежно се плъзна по кожата му, преди да поеме члена му в устата си. Насладата бе такава, че Уилсън отметна глава назад.

- Господи! - прошепна той.

С ръце на раменете му тя се надигна на пръсти и се спусна, поемайки члена му в себе си с едно плавно движение. Очите ѝ не се откъсваха от неговите, но Уилсън не виждаше на лицето ѝ да е изписана наслада. Изражението ѝ бе строго, съсредоточаването - абсолютно.

Внезапно вратата на постройката се отвори и студеният въздух нахлу в помещението! Уилсън се обърна и видя Акла, стояща в проливния дъжд - с меч в ръка! В далечината блесна светкавица и освети кипналото небе. За този кратък миг Уилсън си спомни какво е да види как мъж се нахвърля с меч - раздирането на плътта, хрущенето на кост. Отчаяните писъци на агония, докато кръвта плисва и острието пронизва и разкъсва вътрешните органи. После си спомни отчаяния поглед, който бе виждал у толкова много мъже, знаещи, че всеки момент ще умрат.

Изблъска Чиело настрани и трескаво отстъпи, докато Акла пристъпваше напред да запречи входа. Изражението ѝ бе мрачно, намеренията - напълно ясни.

- Не може да стане така! - извика тя и вдигна оръжието си да нанесе удар.

Уилсън се хвърли към меча на леглото на Виване, но изгуби равновесие, когато Чиело скочи напред, сякаш искаше да го защити.

- Не мога да позволя да имаш този мъж - каза Акла и спря насред замахването си; върхът на меча ѝ сега сочеше голите гърди на Уилсън.

Чиело остана на мястото си с присвити крака и разперени ръце, готова да отблъсне атаката.

Двете жени не откъсваха поглед една от друга. Уилсън правеше всичко по силите си да не реагира. Стоеше, долепен гол до стената; с периферното си зрение виждаше меча, който беше извън обхвата му. Не беше сигурен какво предстои.

- Не можеш да ме спреш - каза Чиело. - Така е наредено.

Акла неочаквано се обърна и затвори вратата.

- Така и ще бъде.

Тя спусна дървеното резе и запречи дръжката със стоманената дръжка на меча си, за да не може никой да отвори.

- И на мен ми е писано да съм тук - добави тя.

- Май ще те споделим - прошепна накрая Чиело към Уилсън. - Трибунът на гвардията го желае.

Тя се пресегна и рязко дръпна Акла към себе си.

Уилсън беше като треснат, когато Акла притисна мокрите си от дъжда устни в неговите и го целуна свирепо. Двете жени трескаво махнаха бронята ѝ и я захвърлиха настрани. Замаян от притока на адреналин, Уилсън разкъса мокрите дрехи на Акла и ги остави да паднат на пода. Прокара длани по раменете ѝ и я принуди да застане на колене пред него. Контактът беше трескав, твърд и буен. Ръце и устни бяха навсякъде, хапеше се кожа, пръсти търсеха влажни места, тела се движеха. Горещината на допира идваше от всички посоки.

43.

Андите, Перу

Град-крепост Питкос

01:10 ч.

22 януари 1908 г.

Трите Мамакони образуваха стегнат триъгълник в средата на кръглия диск от блещукащ обсидиан, като всяка гледаше жената от дясната си страна.

- В момента те са с него - каза едната от тях.

- Наслаждават се на удоволствията на плътта му - добави друга. - Акла е слаба, също като сестра си.

- Има ли всъщност някакво значение? - отвърна жрицата на Долния свят. - Няма нищо за губене от случващото се тук. Почувствайте удоволствието им. - Тя отметна глава назад и се усмихна.

- Ние не поискахме Акла да иде при него. Жрицата на Долния свят се откъсна от унеса си.

- Откога не одобряваме трибуните ни да вземат онова, което искат? Всички почувствахме, че е привлечена... и тя е в крайна сметка просто човек. Приехме този мъж като възможен жребец за жените ни. Оттук нататък не можем да направим нищо, за да ѝ попречим да го желае. Би трябвало да тръпнем от радост, че са заедно. Това със сигурност ще засили лоялността му към каузата ни и съответно рисковете ще намалеят.

- Той е опасен - заяви жрицата на Горния свят. - Несигурен елемент в тези трудни времена. Ако Кубът на инките го обладае по някакъв начин, проблемите ни ще се увеличат невъобразимо. Никоя от нас не може да види бъдещето му, въпреки че опитахме кръвта му. За първи път се сблъскваме с човек, когото не можем да разчетем.

- Но пък влиянието му тук може да бъде разликата между успеха и провала - рече жрицата на Долния свят. - Дори да не можем да видим бъдещето му, не бива да се страхуваме.

- Заради него сме в това положение - отвърна жрицата на Горния свят. - Пристигането му във Вилкапампа даде началото на събитията, довели до отстъпничеството на Виване и загубата на Куба на инките.

- Защитата на Куба на инките е и винаги е била наша отговорност - отбеляза жрицата на Света, в който живеем. - Той беше прав да го каже.

- Така е... прекалено се доверяваме на трибуните си. Казваме им твърде много за онова, което защитават, и платихме върховната цена. Трябваше да ги държим в неведение, както предлагах.

- Нима ще ме обвиниш, че съм ги учила?

- Сестро, мина много време, откакто можехме да се отделим от останалите. Всяка от нас внася различна гледна точка, но решенията ни са общи.

- Този човек е опасен и трябва да го убием - заяви жрицата на Горния свят. - Могъща сила е и ако го премахнем от тази игра на шанса, полесражението става по-малко.

- Аз съм на обратното мнение - възрази жрицата на Долния свят. — Той е най-голямото ни преимущество.

- На мъжете не може да се има доверие.

- Не може да им се има доверие, защото Кубът на инките може да чете умовете и да контролира телата им. Възможно е този мъж да е различен. Кубът на инките може и да не е в състояние да прочете ума му както не можем и ние. Това обяснява защо от Куско изпратиха капитан Гонсалес и хората му да го преследват.

- Уилсън Даулинг твърди, че може по някакъв начин да долови местоположението на Куба и аз му вярвам - каза жрицата на Света, в който живеем.

- Трябва да му помогнем в усилията му - продължи жрицата на Долния свят. — Глупаво е да премахваме най-силния си съюзник, защото има опасност да мине на другата страна. Можем да контролираме този мъж чрез сексуалността на нашите жени - и точно това се случва в момента. И двете долавяте удоволствието на воините ни, също като мен.

- Проблемът е, че не мога да доловя ума му - отвърна жрицата на Горния свят. - Никоя от нас не знае какво си мисли той в момента. Трябва да вземем мерки да го неутрализираме, докато можем. Докато сме все още силни.

- Кубът на инките се страхува от този мъж, усещам го с костите си. Това е предимство, което не можем да пропускаме.

- Ами връзката му с онази жена от бъдещето? Тя го наглежда чрез някакво божествено влияние. Образът ѝ се поддържа от остатъчната сила на Куба - нещо, което никога няма да разберем - и това само увеличава риска за нас. Кубът би могъл да го контролира някак, а ние изобщо да не разберем.

- Кубът не може да контролира жени.

- Той няма тази сила - съгласи се жрицата на Долния свят. - Според мен влиянието на русата жена е още едно преимущество, макар да не твърдя, че разбирам защо.

- Не можем да се доверим на този мъж - разпалено рече жрицата на Горния свят. - Неговият свят е свят на тайна... и тази тайна само ме изпълва със страх.

- Ами появата на черния кондор? Това е знак от боговете, че следва да се доверим на този мъж.

- Съгласна съм. Кондорът наистина е силен знак.

- Когато воините ни се върнат в Куско, всички мъже там вече ще бъдат под влиянието на Куба на инките. Според сведенията ни стотици въоръжени войници пазят всички подстъпи към града. Кубът със сигурност е там.

- Трябва да тръгнем към Куско със сила, ако искаме да си върнем изгубеното. Този Уилсън Даулинг е калфа на звездите. Той се нуждае от Куба на инките, за да напусне този свят, и твърди, че може да го открие. Затова трябва да се доверим, че мотивът му е да върне Куба във Вилкапампа, след като се сдобие с него. Трябва да използваме мотива му в своя полза.

- Значи е решено.

- Решено е - отвърнаха в един глас другите две.

- По зазоряване Девиците на слънцето ще потеглят към Куско. Трябва да пратим всяка, която е способна, дори по-възрастните. Ще имаме само един шанс за успех, ако искаме да намерим и да върнем Куба на инките.

- Ако се провалим, пътят ни ще приключи. Ще дойде време да слезем от черния диск на силата. Нека духът на Мама Окло пази всички ни, защото светът на хората е на прага на гибелта и ще повлече всичко друго със себе си.

- С нашите знания и с Уилсън Даулинг на наша страна отново ще пратим Куба в пустотата.

- Уповаваме се твърде много на този калфа на звездите - заяви жрицата на Горния свят. - Да се молим да заслужава доверието ни.

- А когато си върнем Куба на инките, ще позволим ли на Уилсън Даулинг да използва силата му, за да отпътува отново към звездите?

Трите жени поклатиха едновременно глави.

- Не може да му се позволи да напусне. Мястото му е завинаги тук, при нас.

44.

Куско, Перу

Булевард „Павитос“

06:45 ч.

22 януари 1908 г.

Сигурността на деня най-сетне настъпи, но въпреки това капитан Гонсалес не можеше да събере кураж да се върне в спалнята. Седеше край прозореца до вратата, очите му драскаха и горяха от поредната безсънна нощ. Чувстваше се напълно изтощен, сякаш някаква болест бе изсмукала цялата енергия от иначе силното му тяло. Въпреки състоянието си той продължи да наблюдава булеварда и да се вглежда във всеки минувач. Тежките летни облаци тази сутрин се бяха спуснали ниско и небето оставаше тъмно, а дъждът продължаваше да вали напоително, както бе валял през цялата нощ. Всичко беше влажно и мокро, включително и столът, на който седеше.

Четвърта поредна нощ Лучо Гонсалес бе прекарал на пост при прозореца на дома си. Пушката беше между краката му, облегната на вътрешната страна на бедрото. На масата до него бе сабята му, а офицерската ножница лежеше на пода. Вратата беше заключена, но прозорецът бе отворен, за да чува по-лесно консервните кутии, които беше вързал с въже през алеята зад къщата.

Чу шепота на детски гласове от спалнята - децата му започваха да се събуждат.

Краката му бяха изтръпнали от дългите часове седене в една и съща поза. Гонсалес стана, хвърли последен поглед към улицата, вдигна ножницата и прибра сабята в нея. Отвън вече имаше неколцина минувачи и по някое магаре, теглещо каруца към пазара. Гонсалес взе пушката, дръпна колкото се може по-тихо затвора, извади блестящия месингов патрон и го пусна в джоба на ризата си. Беше благодарен, че той и семейството му са оцелели още една нощ в този обитаван от призраци град, но сърцето му се свиваше при мисълта за ужасните злини, извършени в мрака.

Мехурът му бе на път да се пръсне. Гонсалес надникна в спалнята да каже на жена си, че излиза. Какво облекчение бе да ги види всички живи и здрави в леглата!

Сарита му се усмихна тревожно, прегърнала малката Хуанита, която все още спеше дълбоко.

- Добре ли си, Лучо? - прошепна тя.

Гонсалес се усмихна и кимна, като правеше всичко по силите си да изглежда уверен. Тя виждаше, че той още носи дрехите от снощи. Докато се обръщаше, чу топуркане на крачета по пода и до него се озова най-малкият му син Ортега.

- Трябва да пишкам - каза детето със сладкото си гласче и заподскача енергично към кухнята.

- Чакай малко,pequenito hijo ( Малчо (исп.). - Б. пр.) - прошепна Лучо след него. Бръкна в джоба си, извади ключ и отключи. Предпазливо отвори вратата и задържа сина си, докато огледа покритата веранда и обора, където беше магарето. Всичко изглеждаше наред.

- По-бързо, тате! - каза момчето и изтича до края на верандата, свали гащи и пусна струя в канала, в който течеше дъждовна вода. Лучо застана до сина си и направи същото.

На предната врата се почука силно. Сърцето на Лучо едва не изскочи от гърдите му Щом някой идваше в дома му в такъв ранен час, новината можеше само да е лоша. Довърши колкото можеше по-бързо облекчаването, оправи се и със строг глас нареди на детето да се връща в леглото. По-големият му син Артуро стоеше при вратата на спалнята и надничаше навън.

- Лягайте си и двамата - тихо каза Гонсалес. - Не излизайте, освен ако не ви кажа. - Без да поглежда жена си, той дръпна вратата и я затвори.

Чукането се повтори, този път по-силно.

Гонсалес виждаше някаква тъмна сянка в рамката на прозореца. Дъждът валеше силно и той трескаво извади патрона от джоба си и го пъхна в патронника. Бързо и колкото се може по-тихо бутна затвора напред и метна оръжието на рамо.

- Кой е? - извика той.

- Аз, Капос! Отворете вратата, капитане.

Гонсалес въздъхна с облекчение и отключи. Какво ужасно престъпление е било извършено, че лейтенантът го търсеше в този ранен час?

- Радвам се, че сте тук! - каза Капос, когато познатото му лице се появи пред него.

Гонсалес му направи знак да говори по-тихо, пусна го да влезе и затвори.

- Какво има? - попита той. - Тихо.

Капос свали фуражката си и я тупна в бедрото си, за да изтръска капките. Изглеждаше блед и уморен.

- Съжалявам, че идвам толкова рано, капитане. - Той пристъпи по-близо. - Епископ Франсиско нареди всички военни да се съберат при църквата „Ел Триунфо“ в девет сутринта. Изрично поиска и вие да сте там.

- Пипнах ужасна настинка - отвърна Гонсалес. Трябваше да говори тихо, за да не чуят децата лъжите му. - Не мога да отида. Страхувам се да не заразя и други.

Капос го погледна слисано.

- Епископ Франсиско ми каза, че ще отговорите точно така. Изумително, а? Каза ми, че ако не можете да се явите, лично ще посети вас и семейството ви.

Гонсалес стисна юмруци, за да спре треперенето на ръцете си. Свещеникът бе обладан от някакво зло и той не можеше да направи нищо, за да го спре. Дори мисълта да вдигне оръжие срещу духовник изглеждаше невъзможна. Вече три вечери беше преследван от кошмари, в които епископ Франсиско идва в дома му. Той копнееше за жената и децата му - знаеше го - и колкото и да искаше да защити семейството си, Гонсалес знаеше, че няма да може да му се опълчи.

Потърка четината си с надеждата да смекчи страха, който със сигурност бе изписан на лицето му.

- Ще дойда - отстъпи.

- Молех се да го кажете. - Капос нахлупи фуражката и нагласи ремъчето под брадичката си. - През нощта са изчезнали две млади жени - сериозно рече той. - Трябвате ни. Каквото и да правим и колкото хора да разполагаме, положението се влошава. Мъжете в казармата търсят силата ви, капитане. Признавам, че и на мен ми липсвате като водач в тези мрачни времена.

- Как пазиш семейството си? - попита Гонсалес, загледан в далечината.

Капос също погледна към дъжда.

- У дома сме двайсет души в две стаи. Всички роднини на жена ми, както и моите.

- Жена ти и децата ти трябва да дойдат тук, при мен - каза Гонсалес. - Тази къща е по-голяма и по-лесна за защита. Тук ще са в безопасност.

- Много щедро предложение, капитане, но роднините ни са с нас и не мога да преместя и тях. Да ви предложа вашето семейство да дойде в дома ми? Не е толкова модерен, но ще е много по-лесно за всички. Ще им приготвим легла и имаме предостатъчно място за храна.

Гонсалес знаеше, че жена му не би се съгласила да напусне къщата. Тя много добре знаеше за убийствата в града, но дълбоко в себе си вярваше, че никой няма да посмее да влезе в дома на най-старшия офицер в Куско. Лучо не можеше да сподели с нея страховете си за епископ Франсиско - не можеше да изрече гнусните подробности от кошмарите си.

- Ще говоря със Сарита и ще ти кажа - отвърна той. - Но се съмнявам, че ще приеме щедрото ти предложение.

- Слава богу, че си имаме епископ Франсиско да ни защитава - рече Капос. - Той е наше упование и сила, когато се нуждаем от него. Епископът казва, че знае кои са убийците и защо избиват невинните по такъв зверски начин. Иска да ни каже какво трябва да направим, за да спрем злото. Нуждаем се от вас, капитане. Хората се нуждаят. Всеки ден питат кога ще се върнете.

- Кажи на хората, че ще дойда. - Гонсалес посочи лейтенанта си. - Искам да пратиш редник Рамиро да пази къщата ми, докато ме няма. Кажи му да вземе пушката си. Никой не бива да научава, че съм поискал това. Разбираш ли?

Капос кимна.

- Разбирам, капитане. Ще го пратя незабавно.

Вратата на верандата се отвори и се появи малкият Ортега. Все още по пижама, момчето забърза и се настани между краката на баща си. Усмивката му беше огромна и прекрасна, но само разтревожи Гонсалес още повече.

- Радвам се да ви видя, сеньор Капос - приветливо каза момчето.

Капос го потупа по главата.

- Виж се само... колко си пораснал от последния път, когато те видях! Скоро ще станеш висок като татко си.

- Висок съм почти колкото батко си - каза Ортега и се изпъна колкото може повече. - Вижте! - Той стегна бицепсите си да покаже колко са големи.

- Впечатляващо - рече Капос. - Досущ като татко си.

Лучо вдигна сина си на ръце и го прегърна.

- Ще се видим на сбора... а сега върви. Кажи на Рамиро да дойде колкото може по-скоро.

Капос отдаде чест, излезе на верандата и тръгна по наводнената алея към булеварда. Неуморните дъждовни капки караха водата в локвата да танцува на мъглявата светлина на утринното небе.

45.

Андите, Перу

Град-крепост Питкос

08:15 ч.

22 януари 1908 г.

Още щом се събуди, Уилсън се замисли за Лучо Гонсалес и младото му семейство. В бъдещето на Хелена той беше убиец на невинни и колкото и да ненавиждаше идеята, трябваше да помисли какво би се случило, ако има някакъв шанс да промени съдбата си.

Огледа стаята и безпокойството се надигна в гърдите му. Всичко в помещението тънеше в мрак, ако не се броят тесните ивици светлина, проникваща през пролуките на вратата. Акла и Чиело ги нямаше, както и броните им. Явно се бяха измъкнали, докато е спял.

Нямаше съмнение, че Кубът на инките е опасен. Нуждаеше се от цялата си изобретателност, ако искаше да го върне във Вилкапампа, без да се превърне в негов слуга. Беше задължително никога да не го докосва пряко, в противен случай можеше да изгуби контрол над действията си.

Мамаконите наричаха Куба на инките Империум, което на латински означаваше „върховна власт“. Мисия „Неемия“ не споменаваше Куба по този начин, но нямаше причина да се съмнява в твърдението, че Кубът наистина носи в себе си жизнената сила на мъртвите.

Загледа се в двускатния таван. Толкова много неща бяха неизвестни - историята, която бе изучавал, се бе променила и този път нямаше бележки към мисията, които да ръководят действията му. Поне можеше да се надява на някакъв шанс с напътствията на Хелена. Но въпреки опитите му да остава позитивно настроен, Уилсън не можеше да прогони мисълта за собственото си тяло, ръководено от някакво извратено зло.

Размърда се в леглото и до носа му достигна характерният аромат на секс и силните феромони, които вървяха с него. Посегна между краката си и докосна болящите го слабини. Изпита облекчение, че е все още цял. През нощта на разврат се беше питал дали всъщност ще оцелее след свирепата среща. Никога досега не бе участвал в нещо толкова грубо и физическо. В един момент беше сигурен, че амазонките ще се опитат да го убият, след като приключат с него, също като паяка черна вдовица след съешаване - изтощаваше мъжкаря и после го поглъщаше.

Седна, посегна към другото легло и придърпа панталоните си. Спусна крака на пода, обу се и стана. Отново преживя страха, който го бе обхванал, когато Акла внезапно се появи на прага с меч в ръка - по вида ѝ си беше помислил, че наистина ще нападне.

Прокара пръсти през косата си, въздъхна и отново седна.

Не беше сигурен дали се радва на преживяното с двете жени, или го презира. Физически беше невероятно, но абсолютната липса на нежност го караше да се чувства незадоволен. В края на краищата те са амазонки, напомни си той.

Седнал на леглото на Чиело, Уилсън осъзна, че е безкрайно далеч от света на белите коридори на „Ентърпрайз Корпорейшън“, безбройните учени, политиката и параноята, холографските екрани, колайдерите и имплодерите, от техническата сложност на всичко. Спомни си медицинската миризма на Меркуриевата лаборатория и вибрирането на кристалната сфера за прехвърляне - оригинална конструкция, каквато не бе виждал никога дотогава. До края на живота си щеше да помни трепета, който го беше обхванал, докато влизаше в капсулата. Характерното усещане от включването на лазерите и последвалото мъчително молекулярно разлагане. После умът му се плъзна в бездънната пропаст на времето - секундите се точеха като часове, крехкото му съзнание биваше раздирано на парчета, докато молекулите му се пръскат по цялата човешка история, преди внезапно да се съберат отново във вихрушка от свръхнажежена енергия, дим и огън.

Това беше моментът, когато пристигна в Мачу Пикчу. Преди осем години.

Дори сега на Уилсън му беше трудно да разбере ролята си на Надзирател. Но ето че беше в миналото и правеше всичко по силите си да изпълни мисията „Неемия“ - като същевременно се опитва да поддържа приемствеността на самото време.

Мисия „Неемия“ вече му бе струвала толкова много - осем години откъсване от света и хората, които познаваше. Осем години самота, без нито веднъж да се отпусне дори за момент от страх, че ще остави отпечатъка си върху този свят по начин, който неизбежно ще промени бъдещето. Осем години със съзнанието, че никога няма да се върне обратно при Хелена, колкото и да му се иска.

Взе ризата си и откри под нея шапката за сафари. Беше изчезнала във Вилкапампа, когато скочи от поддържащата стена в джунглата.

През затворената врата чуваше ромона на дъждовната вода, която се стичаше по покрива и падаше на земята. Утринният въздух бе прохладен заради надморската височина, която според преценката на Уилсън беше доста над три хиляди и шестстотин метра. Върза обувките си и грабна якето, което беше изсъхнало, въпреки че бе прекарало нощта смачкано на топка в ъгъла.

Погледна към леглото на Чиело и изведнъж му натежа на сърцето. Как се вместваше Хелена в тези шантави събития? Каква лоялност можеше да има към нея? Шансовете да бъдат отново заедно бяха нищожни. Разделяше ги цяло столетие. Най-доброто, на което можеше да се надява, бе Хелена да му помогне при откриването на Куба на инките - всяко друго желание беше блян. Уилсън дръпна простото дървено резе и отвори вратата. Очакваше да види стража отпред, но нямаше никого. Дъждът продължаваше да се лее неуморно. Уилсън вдигна високата яка на якето си, нахлупи шапката и излезе в пороя, като затвори вратата след себе си.

На дневна светлина всичко беше различно. Казармите изглеждаха по-големи и внушителни, отколкото предишната нощ. Тръгна напред и островърхата сграда на храма постепенно придоби форма на фона на сивото небе. Той също беше по-голям, отколкото си мислеше. Уилсън изкачи стъпалата към средната врата и се огледа. Не видя нито една жена воин.

- Не бива да влизаш! - извика познат глас.

Уилсън се обърна и видя крачещата към него Акла.

- Времето винаги ли е такова? - попита той.

- Питкос е над нивото на облаците - безстрастно отвърна тя. - Времето е винаги непредсказуемо. - Акла носеше наметало с качулка, изработено от нещо като опушена вълна от лама. - Мамаконите ми казаха да ти дам това. - Тя му подаде лъскав кожен тубус с капак, за да предпазва съдържанието му от стихиите.

Уилсън погледна в тъмните ѝ очи и отново си припомни как го беше яхнала гола. Протегна ръка и взе тубуса.

- Какво е това? - попита.

- Държиш в ръцете си свещените слова на Пачакути, прокламацията, с която отсъжда Кубът на инките да бъде затворен в Храма на слънцето. Това е най-скъпоценният ни документ.

- И Мамаконите искат аз да го взема?

- Не искат да се срещат отново с теб - и това е дарът им в замяна. Изглежда, че бъдещето на света е стеб, Уилсън Даулинг. Надеждата е, че мощта на някогашния ни владетел, чия то воля е била достатъчно силна да овладее Куба на инките, по някакъв начин ще те вдъхнови, за да покажеш същата сила, помогнала на него да победи.

- Сега ли да го отворя? - попита Уилсън.

- Сам си решаваш.

Уилсън се вгледа в лицето на Акла и видя единствено съсредоточена решимост, която обобщаваше всичко у нея, от блясъка на бронята до силата на мускулите на голите ѝ крака.

- Написан е на кечуа - каза Акла, докато изкачваше стъпалата, за да се махне от дъжда, и сваляше наметалото, показвайки още повече от изумителното си тяло.

Уилсън внимателно развърза връвта, извади свитъка и го разви. Учените твърдяха, че инките нямали писменост - а ето че той държеше техен документ в ръце. Коленичи и разви меката кожа по сухия каменен под, разкривайки приблизително правоъгълната му форма.

Акла коленичи до него.

Уилсън внимателно разгледа древния документ и бе изумен от изящно изписаните черни букви, които сякаш бяха прогорени в светлата повърхност от нещо горещо. Изпълнението беше забележително - никога досега не бе виждал подобни символи, но видя, че няма никаква пунктуация.

Акла се погрижи водата от дрехите ѝ да не капе върху документа.

- Ще ти го преведа - каза тя и посочи текста. - Започвам... „Това е най-безценният предмет на тази велика земя. Мъже ще се мъчат цял живот да се сдобият с него, без изобщо да разберат защо. - Гласът ѝ бе спокоен и равномерен. - Дори намекът за съществуването му ще кара хората да извършват невъобразимо ужасни и извратени престъпления. Блясъкът му ще запленява душите и на най-чистите и културните, които с готовност ще измъчват невинните в мръсния си поход за притежаването му. Без изобщо да се замислят, ще обрекат хиляди на глад, болести и смърт - толкова могъща е силата му.“

Звучният тон на Акла не трепваше.

- „Не се заблуждавайте. Посвещаването на този най-гнусен стремеж живее у всеки мъж. Няма вградена защита срещу силата му. Защото този блестящ, изпълнен с енергия предмет е уловил част от нас в своята податлива и същевременно неразрушима обвивка. Империи ще се издигнат и ще рухнат заради това обсебване - дори най-малка част от него може да доведе до лудост, да не говорим за цялото. Изкован от бога слънце Инти по негово подобие, това е върхът на планината, фар, в който обитава самата похот. Този предмет и въздействието му не могат да се контролират без огромна жертва. Дори аз с моите върховни знания, божествена мъдрост и безгранична власт се мъча да се отделя от онова, което днес е в ръцете ми. Омагьосан съм, но въпреки това зная какво трябва да сторя.“

Уилсън гледаше сложните символи, докато Акла прокарваше пръсти по тях.

- „За да защитя блестящия предмет, ще построя град в облаците - продължи тя. - На свещения център на Оста на света ще бъде издигната естествена крепост с несравнима чистота, в която се надявам този ужасен предмет да бъде изолиран до края на времето. В това защитено убежище той ще бъде наглеждан от зорките очи на кондора, държан с кристална магия и пазен от армия, която вечно ще бъде на стража. Армия, която няма да се поддаде на дъха на силата, който се носи във въздуха сладък като аромата на цъфнало цвете, а всъщност е коварен като най-черната мисъл, появила се в ума на човек. От този ден нататък всичко писано ще бъде унищожено, всички карти ще се изгорят. Всички спомени ще бъдат заличени. Този златен предмет не бива да бъде споменаван никога повече; наказанието само за споменаването му иде бъде смърт чрез обезглавяване, както и смъртта на всички роднини и близки на обвинения. Нищо не може да бъде оставено на случайността. Слава на бога слънце Инти, върховния владетел на вселената, даващия и отнемащия живот. Ще ти служа завинаги.“

Акла отдръпна ръката си.

- Това е написано от владетеля Пачакути преди почти четиристотин и петдесет години - каза тя.

Уилсън продължаваше да се взира в съвършено гравираните черни символи върху светлата кожа.

- Пачакути говори за злато, така ли? „Посвещаването на този най-гнусен стремеж живее у всеки мъж“ е стремеж към злато, нали? Това е била причината конкистадорите да дойдат в Перу.

- Това е могъщо вещество. - Акла се изправи и погледна отвисоко Уилсън. - Когато излял божествеността си в Куба на инките, Инти подценил жаждата за злато, която вече живеела в мъжките сърца. Това е причината Кубът да е прокълнат.

- И Девиците на слънцето са защитници на Куба - каза Уилсън.

- Защото сме жени и не можем да бъдем повлияни от духа, който обитава в мрачната вътрешност на Куба. Но въпреки това можем да умрем от ръката на въздействието му.

Акла се загледа в проливния дъжд.

- Мамаконите предсказват, че Кубът на инките не може да види в твоята душа, Уилсън Даулинг. Те самите не могат и подозират, че същото по някакъв начин се отнася и за Куба. Дори след като вкусиха кръвта ти, те са могли да видят само части от миналото ти, но нищо от бъдещето.

Уилсън изведнъж започна да усеща много ясно силния вятър и дъжда, който се сипеше върху планинския връх.

- Сигурни ли са, че Кубът на инките е сляп за действията ми? - попита той.

- Изглежда логично да се предположи.

- Но дали са сигурни? - отново попита той.

Акла поклати глава.

- Не, не са. Но това обяснява защо капитан Гонсалес и хората му бяха пратени след теб, след като напусна Куско.

Сърцето на Уилсън заби по-бързо.

- Капитан Гонсалес ли? - Това беше името, което се надяваше никога да не чуе.

- Капитан Гонсалес е най-старшият офицер в Куско. Когато спяхте в онази барака при железопътната линия, Гонсалес и дузина войници бяха само на няколко часа след вас. Заповядано му беше да ви залови и да ви отведе при епископ Франсиско, който е знаел точно къде ще бъдете. Мамаконите усещат, че духът в Куба на инките се страхува от теб, защото не може да вижда в душата ти чрез другите мъже. По този начин Кубът упражнява влиянието си.

- Ако открием Куба, можете ли да го пренесете безопасно? - попита Уилсън.

- Никога не сме виждали златния Куб с очите си - отвърна тя. - Бил е затворен много преди да се родим всички ние. Дори Мамаконите не са го виждали, но разполагаме с ученията на предците си. Била е построена кристална кутия, която да позволи пренасянето на куба, но тя е само временен затвор за него. Според ученията жените не могат да докосват Куба - всеки директен контакт ще доведе до моментална смърт, така че трябва да бъдем много внимателни. Имаме специални щипци, с които да вдигнем Куба, да го пуснем в кутията и да я затворим.

- Какво е Оста на света? - попита Уилсън. - Терминът, използван в текста на Пачакути.

- Естествен енергиен вихър - отвърна Акла. - Място, където излиза душата на Aпy, духа на земята и планините. Място на изцеление, на което според легендата има и портал към други светове.

С двете си ръце Уилсън внимателно нави свитъка на Пачакути и го прибра в тубуса. Изправи се, сложи капака и подаде цилиндъра на Акла.

- Документът е твой, Уилсън Даулинг. Ти ще им го дадеш, след като Кубът на инките бъде върнат.

Уилсън погледна кожения тубус.

- Не мога да го приема. Мястото на този документ е тук, в Питкос. - И отново го протегна към нея.

Акла с неохота взе тубуса.

- Тъй да бъде. - Тя метна наметалото на раменете си, за да предпази бронята, вдигна качулката и излезе на проливния дъжд. - Хайде, Уилсън Даулинг. Дойде време да напуснем това място.

- Трябва да хапна нещо - каза Уилсън.

- Ще има храна - отвърна Акла, без да забавя крачка, и Уилсън трябваше да забърза, за да не изостане. Тя рязко зави наляво и тръгна по тясна алея, водеща към централния двор. Излязоха между майсторски положените ашлари и се озоваха на широкото открито пространство. Пред тях в безупречен строй стояха жени воиии, в две редици по двайсет. Всички носеха еднакви наметала с качулки; материята се откриваше отпред, показвайки същите украсени брони като тази на Акла. Всяка имаше меч на голото си ляво бедро и къс лък на рамото. Бяха като статуи, насочили вниманието си изцяло към своя трибун. Нито един чифт очи не се обърна към Уилсън, сякаш изобщо не беше там.

Сонтане се приближи до партньорката си.

- Готови са - докладва тя.

Акла ѝ подаде свитъка на Пачакути и се обърна към воините.

Уилсън остана от лявата ѝ страна и една стъпка зад нея. Акла посочи към амазонките.

- Тези воини са готови да умрат за онова, което са обучени да защитават. Всяка от тях обвинява теб за изчезването на Куба на инките, също като мен.

Акла се обърна към воините си.

- Девици на слънцето - извика тя. - Настъпи най-мрачният ни час. Кубът на инките попадна в света на хората и е пуснал корен в земята на живите. - Акла стоеше с ръце на кръста и изпънати рамене. - Няма по-голяма трагедия... и по-голямо предизвикателство. Всички чухме за ужасните убийства, извършвани в Куско. Те със сигурност са дело на Куба. - Тя изгледа воините си една по една. - Дойде време да си върнем изгубеното. Дойде време да възстановим реда. Този мъж до мен ще открие местоположението на Куба. Тогава и само тогава ще атакуваме. Ще ни превъзхождат многократно. Войниците, срещу които ще се изправим, ще използват модерните си оръжия срещу нас. Въпреки тези пречки ние трябва да победим.

Акла тръгна покрай първата редица.

- Ще защитавате този мъж на всяка цена. - Тя извади ножа си и посочи с него Уилсън. - През идващите дни ще отнемаме живот и ще даваме жертви, но този човек не трябва да е сред тях. Той е единствената ни надежда. - Тя отново се обърна към отряда. - Слава на Мама Окло!

- Слава на Мама Окло! - отвърнаха едновременно жените воини.

- Ще се движим под прикритието на лошото време - продължи Акла. - Ако се разясни, ще продължим само нощем. Моля се всички да имате куража да умрете за онова, в което вярвате. Защото без вас сме обречени.

Акла пристъпи към Уилсън.

- Ако Кубът на инките може да погледне в душата ти, Уилсън Даулинг, значи със сигурност влизаме в капан. Да се молим заради света Мамаконите да са прави и ти да си същата загадка за Куба, каквато си за тях.

46.

Куско, Перу

Църква „Ел Триунфо“

08:55 ч.

22 януари 1908 г.

Облечен в най-добрата си униформа, капитан Гонсалес вървеше по мокрите от дъжда улици към църквата „Ел Триунфо“. С всяка крачка, която го отдалечаваше от дома, сърцето му натежаваше все повече. Стиснал сребърния кръст под ризата си, той се замоли Исус да бди над семейството му, докато не ги прегърне отново живи и здрави. Отчаяно му се искаше да тръгне обратно, но знаеше, че единственият начин да защити любимите си хора бе като държи епископа надалеч.

Спомни си момента, когато сложи ръце на раменете на Рамиро и каза на редника да пази семейството му с цената на живота си. Погледна младежа в очите и видя там само невинност, от което се почувства по-добре. Но дали младият войник можеше да защити жена му и децата му, ако се наложи?

Един Бог знаеше.

Зави на последния ъгъл при Пласа де Армас и остана шокиран от броя войници, които патрулираха из голямото открито пространство. На пръв поглед преброи поне петдесет души. Вратите на военния щаб, целият периметър на катедралата и църквите от двете страни на огромната базилика бяха подсилени с торби пясък, натрупани на височина четири стъпки. Докато приближаваше, Гонсалес си даде сметка, че не разпознава много от войниците - те сигурно бяха подкреплението, изпратено по негово искане от Лима.

Погледна внушителните стени на катедралата и с облекчение откри, че тялото на Корсел Сантияна най-сетне е свалено и вече няма да му се налага да гледа разлагащите се останки на някогашния си войник. Разпъването бе причина нежеланото зло да се стовари върху града и дълбоко в сърцето си Гонсалес знаеше, че греховното време още не е отминало.

Като отдаваше чест на всеки войник, който поглеждаше към него, Гонсалес изкачи стъпалата и мина през барикадата към църквата „Ел Триунфо“. Мъжете, които разпозна, изглеждаха раздърпани и уморени, сякаш също не бяха спали през последните няколко нощи. По израженията им бе очевидно, че се радват да го видят отново, но колкото и да му се искаше да спре и да им каже няколко окуражаващи думи, Гонсалес не можа да намери сили да го направи. Вместо това продължи мълчаливо и със спокойна крачка през калдъръмената площадка към църквата.

Яките кедрови врати се пазеха от двама въоръжени войници. Щом видяха тъмносинята куртка и златните копчета, стражите незабавно отвориха и пуснаха капитана да влезе вътре, без да забавя крачка. Гонсалес свали широкополата си шапка и я подаде на войника, който стоеше от другата страна, изтръска дъждовните капки от куртката си и нагласи маншетите и панталоните си. Накрая прокара пръсти през косата си, за да я нагласи в някакво подобие на прическа.

В голямата зала не се чуваше нито звук.

Гонсалес тръгна направо към мраморния съд със светена вода, топна показалец в бистрата течност и се прекръсти, като се молеше наум семейството му да е в безопасност.

Заобиколи изваяния съд и краката му изведнъж омекнаха, докато влизаше в огромната зала на църквата. Почти всяка пейка бе заета от войници в униформи. За първи път през живота си Гонсалес не остана поразен от великолепието на храма с неговите позлатени стени и огромен купол. Погледът му не потърси религиозните фрески или безбройните артефакти, красящи стените и внушителната скиния. Оглеждаше се единствено за епископ Франсиско.

Чувстваше се беззащитен, докато вървеше напред - много добре знаеше, че хората му ще очакват от него да седне на първия ред до лейтенант Капос. Погледна часовника си, отиде до предната пейка и зае мястото си в последния момент. Отвън камбаните на катедралата удариха веднъж, отбелязвайки зловещо отминалия час.

Не се чуваше нито звук и никой не помръдваше, за разлика от неделните литургии, когато в църквата имаше и много деца. Накрая откъм преддверието започнаха да отекват самотни стъпки, които приближаваха. Гонсалес много добре знаеше чии са. Пое дълбоко дъх и го задържа. Искаше да изглежда силен за момента, когато погледът на епископа неминуемо щеше да спре върху него.

Франсиско Санто Доминго, трийсет и третият епископ на Куско, се появи от сенките във великолепните си папски роби. Ръцете му бяха зад гърба, а раменете му бяха свити, сякаш носеше върху себе си бремето на целия свят. Колкото и да бе изненадващо, той не погледна към събралите се войници - вървеше, сякаш беше съвсем сам, погледът му не се откъсваше от пода на няколко крачки пред него. Гонсалес използва момента отново да си поеме треперливо дъх.

Епископът бе измършавял и блед като алабастър, сякаш нещо бе изсмукало живота от вените му, оставяйки след себе си само кожа и кости. Никой от присъстващите в църквата не го беше виждал в толкова лошо състояние. Устните му бяха сухи и напукани, имаше черни кръгове около очите, сякаш е бил изритан в лицето от муле. Когато го погледна, Гонсалес остана шокиран, че може да се страхува от човек, който изглежда толкова стар, болен и жалък. Единствено ярките му свещенически роби и алената барета му придаваха някакъв вид.

Като се подпираше на перилото, епископ Франсиско изкачи с мъка трите застлани с пътека стъпала до платформата на олтара. Вниманието на всички бе насочено към него, докато поставяше немощните си ръце на масата на св. Петър и поглеждаше към събралите се. Зад епископа блестеше олтарът на „Ел Триунфо“, а над него бе Кръстът на Конкистата - високият пет стъпки дървен кръст, за който се твърдеше, че бил носен от конкистадорите, докато прегазвали всичко изпречило им се по пътя в Перу в началото на XVI век.

- Настъпили са мрачни времена - започна епископ Франсиско с глас, който едва достигаше до задните редици. - Но Бог винаги гледа. - Той вдигна показалец към купола. На лицето му бе изписана тревога. - Не дойдох да се моля за вашата безопасност... или за тази на семействата ви... както го правя в събота. - Той кимна. - Днес трябва да поемем нещата в свои ръце.

Епископ Франсиско изглеждаше апатичен и в гласа му нямаше живец.

- Знаете ли защо избрах тази църква като място за срещата ни? Тя се нарича „Ел Триунфо“,триумфът. През 1536 г. това място било осветено от Франсиско Писаро от Трухильо след чутовната му победа над коварния Манко Втори, водача на племената на инките. - Тонът на епископа се втвърди и гърбът му малко се поизправи. - С доброто си сърце Писаро поставил Сапа начело на инките след смъртта на владетеля им Атауалпа.

Почти всеки метис в църквата знаеше тъжната участ на Атауалпа. След като бил пленен през 1532 г., Писаро определил откуп. Три стаи, дълги двайсет и две и широки седемнайсет стъпки, трябвало да бъдат напълнени със скъпоценни метали - чисто злато и чисто сребро. И въпреки че откупът бил платен, Писаро наредил Атауалпа да бъде убит. Но това не била най-тъжната част от съдбата му - преди екзекуцията Писаро настоял Атауалпа да се отрече от боговете на инките и да приеме християнството. Когато владетелят отказал, Писаро го принудил да гледа безпомощно в продължение на три дни как систематично избиват жените и децата му по най-ужасни и садистични начини - новородените и бебетата били провесвани голи над огньове, докато не се опичали живи, децата били разкъсвани на парчета от изгладнели кучета, а жените били изнасилвани и разсичани с мечове. В очите на всеки инка мизерният край на Атауалпа посрамвал още повече онези с испанска кръв.

Тонът на епископ Франсиско изведнъж стана рязък.

- Писаро се опитал да работи с благородниците на инките, а бил зашлевен в лицето! Именно той, великият водач на конкистадорите, избран лично от Бог, сложил Манко Втори като владетел след гибелта на Атауалпа. И въпреки оказаната му велика чест Манко избягал в планините и събрал войска от двеста хиляди диваци. Осмелил се да обсади завладения от испанците Куско. Осмелил се да предизвика Църквата Христова и Неговите последователи.

Зениците на епископа бяха станали черни като нощта.

- Цели десет месеца градът бил под обсада! - извика той. - Десет месеца! Но въпреки че всички шансове били против него, великият Писаро от Трухильо победил...и Всемогъщият Бог изиграл своята роля. - Епископ Франсиско се наведе над масата на св. Петър, сякаш възнамеряваше да скочи през десетте стъпки до пода.- Той поразил езичниците с едра шарка! Поразил ги с болестта...и те измирали с хиляди! - От устата му запръска слюнка. - Оцелелите мръсни неверници получили суровия урок на твърдата стомана. Разбирате ли? Онези, които се противопоставят на Божията ръка, ще платят върховната цена! Всеки, който се осмелява да се противопостави на Словото Христово, ще бъде сполетян от същата ужасна участ.

Задъхан, епископът се вкопчи толкова силно в ръба на масата, че кокалчетата му побеляха. Млъкна за момент, за да се овладее, отметна глава назад и се загледа в купола.

- Затова тази църква е наречена „Ел Триунфо“ - вече по-спокойно каза той. - В чест на онази велика победа.

Във вените на почти всички в църквата с изключение на неколцина течеше инкска кръв. Те вътрешно негодуваха срещу думите на епископа за неверниците, но никой нямаше куража да го признае точно сега.

Епископът ги погледна.

- Била е велика победа. Застъпниците на Господ се надигнали, когато имало най-голяма нужда от тях.

Погледът на епископ Франсиско потърси капитан Гонсалес в тълпата.

- И това време настъпи отново. Умират невинни... мнозина в леглата си... взети и убити от главорези, които бродят в мрака, за да пролеят кръвта на чистосърдечните и храбрите. Какво ще сторите, за да спрете това зло? - Очите му започнаха да се пълнят със сълзи. - Всички се страхуват и досега разчитаха само на вярата си да ги пази. Дойде време да действате от името Божие.

Гонсалес виждаше как кръвта тече на тласъци през подутите вени на голия врат на епископа. Сякаш вътре в него живееше някакъв ужасен звяр.

- Този град отново е под обсада - с дълбок глас каза епископът. - Получих вест лично от Бог, че воини на злото наближават града в опит да подсилят своите. Единствената им мисъл е за убийства и намеренията им са ясни - те идват, за да изкоренят вярата ви в Бог. Отново мръсните потомци на предателя Манко възнамеряват да изколят невинните християни от Куско. - Епископът замълча за момент, загледан някъде в далечината. - Злите воини ще дойдат от западните планини, от прохода. Въоръжени са с примитивни оръжия, мечове и къси лъкове, но не бива да се подценяват. Ще ги разпознаете лесно... Тези воини сажени. Гнусни кучки от седмия кръг на Ада.

Църквата беше зловещо притихнала.

- Виждам съмнението в душите ви - каза епископът с глас като далечен тътен на гръмотевица. - Не се съмнявайте в думите ми или липсата на вяра у вас ще бъде платена с кръвта на онези, които обичате.

Капитан Гонсалес не смееше дори да мигне. Насили се да гледа епископа, макар сърцето да му казваше да си плюе на петите и никога да не се връща. Трябваше да пази семейството си и беше готов на всичко, за да е то в безопасност.

Епископ Франсиско го погледна.

- Ще защитите ли семейството си? - попита той.

Гърлото на Гонсалес беше пресъхнало.

- Ще направя всичко, което поискате - каза той.

- Трябва да убиете чужденеца на име Уилсън Даулинг. Той пътува с жените воини... към нас точно в този момент. Видях го. Убийте белия мъж и това ще бъде достатъчно, за да спасите семейството си от опасността.

Църквата бе изпълнена със студена мъртвешка тишина.

- Ще бъдете ли дясната ми ръка? - попита епископът.

- Ще бъда - отвърна Гонсалес.

- Хората ще защитят ли Куско от нашествениците?

- Ще браним града с живота си.

- Предстои обсада! - изкрещя епископът и вдигна очи към купола. - Сам Господ ви призовава! - Той посочи големия Кръст на Конкистата. - Дойде време още веднъж да браните своя Господ Бог. Вслушайте се в думите ми и защитавайте града с живота си!

47.

Андите, Перу

Град-крепост Питкос

09:03 ч.

23 януари 1908 г.

Воините амазонки започнаха да изчезват през тесния процеп в скалата и да се спускат по стръмния склон. Акла и личната ѝ стража тръгнаха последни. Едва тогава Уилсън осъзна, че Чиело не е с тях.

Сонтане му подхвърли малка торба от зебло със сухи дажби и кратуна с вода. После му даде и черно наметало като онези, които носеха останалите.

- За да не се налага да те гледаме - подигравателно рече тя.

Напуснаха Питкос и поеха в тръс през мъглата и проливния дъжд. Теренът беше коварен и хлъзгав, докато се спускаха в безброй долини и се изкачваха по безброй неравни хребети и високопланински проходи. След шест часа времето започна да се оправя и бяха принудени да спрат при руините на Фуюпатамарка, което според Акла означаваше „град на нивото на облаците“. Скриха се на билото и зачакаха сред покритите с мъх постройки на важния някога пост времето да се развали отново или да се стъмни. Слънцето се появи за кратко зад облаците и много от воините използваха възможността да проснат дрехите си да съхнат и да се измият в дълбоките правоъгълни басейни, пълни с изворна вода от планината. За огромна изненада на Уилсън стана доста топло и дори в един момент наоколо запърхаха пъстроцветни пеперуди.

Потеглиха отново едва след като се стъмни. От Фуюпатамарка се спуснаха по стръмна пътека към открит път, минаващ през обширна равнина, която, изглежда, е била някога дъно на плитко езеро. Звездите светеха ярко и те разчитаха на тъмните си наметала, за да останат незабелязани. След това се изкачиха по стръмен склон до следващия хребет и поредните обрасли руини на някогашен пост. Тук амазонките се разделиха на три групи и всяка тръгна в различна посока. Уилсън чу как Акла дава нареждания на другите командири, но не разбра думите ѝ.

Групата им вече се състоеше само от петнайсет воини и ускориха темпо, докато вървяха на югозапад през безбройни била. Акла никога не се отделяше на повече от няколко крачки от Уилсън, а Сонтане я следваше неотлъчно. Не разговаряха много; едва когато минаха Саякмарка, Града на стръмното място, Акла спомена, че това било много важна тактическа позиция по Пътеката на инките.

- Горе някога е имало голяма крепост - каза тя. - Ако не държиш тази позиция, не можеш да минеш нито в едната, нито в другата посока.

Групата се движеше бързо и Уилсън се беше задъхал само от опитите да не изостава.

Малко преди зазоряване грижливо построената Пътека на инките се смени с кал и храсталаци. Поддържайки средно темпо, амазонките изкачиха V-образния проход, наречен от изследователя Раймонди Абра де Рункуракай, което означаваше Купчина руини. Простите каменни постройки на върха навремето са били място за почивка за куриерите, пренасящи съобщения и пратки по Пътеката на инките. На по-високите места в планината температурите бяха по-ниски и приближиха до нулата, докато пресичаха хребета и се спускаха по стръмния склон към поредната влажна долина. Разликата в температурата бе изумителна в зависимост от надморската височина. На всеки триста метра изкачване тя падаше с три градуса по Целзий.

Докато приближаваха река Пакамайо, тежките облаци отново покриха небето. Всичко подгизна, но това означаваше, че могат да се придвижват и през деня, без да се тревожат, че ще бъдат забелязани. Като се изкачваше в тръс по коварния склон, групата стигна до най-високата точка по Пътеката на инките, известна като Абра де Уармиуануска, Прохода на мъртвата жена - скалисто, пусто място, където не растеше нищо и леденият вятър и шибащият дъжд сякаш ги пронизваха. Уилсън бе минавал оттук и преди, когато пристигна в Мачу Пикчу преди близо осем години. Тогава проходът бе покрит със сняг с дебелина цял метър.

Като поддържаше постоянно темпо, той се изравни с Акла.

- Оттук ли минахте, след като прерязах Моста на кондора? - попита той.

Акла кимна.

Сонтане през цялото време беше на крачка зад тях, като тичаше със същия ритъм като партньорката си. От време на време буташе Уилсън по гърба, за да го засили.

Пътуването бе изтощително и Уилсън се стараеше да възстановява тялото си всеки път, когато имаше възможност. Повечето воини дъвчеха листа кока, докато се намираха на големи височини. Командирите непрекъснато им напомняха да не забравят за дажбите си суха храна - щеше да им е нужна всяка капка енергия, когато стигнат целта си.

След като мразовитият проход остана зад тях, те се спуснаха по голите склонове до открити пасища, преди да стигнат до прикритието на гората. Най- сетне се бяха махнали от вятъра и студа. Имаше някакво усещане за сигурност между дърветата. В продължение на повече от ден Уилсън и спътниците му бяха тичали с постоянно темпо през най-тежкия терен, който той беше виждал. Преходът беше свидетелство за издръжливостта и силата на тези жени.

Накрая стигнаха висящ мост над бързеи в тесен скалист проход. Разпенената вода се носеше с грохот само на няколко стъпки под увисналите лиани и мостът се люлееше заплашително. Уилсън мина пръв и шеговито извика на Акла дали да среже лианите и да прати съоръжението в реката.

В отговор тя само го изгледа намръщено.

Често изтрещяваха гръмотевици. Акла намали темпото в дъжда, за да приближат Куско с падането на нощта. Когато теренът стана равен и гората свърши, изпратиха съгледвачи, които да се уверят, че пътят пред тях е чист. Амазонките сякаш знаеха точно къде ще бъдат местните индианци и метисите.

- Железопътната линия е натам - каза Акла и посочи. - Ще тръгнем към Порой Пикчу, планината южно оттук. Там ще решим как да продължим към Куско.

- В полунощ трябва да съм на Пласа де Армас - каза Уилсън. - В центъра му има фонтан. Фонтанът на Писаро. Трябва да ме заведете навреме, за да разбера местоположението на Куба на инките.

Акла кимна.

- Ще те заведем.

48.

Порой Пикчу, Перу

8 км северозападно от Куско

20:30 ч.

23 януари 1908 г.

Докато се катереха в колона по един по скалистите склонове на Порой Пикчу, облачното небе се смрачи напълно. За голяма изненада на Уилсън другите две групи амазонки вече си бяха направили лагер в няколкото пещери и пукнатини наоколо. Явно бяха минали по по-пряк маршрут до Порой Пикчу, защото никой не би могъл да тича по-бързо от групата, с която беше дошъл. От долината не се виждаше входът на пещерите, който се намираше на три четвърти нагоре по западния склон. Амазонките бяха запалили огньове по-навътре и димът отиваше нагоре към планината.

Когато групата на Акла пристигна, всеки получи голяма купа димяща яхния и сладки картофи. Никоя от жените воини не погледна към Уилсън, докато той следваше Акла и Сонтане в тесните тунели. В една от залите бяха разположили хамаци, в които спяха поне десет жени, чиито метални брони висяха окачени на забити в стените халки.

- Идваме тук от поколения - каза Акла, докато завиваше наляво в друга тясна пукнатина. Това бяха първите ѝ думи за последния час. - Испанците така и не са открили това място.

Уилсън надигна купата яхния и яде в движение. Напред се виждаше светлината на огън. Накрая коридорът свърши в голяма зала, дълга петнайсет метра и също толкова висока. Стените бяха осветени от четири месингови ветроупорни лампи. От съвършените сталактити непрекъснато капеха големи капки вода и се събираха в пет отделни басейна в отекващата зала.

- Можеш да пиеш водата, но не прекалявай - каза Акла. - Има добри минерали в нея.

В средата на залата стоеше маса от махагон с шест изваяни стола - барокова сцена, взета сякаш от двореца на Карл Пети Испански. До отсрещната стена бяха поставени шест дървени легла от същата епоха и със същата изработка, застлани с одеяла от вълна на лама. Въздухът беше влажен и мразовит, от което леглата изглеждаха още по-примамливи, особено в сравнение с хамаците.

- Ще спиш там - каза Акла и посочи края на редицата.

Тя остави купата си на масата и отиде до леглото в другия край. Избърса лицето си със суха кърпа, свали наметалото и разкопча гривните и наколенниците си, след което прокара пръсти по вързаната си на опашка коса по познатия начин и изстиска водата.

Сонтане отиде до съседното легло и направи почти същото и в съшия ред. Двете заговориха на кечуа и макар да не разбираше какво си казват, по разгорещения тон на Сонтане Уилсън разбра, че тя не е доволна, че той трябва да остане в същата зала с тях.

Като разтъркваше китките си, за да възстанови кръвообращението, Акла се върна с безизразно лице при масата, придърпа един украсен испански стол, седна и надигна купата си.

Откъм тунела се чуха тичащи стъпки и секунди по-късно се появи жена в черно наметало. Задъхана, тя заговори бързо на кечуа, но Акла я спря.

- Ще говориш на английски, за да те разбира и той - каза тя.

Жената беше по-висока от средния за перуанците ръст, с добра костна структура и сивееща коса. Вероятно е на около петдесет, помисли си Уилсън и се запита дали навремето и тя не е била воин от Девиците на слънцето.

- Нося вести от Куско - каза жената и си пое няколко пъти дълбоко дъх. Акцентът ѝ беше същият като на Акла, със същия рязък тон.

- Продължавай - подкани я Акла.

- В града има над двеста и петдесет войници - каза жената. - Броят им ще се удвои с пристигането на още един влак от Лима през следващите два дни.

- Обикновено войниците са по-малко от сто - каза Акла на Уилсън.

- Около Пласа де Армас са направили защитен периметър - продължи жената. - Пред църквите и магазините са натрупани чували с пясък. Войници с пушки обикалят района както денем, така и нощем.

- Пласа де Армас? Точно мястото, на което трябва да отидем - каза Акла на Уилсън.

- Трябва да сме там в полунощ независимо от риска - отвърна Уилсън.

- Ще те заведем дотам, не се безпокой - увери го Акла и отново се обърна към жената. - А убийствата?

- Продължават както преди, на различни места. Селяните искат да се съберат в църквите около Пласа де Армас, но военните не ги пускат.

Акла се намръщи.

- Кубът на инките е зад всичко това, сигурна съм. - Тя стисна юмруци. - Ами подходите към града?

- Подходът от запад е чист. Войниците са разположени предимно на Пласа де Армас и около манастира. Останалата част от града е неохранявана, както и хората. - Възрастната жена хвърли поглед към Уилсън. - Трябва да знаете нещо... Заловили са мъжа на име Хайръм Бингам.

Стомахът на Уилсън се сви.

- Беше доведен в Куско днес следобед от индианския водач Омпета. Отряд от десет въоръжени войници го отведе по булевард „Де Сол“ към казармата. Оковаха го на стената пред всички и капитанът на гвардията го преби безмилостно. Питат го за него. - Тя посочи към Уилсън.

- Как се казва капитанът на гвардията? - попита Уилсън.

- Лучо Гонсалес - отвърна жената.

Човекът, чието семейство Уилсън би трябвало да измъчва и после да убие.

- Жалко, че са заловили Хайръм Бингам - рече Акла. - Чрез неговия ум Кубът със сигурност знае, че си с нас.

- Обясни ми го отново - каза Уилсън.

- Кубът може да гледа в умовете на хората - отвърна Акла. - Всичко, което е видял Хайръм Бингам, със сигурност е видимо за Куба на инките. - Тя опря показалец в масата. - Бингам ни видя как прескочихме водата с прътите, видя ни и когато ти преряза Моста на кондора. Освен това всичко, което си му казал, сега е част от колективното съзнание на Куба. Хайръм Бингам е част от мрежата от информация, чрез която Империумът контролира всичко. Приятелят ти е видял достатъчно неща със собствените си очи, за да осуети предимството ни. - Тя се обърна към Сонтане. - Кажи на стражите да разширят защитения подход към планината. Не искам да попаднем в капан без начин за измъкване.

- Трябва да пратим някого да убие Бингам - заяви Сонтане. - Това е най-добрият ни ход.

Последва дълга пауза. Уилсън търпеливо чакаше да чуе отговора на Акла.

- Хайръм Бингам се превръща в пречка, спор няма - каза тя.

- Не можете да убиете Хайръм Бингам - спокойно рече Уилсън. - Той е жизненоважен за всичко ставащо тук. Част е от бъдещето на Мачу Пикчу.

- Защо да е жизненоважен? - попита Акла.

- Той е причината да пътувам през звездите и да дойда тук. Хайръм Бингам е закрилникът на инките и техните тайни. - Уилсън не беше сигурен дали думите му са абсолютно верни, защото според историята, която бе изучавал, Кубът на инките си оставаше завинаги затворен в Храма на слънцето. Но въпреки всичко усещаше, че Хайръм си остава важен. - Жизненоважен е за бъдещето - повтори той.

- Онзи човек е глупак! - изтърси Сонтане.

- Не си ти тази, която може да съди кой е глупак и кой не - отвърна Уилсън. - Пропътувах през много години,през самото време, за да отведа този човек до Вилкапампа. Така е предопределено от боговете и не е разумно да се съмняваме в тях!

Устната на Сонтане трепна и ръката ѝ посегна към дръжката на меча.

- Не е разумно да ми говориш по този начин - изсъска тя.

Акла посочи към изхода.

- Сонтане! - рязко рече тя. - Иди и кажи на стражата да разшири периметъра. Веднага!

- Грешка е да се доверяваме на този мъж - отвърна Сонтане, но тръгна към сенките на тунела, преди Акла да реагира отново.

- Не биваше да я провокираш - каза Акла.

- Тя е глупачка - отвърна Уилсън.

Акла се обърна към жената.

- Къде са отвели Хайръм Бингам?

- След боя го отведоха окован в манастира, където живее епископът със свещениците си. Сградата се охранява най-малко от двайсет души.

- Къде в сградата се намира? - попита Акла.

- Знаем само, че е там. Нищо повече. В манастира не се допускат жени. От околните хълмове може да се види единствено дворът. Стените са прекалено високи. - Жената бръкна под наметалото си и извади кожена торбичка. - Направих карта на града и укрепленията. Отбелязани са охраняваните райони и броят на войниците.

- Добра работа - рече Акла.

Жената сведе глава.

- Прости, че го казвам, но трябва да го направя. През последните осем нощи в Куско бяха извършени много убийства. Брутални убийства. Атаките са отвратителни и диви, видях един от труповете. Жертвата имаше следи от ухапване, сякаш нападателят се е опитвал да ръфа тялото ѝ.

- Следи от ухапване от човек ли?

- Да.

- А къде са войниците, докато стават убийствата?

- Никога не са наоколо.

- Това е дело на Куба на инките - каза Акла. - Той контролира мислите на войниците и ги насочва по-далеч от мястото на убийството.

- Невинни жени и деца биват отмъкнати от домовете им, под носа на родителите им - продължи жената. - Хората са прекалено уплашени и не изпускат близките си от поглед. Всички залостват врати и прозорци. Има полицейски час, след който е забранено да се излиза навън. Но въпреки това убийствата продължават. Жителите на Куско искат някой да ги защити, но се уповават единствено на вярата си в своя Бог... която не им помага с нищо.

Акла стана от стола си и посочи леглата наоколо.

- Иди да си починеш. Хапни нещо. Тук ще бъдеш в безопасност. Бъди спокойна, ще оправим нещата.

Възрастната жена се поклони.

- Благодаря, трибуне. - Погледът ѝ за момент се спря върху Уилсън. - За мен е чест да служа.

След като жената излезе, Сонтане се върна обратно.

Акла ѝ подхвърли кожената торбичка.

- Отвори това - каза тя и се обърна към Уилсън. - Кубът на инките контролира всичко, точно както предполагаха Мамаконите. И с всеки изминал ден силата му нараства.

- Откъде да сме сигурни, че Империумът не може да чете и неговия ум? - обади се Сонтане и погледна към Уилсън. - Не е доказан.

- Трябва да приемем, че не може - отвърна Акла. - В противен случай вече да са ни нападнали. Смятам, че този мъж не е от този свят и следователно е защитен.

- Ако мине на другата страна, лично ще го убия - гневно рече Сонтане.

- Ако мина на другата страна, надявам се да го направиш - отвърна Уилсън.

Акла грабна листата от ръката на Сонтане и започна да ги реди на масата. Бяха общо трийсет и шест, начертани внимателно, показващи центъра на Куско и околните сгради. Беше отбелязано мястото на всеки войник, къде спят и се хранят и къде се намират укрепленията от чували. Основната концентрация на хора определено бе около катедралата и църквите от двете ѝ страни.

Уилсън се загледа в картата.

- Трябва да стигнем до Пласа де Армас до полунощ... и се надявам, че ще разбера къде е Кубът. - Разчиташе на Хелена да го отведе до него - тя винаги бе налице, когато се нуждаеше от нея, и той се надяваше, че тази нощ няма да е по-различно.

- Дори да имахме два пъти повече воини, не бихме могли да атакуваме площада - намръщено рече Сонтане. - Като крепост е.Тук и тук има картечни гнезда. Картечници „Максим“ на триноги - автоматични оръжия, изстрелващи стотици куршуми на минута.

- Ще използваме прикритието на нощта - каза Акла.

- Къде е кристалната кутия за Куба? - попита Уилсън.

- Скоро ще пристигне - отвърна Акла. - Пътува по друг маршрут.

- Нея взехме ние, защото се тревожехме, че ще ни предадеш - каза Сонтане.

- Добро решение - съгласи се Уилсън. - Както каза, не съм доказан. - Той потърка замислено брадичка. - Задължително е ти и воините ти да не бъдете забелязани довечера. Ако хората в Куско мислят като едно цяло, ще трябва да ги накараме да сметнат, че Девиците на слънцето не са тук. Видят ли мен, няма проблем.

- Шест от нас ще дойдат с теб в Куско - каза Акла. - Личната ми гвардия - Сонтане, Сепла, Поликс, Ореле и Илна. Останалите ще чакат тук, докато не бъдат повикани.

Сонтане посочи Уилсън.

- Една погрешна стъпка и лично ще ти прережа гърлото...

Акла стовари юмрук върху масата и се изправи.

- Достатъчно! Ще го защитаваш с живота си, както се разбрахме! Този мъж е единствената ни надежда!

- Да, трибуне - отвърна накрая Сонтане.

- Да не съм чула нито дума, докато не стане време за тръгване. Това е заповед - каза Акла.

Докато вървеше към леглото си, Уилсън обърна внимание на водата, която капеше от тавана в проблясващите басейни. Явно в нея имаше много варовик, за да образува толкова големи сталактити. Той легна, придърпа топлата завивка и се наслади на приятното усещане да лежи в меко легло. Загледа от сенките как Акла разкопчава нагръдника си и го окачва на стената, след което сваля мокрите си долни дрехи.

Откъсна очи от нея, загледа се в неравния таван и се зае да изцели уморените си крака и гръб. Щеше да се нуждае от цялата си сила и скорост, ако иска да оцелее при посещението в сърцето на Куско. Осъзна, че Кубът на инките е наистина могъщ - със сигурност контролираше стотици, ако не и хиляди, а сега беше вплел в мрежите си и Хайръм Бингам. Уилсън се опита да си представи как ли изглежда капитан Лучо Гонсалес. По всичко личеше, че с него ще се сблъскат по някакъв начин с ужасни последици и за двамата.

А през цялото време искрящите капчици продължаваха да се отронват от тавана и да падат с тих плясък, който отекваше нежно в неравните стени на залата.

49.

Куско, Перу

1,5 км от центъра на града

23:05 ч.

23 януари 1908 г.

Изминаването на шестте километра от Порой Пикчу до билото над Куско бе отнело малко повече от час. През по-голямата част от пътя Акла и облечените ѝ в черно воини се стараеха да се движат не толкова бързо, колкото потайно, но имаше и открити места, които трябваше да преминат тичешком. След като излязоха от пещерите, те се спуснаха по южния склон на планината през рядка евкалиптова гора и продължиха покрай придошъл поток, който прорязваше билото и се спускаше на изток към града.

Куско се намираше в голяма котловина, дълга около шест и широка около три километра. На двеста и четиресет метра над града във всички посоки се простираше голо, подобно на тундра плато, на което не растеше почти нищо. Дърветата, заобикаляли някога града, бяха почти напълно изсечени за огрев, така че след като излязоха на открито, воините нямаха друго прикритие освен тъмнината на нощта и проливния дъжд.

Уилсън застана на билото и се загледа през мъглата надолу към редките светлини, бележещи града. От време на време, когато облаците се раздвижваха, можеше да види къде започват калдъръмените улици и малките кирпичени къщи, гъсто скупчени една до друга. Някога тук е бил центърът на империята на инките, помисли си той - сърцето на свещената пума, мястото, на което първият инка, Манко Капак, хвърлил Златния жезъл на бога слънце и го обявил за „пъпа на света“. И то изглеждаше точно така. Но имаше и по-прозаични причини градът да се намира в тази вдлъбнатина в равнината. Почвата тук бе богата, имаше много вода и времето беше по-спокойно, по-хладно през лятото и по-топло през зимата.

Акла стоеше до Уилсън и също гледаше града. Черното наметало я покриваше изцяло с изключение на очите.

- Кубът на инките е някъде долу - каза тя, посочвайки с извития си лък към най-ярките светлини. - Как точно ще разбереш къде се намира?

Уилсън се замисли, преди да отговори.

- Имам духовна връзка, която ще води ръката ми - отвърна накрая той. - Жена - добави с надеждата, че това ще вдъхне у Акла повече вяра в думите му. - Тя има способността да вижда през стени и на места, където ние не можем. Тя ще води ръката ми и когато открия скривалището на Куба, ще ти кажа къде е.

- Не можеш да кажеш нищо, което да ме шокира - рече Акла. - Абсолютно нищо. Разбирам, че не си обикновен човек и не живееш по правилата на обикновените хора. Само помни, че ако намериш Куба, не бива да го докосваш. Това е риск, който не бива да бъде поеман.

- Разбирам.

- Моля се на боговете твоята жена дух да намери Куба. Мощта му нараства с всеки миг. - Акла не откъсваше поглед от примигващите светлини в далечината. - Трябва отново да затворим силата му.

- Жената дух ще се справи - каза Уилсън.

Внезапно остана поразен колко важна е връзката му с Хелена. Без нея щеше да е много трудно да открият Куба. Хелена беше могъща сила в живота му независимо от краткото време, което бяха прекарали заедно. Изглежда, че дори бариерата от 106 години не можеше да прекъсне връзката помежду им.

За Уилсън голяма част от последните осем години бе преминала в очакване на тази година. Беше отишъл в Китай да изиграе ролята си във Въстанието на боксьорите. Не можеше да си представи по-брутално и кърваво изживяване. След като изпълни задачата си, през 1902 г. замина за Австралия и си построи къща в малкото рибарско селце Еден в южната част на Нов Южен Уелс. Обичаше да лови риба и се вмести в малката общност, без да се набива на очи. Повечето време прекара сам у дома или в рибарската лодка от страх, че присъствието му по някакъв начин ще се отрази отрицателно на бъдещето.

„Толкова много пропилени години“ - помисли си той.

Нямаше съмнение, че пътуването във времето му осигурява изумителни изживявания, но цената за тези моменти беше огромна. В изпълнение на дълга си беше изгубил хората, които обичаше, и се бе отделил от всичко, което знаеше. За щастие, докато стоеше тук и гледаше надолу към Куско, имаше ясна мисия и една-единствена цел - да върне на всяка цена Куба на инките. С помощта на Девиците на слънцето щеше отново да върне историята в курса ѝ. Реалността бе, че ще му се наложи да убива хора, за да постигне целта си - беше се примирил е този факт.

„Аз съм Надзирателят“ - напомни си той.

Акла направи рязък жест с лявата си ръка и четири от воините ѝ в черни дрехи полетяха като прилепи в нощта. Акла, Уилсън и Сонтане останаха заедно, летният вятър гонеше дъжда в гърбовете им.

- Ако някоя от нас бъде ранена и залавянето ѝ е неизбежно, дълг на другата е да отнеме живота на партньорката си - каза Акла. - Трябва да приемеш това.

- Не се показвайте - отвърна Уилсън. - Ще разбера къде е Кубът и ще се върна при вас. Ако се разделим поради някаква причина, ще се срещнем обратно на Порой Пикчу. Ясно?

Сонтане промърмори нещо на кечуа, но Акла ѝ изшътка.

- Ясно - отвърна тя. - Ако се разделим, ще те чакаме на Порой Пикчу.

Само за двайсет минути взеха тичешком разстоянието от билото до тесните алеи на Куско. Както им беше казала възрастната жена, вратите и прозорците на почти всички къщи и магазини бяха залостени и по тъмните улици не се виждаше жива душа. Проливният дъжд не спираше, докато приближаваха мъглявите светлини на Пласа де Армас, които блещукаха над двуетажните постройки пред тях.

Акла посочи нагоре, давайки знак на всички да се покатерят на покривите по улуците. През цялото време Уилсън се вслушваше напрегнато в барабаненето на дъжда и всеки нюанс на ромона на водата, която се спускаше по улуците и течеше по леко наклонените калдъръмени улици. Изтръпваше всеки път, щом движенията му предизвикваха нехарактерен шум или теракотените керемиди изпукваха под значителната му тежест. За разлика от него амазонките се движеха напълно безшумно. Шибан от неуморния дъжд, Уилсън се изкачи на най-високата точка и се спусна по корем по лекия наклон, докато пред него най-сетне не се разкри Пласа де Армас.

Акла беше сложила стрела на тетивата на лъка си. Тя даде знак на воините да се разпръснат. В самия център на площада, на около петдесет метра от тях, се намираше испанският фонтан на две нива, до който Уилсън искаше да стигне - фонтанът на Писаро. Три пътеки пресичаха площада от ъгъл до ъгъл и през средата, образувайки шест симетрични триъгълника трева. В противоположния край на площада се издигаха катедралата и църквите от двете ѝ страни. От позицията им ясно си личеше лекият наклон на терена, който се спускаше на юг и беше с постоянна стойност от пет градуса.

Уилсън бе благодарен, че тялото на Корсел Сантияна вече не е приковано към стената на главната камбанария. Около църквата, казармата и пощата бяха натрупани редове чували с пясък, точно както бяха отбелязани на картата. Имаше две основни картечни гнезда, едното на югоизток, а другото на северозапад, като във всяко имаше по трима души. И двете гнезда покриваха входа на катедралата с картечниците си. Дузина газени фенери светеха неравномерно из огромния площад. Двама войници в зелени импрегнирани пончо патрулираха по площада, като вървяха от центъра му към ъглите и се срещаха отново при фонтана около пет минути по-късно.

Уилсън преброи най-малко десет войници зад чувалите пред църквата и поне още толкова под покритата алея до казармата. Видимостта беше добра за всеки със зорко око; Уилсън знаеше, че ще бъде огромно предизвикателство да стигне до бароковия фонтан, издигащ се в самия център на площада.

Впери поглед към фонтана с надеждата, че ще забележи слабата трептяща светлина, която предвещаваше появяването на Хелена, но времето минаваше и той реши, че се намира твърде далеч, за да установи ясна връзка, и че трябва по някакъв начин да се приближи. Часовникът на пощата показваше, че до полунощ остават четири минути. Уилсън постави ръка върху ръката на Акла.

- Трябва да стигна по-близо до фонтана - прошепна той.

Лешниковите ѝ очи го изгледаха по-дълго от обикновено.

- Внимавай - отвърна тя. - Трябва да приемеш, че те очакват.

Уилсън се плъзна от покрива възможно най-безшумно. Внимателно се спусна надолу и скочи на калдъръма, като се приземи сигурно на крака. През тясната пролука между постройките светлините на площада хвърляха правоъгълно светло петно по хлъзгавите камъни. Покрит напълно с наметалото, Уилсън тръгна уверено през сенките към чувалите с пясък, които препречваха края на улицата. Според картата тук нямаше стража. На площада излизаха единайсет по-големи улици и поне два пъти повече алеи. Войниците не охраняваха всички - личеше си, че вниманието им е насочено предимно към откритото пространство, а то никак не беше малко.

Уилсън се надяваше, че ако се приближи достатъчно близо до фонтана, Хелена ще се появи като с магия или поне ще го види, ще приближи и той ще усети присъствието ѝ. Всичко зависеше от един ключов фактор - Кубът на инките да е някъде наблизо. Уилсън бе видял с очите си, че връзката с Хелена е възможна благодарение на силата на Куба. Ако той не беше наблизо или ако най-малкото, не е минавал през това място, може би нямаше да има никаква връзка.

Примъкна се до чувалите, предпазливо надникна и загледа как двамата стражи минават през центъра на площада в съвършен унисон с пушки на рамо. Когато по-близкият се отдалечаваше от него, Уилсън огледа терасите отляво и отдясно - и в двете посоки имаше покрити алеи с колони. Алеите бяха тъмни и изглеждаха пусти. Той прескочи чувалите и зае позиция зад една колона.

Уилсън клекна в сенките и впери поглед в бронзовия фонтан - беше спрян и водата не бликаше на струи. Минутите се изнизваха и той се безпокоеше, че все още е твърде далеч и Хелена не може да установи връзка. Отчаяно се опитваше да долови присъствието ѝ около себе си. Отново погледна към гигантския фонтан, но не видя издайническото сияние.

Камбаната на катедралата удари веднъж, отбелязвайки полунощ. Уилсън разбра, че е твърде далеч от фонтана. Трябваше да приближи.

„Тя ще бъде там“ - помисли си той.

Внезапно през монотонния тропот на дъжда се чуха приближаващи стъпки и две тъмни фигури завиха на ъгъла и тръгнаха право към него по покритата алея. Съдейки по звука, стъпките бяха на военни ботуши - двамата войници, които охраняваха периметъра до магазините и правителствените сгради. В същия момент задуха вятър и дъждът заваля толкова силно, че бе невъзможно да се чуе каквото и да било. Уилсън се притисна в каменната колона - проливният дъжд щеше да го скрие от площада.

Двамата войници вече бяха само на три метра от него.

Уилсън заобиколи колоната, като излезе на дъжда, после се върна от другата страна. Пристъпи бързо отзад и тресна с всички сили главите на войниците една в друга. Шапките им заглушиха звука от удара. Уилсън направи всичко по силите си да ги задържи при падането, но пропусна едната пушка и тя падна и се изтърколи на наводнения площад.

В небето избоботи гръм. В приток на адреналин Уилсън грабна падналите в безсъзнание войници за глезените и ги замъкна в сенките. Повдигна по-едрия, издърпа пончото му и го наметна върху мокрите си дрехи. После взе шапката с плоска периферия - оказа се, че малко го стяга - и я нахлупи на главата си.

Излезе на проливния дъжд, вдигна пушката от локвата метна я на рамо и с вдигната глава тръгна напред. Единственият начин да разбере дали Хелена е там, бе като измине петдесетте крачки до фонтана и провери лично. Вече минаваше полунощ и въпреки опасността Уилсън не можеше да пропусне шанса да се свърже с нея. Залогът беше твърде голям.

50.

Куско, Перу

Военен щаб, Пласа де Армас

23:59 ч.

23 януари 1908 г.

Камбаната на катедралата удари веднъж, за да отбележи часа. Капитан Гонсалес се безпокоеше ужасно за семейството си, докато седеше на верандата на военния щаб и гледаше към дъжда, който се изсипваше като водопад върху огромния Пласа де Армас. Десният му крак играеше нервно. Той пое отново дъх, без да маха свитата цигара от устата си, и остави сивия дим да се понесе в мокрия вятър.

Беше ядосан и се чувстваше безсилен, искаше да е при жена си и децата си в скромния си дом и да ги защитава. Погледна назад към двойната врата на казармата и оковите, забити във варосаната стена. Ако онзи глупак Хайръм Бингам му беше казал онова, което иска, сега нямаше да е тук. Трябваше да залови белия чужденец Уилсън Даулинг. Беше го преследвал през половината планини на Перу, а все още дори не го беше виждал.

„Трябва да пипна проклетото копеле!“

Спомни си садистичното опиянение, което беше изпитал, докато шибаше гърба на Хайръм Бингам с камшика за магарето - отново и отново, докато кръвта не потече през ризата му.

Посегна към пистолета на колана си и възпроизведе момента, когато извади оръжието и опря дулото в тила на Бингам. Беше изпитал отчаяно желание да убие американеца. Плачът и постоянните му оплаквания, че има нужда от уиски и цигари, бяха влудяващи. Какво значение имаше за Гонсалес, че президентът на Съединените щати бил някой си Теди Рузвелт! Кльощавият беше слабоумен глупак, който не искаше да разкрие къде е приятелят му. Гонсалес беше решил, че моментът е идеален да даде на уплашените си войници пример, който няма да забравят. Не беше време да бъде мек или - да не дава господ - да го възприемат като такъв. Но въпреки това, колкото и да опитваше, не можеше да дръпне спусъка. Само при мисълта за това му идеше да се разплаче.

Гневно си помисли, че ако получи нова възможност, ще дръпне спусъка с лекота, без да се замисля за последиците. Знаеше, че това е същата парализа, която бе преживял и когато се опита да вдигне сабята си в църквата. Тогава щеше да съсече епископа, ако можеше. Знаеше, че свещеникът жадува за плътта на жена му и децата му, и това бе най-големият му страх. Гонсалес побърза да се прекръсти заради ужасната мисъл, после целуна пръстите си.

Дръпна отново от цигарата си. Кракът му продължаваше да играе нервно.

След като свалиха оковите, замъкнаха отпуснатото тяло на Бингам във вонящата тъмница под манастира. Един Бог знаеше какви мерзки неща се бяха случвали там. Най-голямата утеха за Гонсалес беше, че Бингам ще трябва да се изправи сам пред епископа.

„Ако го бях убил... щеше да е по-добре за него.“

Поредно дръпване от цигарата.

Погледът му обходи за пореден път площада. Стиснал дръжката на револвера си, Гонсалес мислено отбеляза всяко място и всеки човек, един по един. Безопасността на семейството му зависеше от защитата на трите църкви. Знаеше и в червата си, че единственият начин наистина да се спаси от този кошмар е като открие негодника Уилсън Даулинг.

Вятърът се засили и дъждът заваля още по-яростно. Капитан Гонсалес беше принуден да стане и да се дръпне от парапета, защото вятърът носеше дъжда под покритата алея.

Ревът на стихиите бе оглушителен. Гонсалес проклинаше, че е тук.

Дръпна отново от цигарата си, метна я навън и загледа как оттичащата се по наклона вода я отнася бързо.

Над града избоботи гръмотевица.

Гонсалес си помисли дали да не влезе вътре и да се опита да подремне на койката си, но знаеше, че както винаги, само ще лежи и ще се взира в тавана, а страховете му постепенно ще го изпълват целия.

Пороят започна да отслабва така бързо, както беше започнал, и Гонсалес избърса водата от стола си и отново го сложи до парапета. Погледна към площада и пак започна да проверява хората си.

„Кой е онзи, който върви право към фонтана?“ Гонсалес присви очи, мъчейки се да го разгледа по-добре. Беше наредил на войниците си да патрулират само по двойки. Реши, че вероятно е някой от младите наборници от Лима.

Без напълно да разбира защо, трескаво скочи на крака. Загледан в тъмната фигура, той изпита внезапна увереност, че това е Уилсън Даулинг. Не можеше да каже как е познал, но го знаеше. Вдигна пистолета си, насочи го напред, стъпи стабилно на мократа земя и се прицели. Сега не беше време да се колебае. Ръката му бе напълно спокойна, докато се целеше в гърдите на мъжа. Взе предвид разстоянието и забързания ход на мишената си, промени прицела мъничко и дръпна спусъка.

Оръжието отскочи назад с ослепителен блясък и силният гръм отекна през постоянното барабанене на дъжда. Тъмната фигура полетя назад от внезапния удар на куршума. Ръцете и краката на мъжа рязко се разпериха, сякаш беше ударен от разярен бик. Той прелетя огромно разстояние, преди да падне тежко на неравния калдъръм до фонтана на Писаро.

Войници крещяха и тичаха към Гонсалес, като трескаво се опитваха да разберат защо капитанът бе убил един от собствените си хора. Гонсалес гневно ги изблъска и излезе на дъжда с димящия пистолет в ръка. Знаеше със сигурност, че е застрелял Уилсън Даулинг. Яростно викна на войниците да му сторят път и тръгна напред, докато не стигна до трупа. Клекна до него и свали военната шапка.

Пред него лежеше мъртъв висок бял мъж.

Изпълнен с огромно ликуване, капитан Гонсалес се взираше в изцъклените очи на Уилсън Даулинг. Дори не му мина през ума, че е убил човек - мислеше за жена си и децата си и за това как ще се прибере при тях колкото е възможно по-скоро. Прибра пистолета в кобура си и вдигна победоносно юмрук.

- Проблемите ни най-сетне свършиха! - извика той. - Вие... отнесете тялото на белия дявол в манастира. Най-сетне ще доставя на епископ Франсиско негодника, когото търсеше.

51.

Андите, Перу

Шосе Чинчеро

53 км северозападно от Куско

07:45 ч.

24 януари 2014 г.

Мракът започна да отстъпва, докато двайсетместният автобус се носеше с рев нагоре по тесните серпентини към билото. Чистачките работеха на максимална скорост в опит да се преборят с постоянния дъжд, който шибаше предното стъкло и се стичаше по прозорците. Мъгливото небе изсветляваше и фаровете ставаха безполезни - с тях беше още по-трудно да се прецени разстоянието до следващия завой.

- Ще ме закарате до Пласа де Армас - каза Хелена в мига, в който се настани на предната седалка. - Колкото може по-бързо.

Чад Чадуик и Джон Хана седяха зад нея, на първия ред в празната кабина. И двамата бяха мрачни заради шофирането на перуанеца зад волана, който вземаше завоите, без да се замисля, че всеки миг могат да полетят стотици метри надолу в мрака на долината. Нямаше мантинела и пътят бе опасно хлъзгав.

- Наистина ли е нужно да се движим толкова бързо? - обади се Чад, след като отлетя настрани при поредния рязък завой. - За бога!

- Май ще е по-добре аз да карам - за пети път каза Хана, който се беше хванал с две ръце за дръжката на седалката пред себе си. - Отличен шофьор съм.

Хелена се взираше през предното стъкло.

- Не познаваш планинските пътища така добре като Налдо. Ако шофирането му те тормози, затвори очи и се опитай да поспиш.

- Не ме тормози - отвърна Хана, след като едва не излетя от седалката си. - И аз си падам по високите скорости, но просто мисля, че ще е по-безопасно, ако аз карам.

- Колко пъти си карал по този път? - обърна се Хелена към шофьора.

Налдо яростно завъртя кормилото, когато големият автобус се хлъзна по мокрия асфалт. Той беше дребен човек на около четиресет и пет, местен индианец с шоколадова кожа и права черна коса.

- Минавал съм оттук сигурно... - той стисна съсредоточено зъби, докато вкарваше тежкото возило в поредния остър завой - ... около две хиляди пъти. - Испанският му акцент беше много силен. - Това за последните десет години.

Хелена се обърна назад към телохранителите си.

- Две хиляди пъти - повтори тя с уверена физиономия и отново погледна към Налдо. - А колко пъти си катастрофирал?

Налдо се намръщи, когато автобусът се разтресе в средата на завоя.

- Много пъти, сеньорита. Прекалено много, че да ги броя. Това е много опасен път! - Той свали едната си ръка от кормилото и бързо посочи възвишенията. - При толкова свлачища, паднали дървета, коли и автобуси. Има много ужасни шофьори по този път. Ужасни. И лами... Блъскал съм лама.

Уверената физиономия на Хелена изчезна.

- Добре е да го знам... благодаря, Налдо - рече тя. - И няма да е зле и двете ти ръце да са на кормилото.

- Не съм имал инциденти вече близо месец - каза Налдо и отново хвана волана с двете си ръце. Изхвърчаха от завоя и се понесоха надолу по стръмния склон към покрита с гора долина.

- Само дай всичко от себе си - каза Хелена.

- Ще ви закарам до Куско до пладне - обеща Налдо. - Бог ми е свидетел.

Предпазният колан се впи в гърдите на Хелена, когато шофьорът им наби спирачките за поредния остър завой. Беше предложила на Налдо пет хиляди долара, ако стигнат Пласа де Армас по пладне. Ако не успееха, щеше да получи хиляда долара. Хелена знаеше от опит, че когато хвърлиш достатъчно пари при изникнал проблем, можеш да направиш така, че и по-трудни неща да се решат изумително бързо.

Вече беше пропуснала срещата за полунощ, за която се беше уговорила с Уилсън. Пътят между Куско и Мачу Пикчу не беше разчистен навреме и не успя да тръгне. В отчаянието си успя да уреди чартърния автобус на Налдо по сателитния телефон на хотела и после бе изминала петнайсет километра по Пътеката на инките в тъмното и под проливния дъжд.

Опита се да се убеди, че пропуснатата среща не означава края на света, но рационалното мислене подейства само за няколко минути, след което тя отново започна да оплаква положението си. Негативни мисли изпълваха ума ѝ и се запита дали неявяването ѝ е станало причина Уилсън да пострада или да бъде заловен. Каза си, че със сигурност ще я чака, както тя го бе чакала в Мачу Пикчу.

- Трябва по пладне да стигна до фонтана на Писаро - повтори Хелена.

- Вече не го наричат така - отвърна Налдо. - Конкистадорът Писаро не е сред най-обичаните хора в Перу. От много години е така. Съдбата му е била решена, когато убил владетеля Атауалпа...

- След като откупът за него бил платен... знам историята - довърши Хелена вместо него.

- Сега го наричаме Фонтан на победата - продължи Налдо. - Дар е от испанския крал Филип Втори Севилски и е на мястото си вече близо четиристотин години.

Големият автобус влезе в поредния остър завой и Хелена почувства как колелата за миг се хлъзгат под тях, но Налдо успя да овладее навреме машината. По права линия разстоянието до Куско беше само шейсет и пет километра, но по виещите се из планината пътища, пресичащи била и дълбоки долини, то ставаше тройно по-голямо. Най-опасната част от пътуването беше в началото, докато пресичаха най-стръмните райони. Надяваше се, че след като се изкачат още повече и теренът стане по-равен, ще могат да се движат по-бързо.

- Как мога да си ям рибата, докато се тресем така? - раздразнено промърмори Чад. - Не можем ли да спрем поне за две минути?

- Никакво спиране - отвърна Хелена.

- Няма време - добави Налдо. - Имаме среща със съдбата.

Куско, Перу

Шосе Качимайо

5 км от центъра на града

11:50 ч.

Хелена гризеше ноктите си, докато автобусът се носеше с рев надолу по склона към покрайнините на Куско. Дъждът най-сетне бе спрял и слънцето тъкмо се подаваше зад облаците. От билото виждаха разпълзелия се град, който изпълваше по-голямата част от подобната на чиния котловина. Под ниските облаци можеха да различат и пистата на летището, и терминала, както и двете най-големи църкви - Ла Катедрал и йезуитската „Иглесия ла Компания“, която се намираше недалеч. Всички останали сгради бяха скромни в сравнение с тях и градът нямаше истински бизнес район. Хелена си помисли, че с изключение на летището, Куско изглежда почти по начина, по който бе изглеждал и един век по-рано.

- Населението достигна половин милион - гордо каза Налдо; трийсет години по-рано в града са живели четири пъти по-малко хора. Шофьорът рязко зави в насрещното платно, за да изпревари една бавна кола. Зареваха клаксони, размениха се жестове, коли се движеха във всички посоки, но Налдо успя да се провре между тях и продължи, сякаш нищо не се беше случило.

Хелена беше видяла какво ли не от началото на пътуването и дори не реагира.

Чад се наведе напред и прошепна в ухото ѝ:

- Наистина ли е нужно това?

Хелена забеляза, че Хана е заспал, положил глава на малката си раница.

- Би ли го събудила?

Чад се пресегна и тупна Хана по рамото.

- Хей, човече, спиш на работното си място! А трябва да си си изкарал акъла заедно с всички ни.

Хана рязко се надигна с пистолет в ръка и се огледа със сънени очи.

- Буден съм!

- Знам, че всичко това изглежда малко странно - каза Хелена на бодигардовете си. - И по всяка вероятност ще стане още по-странно.

Израженията на двамата бяха напрегнати, сякаш им предстоеше да скочат с парашут в тила на врага, въоръжени само с джобни ножчета.

- Щом стигнем площада, ще се огледам добре. Ако започна да си говоря сама, не задавайте никакви въпроси. Ако искам да говорите, ще кажа имената ви. Очаквам и двамата да сте въоръжени и готови. Ако някой се намеси, отпратете го. Не стреляйте по никого, освен ако не се наложи. Правете каквото е необходимо, за да ми осигурите спокойствие. - Тя ги изгледа последователно. - Съгласни ли сте?

- Ясно - рязко отвърна Хана.

- Няма проблем - каза Чад.

- Ако си мислите, че съм полудяла, нямам нищо против - каза Хелена. - Затова ви се плаща.

Автобусът се носеше с осемдесет километра в час по оживения път, после рязко наби спирачки и зави по тясна странична уличка. Хелена погледна часовника си.

- Имаш четири минути да ме закараш дотам, Налдо.

Налдо се намръщи.

- Ще успеем, сеньорита.

Хана извади мощния си „Дезърт Ийгьл“ и се увери, че има патрон в цевта. Провери предпазителя и прибра пистолета в кобура.

- Не ни плащате да решаваме дали сте луда - надвика той рева на двигателя. - Знаете ли, веднъж работих за Мик Джагър. Накара ме да стоя три дни на стража в кухнята му, защото беше убеден, че някой му яде майонезата. - Хана се усмихна. - Как ви се струва това? И Кевин Спейси не е цвете за мирисане. Страда от обсесивно-компулсивно разстройство.

- Налага ли се да обсъждаме клиентите ти? - снизходително попита Чад.

- Повечето ми клиенти се гордеят, че са малко различни - отвърна Хана. - Няма проблем. Мога да ви разкажа куп истории.

- Моля те, недей - каза Чад.

Автобусът летеше по задните улички, Налдо не вдигаше ръка от клаксона, за да разгони местните, някоя и друга кола или магарешка каруца. Каруците се движеха много бавно и превозваха всичко, от зеленчуци и зърно до дърва и дори камъни. Повечето жени носеха вързопи на гърбовете си. Мъжете пък се разхождаха с празни ръце или пушеха цигари и лениво караха каручките си с отегчени физиономии и камшик в ръка.

- Май тук не си падат по равните права - отбеляза Чад.

- Еманципацията още не е стигнала до Перу - добави Хана.

Налдо зави и Пласа де Армас най-сетне се появи пред тях. С разтуптяно сърце Хелена огледа откритото пространство от единия край до другия с надежда да усети връзката. Налдо рязко спря и посочи кръглия часовник на пощата.

- Стигнахме, точно както казах!

До дванайсет оставаше само една минута.

- Поздравления - разсеяно рече Хелена. - Чад, плати му.

Налдо отвори хидравличната врата и тя скочи на паважа. Фонтанът на Писаро беше само на петнайсет метра от нея.

Втурна се напред под ярките лъчи на слънцето, пронизващи разкъсаните облаци; ужасяващото пътуване с автобуса вече се бе превърнало в далечен спомен. Хелена нагласи козирката на бейзболната си шапка и се увери, че никелираният ѝ пистолет е в джоба на ватираната ѝ жилетка. Джон Хана вървеше една крачка зад нея.

Всичко на площада изглеждаше познато и това я накара да се почувства по-уверена.

Приближи бароковия фонтан в черно и златно, който приличаше на две цъфнали цветя, сложени едно върху друго. Водата изригваше на струя, танцуваща от лекия ветрец, и се стичаше по страните му на деликатни поточета между венчелистчетата. В осмоъгълния басейн долу четири златни херувими бяха вдигнали вълшебните си малки тръби, от които бликаха струи вода.

Докато приближаваше, Хелена се приготви за невероятното - отново да има възможността да погледне през времето и да види човека, който бе променил живота ѝ.

Площадът блестеше на слънцето; наоколо се мотаеха малко хора, предимно туристи, които носеха цялото си имущество в раниците си. От богато украсения фонтан бликаше бистра вода и ромонът ѝ бе освежаващ след бръмченето на дизеловия двигател на автобуса и стърженето на ръчните предавки, които беше слушала часове наред.

Хелена пристъпи до басейна и се огледа, като се завъртя в пълен кръг. Над покривите виждаше неравния терен, който заобикаляше града от всички страни като пръстен от планини, но всъщност беше билото на равнината. Внимателно огледа характерните магазини и ресторанти и колонадата на покритата алея. Обърна се към катедралата и по-малките църкви от двете ѝ страни. Накрая вниманието ѝ се насочи към пощата и казармата. Внезапно я обзе ужас, сякаш там се беше случило нещо много лошо. В същия момент небето отново потъмня - над града преминаха мрачни облаци.

- Къде си, Уилсън? - прошепна Хелена.

В отговор чу единствено поривите на вятъра над покривите и чаткането на подковите на малко магаре, теглещо каруца с царевица към близкия пазар.

52.

Куско, Перу

Тъмницата на манастира

12:35 ч.

24 януари 1908 г.

На Уилсън му идеше да изкрещи от изгарящата болка в рамото, но устата му беше толкова пресъхнала, че не можеше. Ръцете му бяха вдигнати над главата и бяха изтръпнали. Цареше пълен мрак, не виждаше нищо и от непоносимата воня му призляваше. След малко осъзна, че виси на стена и че цялата му тежест се носи от китките му. Нямаше представа къде е и откога е тук.

Стъпи на хлъзгавата земя и се изправи, за да свали тежестта от ръцете си. Имаше чувството, че ръцете му са извадени от раменете. В един момент пресичаше Пласа де Армас под проливния дъжд, а в следващия бе тук и мократа миризма на смърт изпълваше ноздрите му. Пое дълбоко дъх, за да се успокои и активира нощното си виждане. Мракът постепенно отстъпи и Уилсън започна да различава всичко около себе си.

Намираше се в нещо като тъмница с нисък каменен таван. Подът проблясваше от влага. С ужас откри, че отляво до него лежи разлагащото се тяло на гола жена. Беше мъртва от доста време, може би от няколко дни, защото насинената ѝ изранена плът се бе свила, след като течностите бяха напуснали трупа. Тялото ѝ бе обърнато с гръб към него, червата ѝ се бяха изпразнили и Уилсън видя, че жената е дългокрака, със сплетена на дълга плитка коса, подобно на Девиците на слънцето.

Погледна надясно и видя Хайръм Бингам, окован за стената като него, също увиснал на китките си с колене малко над земята и свити под себе си крака. Беше облечен и клюмнал напред, с отпусната на гърдите глава. Трудно беше да се каже дали е жив или мъртъв.

Уилсън погледна тавана и неравните каменни стени. Съдейки по зидарията и липсата на хоросан, строежът определено беше от времето на инките. Яката дървена врата имаше сравнително нова ключалка със стоманено резе. Уилсън погледна нагоре към оковите на китките си и тежката верига. Намръщи се, когато се помъчи да огледа раната на рамото си, която се оказа превързана с памучна тъкан. Якето му го нямаше и ризата му беше разкъсана. Съдейки по кръвта по дрехите си, раната бе огнестрелна. Характерната миризма на изгоряла плът го лъхна от превръзката и Уилсън разбра, че раната е била обгорена, но не можеше да разбере защо.

Замисли се и се сети за яркия проблясък откъм казармата в другия край на площада миг преди всичко да потъне в мрак. Явно беше видял изстрела.

- Хайръм? - повика Уилсън.

Хайръм се размърда.

- Кой е? - промълви той, докато се изправяше несигурно на крака. Огледа се в мрака; зениците му бяха големи като паници. - Уилсън? Ти ли си?

- Аз съм, Хайръм.

- Изкарай ме оттук!

- И аз съм окован - отвърна Уилсън.

- Страхотно, мамка му! - изхлипа Хайръм. - Как ще се измъкнем?

- Спокойно.

Главата на Хайръм отново клюмна на гърдите му.

- Мъртви сме. Казвам ти, мъртви сме. Обеща ми слава и богатство, а ето как свърши всичко. - Опита се да се отскубне от оковите, но веригата само изтрака по камъните. - Тъмно като в гъз, окован на шибана стена бог знае къде. Бичуваха ме, Уилсън! Някакъв ненормален ме бичува. И питаше затеб! И китките ме болят ужасно. - Той заскимтя и продължи да дърпа оковите. - Толкова съм уморен, че вече не мога да стоя на краката си. Ще пукнем тук, казвам ти. - Хайръм най-сетне престана да се бори с веригите и се умълча.

- Ще намерим начин да се махнем - отвърна Уилсън.

- Нищо не виждам - изхлипа Хайръм. - А вонята... Тук има нещо мъртво. Знам го, само мършата вони така.

Уилсън отново погледна трупа на жената до себе си.

- Успокой се, Хайръм. Остави ме да измисля как да избягаме.

- Заради онзи тъп Куб на инките е! - продължи Хайръм. - Епископът на Куско -шибаният епископ- ме питаше за него. Попита ме и му казах какво знам - всичко. Казах му за теб и амазонките. За Вилкапампа. За Куба на инките. Той дори не изглеждаше изненадан. После всичко потъна в мрак и се озовах тук.

Уилсън виждаше изписания на лицето му ужас.

- Чака ни само болка и смърт - изскимтя Хайръм. -Моля те, направи нещо. Използвай онези твои сили да се пръждосаме оттук.

Уилсън не можеше да стисне юмруци - в дланите му не бе останала никаква кръв. Трябваше да се изцели, преди да се опита да се измъкне. Усещаше, че има голяма цицина па тила си - пулсираше.

- Дори аз не съм достатъчно силен, за да се справя с тези вериги - каза той и подрънка с веригата, така че Хайръм да чуе.

- Страхотно - изстена Хайръм. - Направо прекрасно.

Уилсън осъзна, че Хелена не е била при фонтана. Сърцето му се изпълни с тревога при мисълта, че с нея може да се е случило нещо.

- Обеща ми слава и богатство - промърмори Хайръм.

- Още не са ни убили - отвърна Уилсън.

- И защо е всичко това? Не сме ние онези, които са отворили храма и са освободили Куба! Каза ми, че няма да бъдем прокълнати.

- Онзи, който контролира Куба, е превързал раната ми.

- Превързали са раната ти?

- Би направил всичко, за да се махнеш оттук, нали, Хайръм? Дори ако е необходимо само да докоснеш Куба, за да се измъкнеш.

Хайръм погледна в тъмното, разширените му зеници отчаяно търсеха някакъв източник на светлина.

- Нали каза, че е зло?

- Усещам, че е наблизо - каза Уилсън. - Усещам как ме зове. А ти, Хайръм? Усещаш ли го?

Нямаше представа колко време е минало, преди да види тясна ивица светлина под дебелата дървена врата. Вероятно няколко часа, но бе невъзможно да прецени със сигурност. Чуха се стъпки, отначало едва доловимо, но после се засилиха. Личеше си, че са само на един човек, който върви много бавно, почти се тътри, което само засили ужаса, който изпитваше. Неравномерните стъпки издаваха характерен звук и Уилсън предположи, че са на подковани ботуши.

Ивицата светлина под вратата стана по-ярка.

В ключалката беше пъхнат ключ, чу се металическо изщракване и резето се вдигна. Хайръм се извърна от светлината. Вратата бавно се отвори и оранжевата светлина падна върху мокрия под, разкривайки истинския ужас на кланицата, в която се намираха.

В пълен контраст с обстановката, на прага стоеше човек в пищна папска роба. Беше на около петдесет и пет, с изпито и безизразно лице. В едната си ръка държеше ветроупорен фенер от чисто сребро, а в другата - голям месингов ключ. Той внимателно остави фенера на пода, обърна се, затвори със скърцане тежката врата, пъхна ключа и го завъртя.

Изщракването на резето даде знак на Хайръм да захленчи.

- На пода има тяло - прошепна той. - Голо тяло.

Жалкият оранжев пламък освети покритите с мъх стени и купчините изпражнения, изсъхнала кръв и вътрешности. Уилсън и Хайръм стояха безпомощни, с оковани над главите си ръце и се питаха каква ли ужасна участ ги очаква.

Свещеникът взе фенера и приближи. Раменете му бяха присвити, цялото му внимание бе насочено единствено към Уилсън. Не откъсваше нито за миг поглед от него, сякаш не забелязваше обезобразеното тяло на земята.

- Знаеш ли кой съм? - попита свещеникът, докато внимателно оставяше фенера на пода, така че лицето му тънеше наполовина в сянка.

- Моля ви, пуснете ни - прекъсна го Хайръм. -Моля ви.

- Затваряй си устата! - озъби се свещеникът. Беше облечен в традиционните за епископ одежди - спускащо се до глезените пурпурно расо и бродиран бял сакос, който стигаше до коленете му. На гърдите му имаше тежък сребърен кръст.

- Знам кой си - отвърна Уилсън.

Изражението на епископа не се промени.

- Аз съм Франсиско Санго Доминго, трийсет и трети епископ на Куско. Търсех те, Уилсън Даулинг. За мен моментът е наистина разочароващ. - В гласа му се долавяше тъга. - Очаквах много повече.

- Съжалявам, че съм те разочаровал - каза Уилсън.

- Ти си специално надарен със сила и способност за изцеление, но изглежда, че този дар сам по себе си е недостатъчен. Колко разочароващо.

- Къде е Кубът на инките? - попита Уилсън. - Усещам силата му наблизо.

Гласът на епископа стана по-дълбок, а думите му - по-ясни.

- И как така знаеш за Куба на инките?

- Идвам от място, където Кубът е върнат на мястото си - отвърна Уилсън.

- Лъжец! - извика епископът. От кънтящия му глас сърцето на Уилсън запрепуска бясно. - Пак те питам - откъде знаеш за Куба на инките?

Уилсън внимателно обмисли отговора си - знаеше, че говори по някакъв начин с духа на Куба.

- Идвам от бъдещето - каза накрая той. - Пътувах във времето по Божията воля. Бях изпратен в товавремеи на това място с мисия. - Уилсън погледна към Хайръм. - Да заведа този човек до изгубения град Вилкапампа. Постигнах целта си, но не можех да си тръгна, защото Кубът на инките беше взет от мястото, където е бил положен.

- Пътуваш през времето? - отвърна епископът. Откровението като че ли не го беше изненадало.

- Аз съм от бъдещето. На стотици години от сегашното време.

- Това ли е източникът на силата ти?

Уилсън кимна.

- Това е дарбата ми.

- Висок си - каза епископът, докато пристъпваше по-близо и оглеждаше Уилсън от всички страни. - И силен. - Не се доближи достатъчно близо, за да може Уилсън да го изрита. - Наредих на военния хирург да извади куршума от рамото ти и да обгори и превърже раната. Докторът беше изненадан, че куршумът не те е убил.

- Моите благодарности, че ме спаси.

- Заслужаваш да бъдеш спасен, дете мое. Можеш да се изцеляваш. Имаш невероятна сила и бързина и изглежда, че можеш да виждаш в тъмното като бухал. - Епископът замълча за момент. - Можеш ли да пътуваш напред и назад във времето?

- Ако порталите са отворени, всичко е възможно - каза Уилсън. - Но ако планетите не са подредени, мога да остана на едно място, както останах тук за много години.

- Колко време чака? - попита епископът.

- Осем години - отвърна Уилсън.

- Къде са Девиците на слънцето?

Това беше моментът, в който Уилсън със сигурност щеше да разбере дали духът на Куба на инките може да чете мислите му.

- Отидох в техния град-крепост Питкос. Но когато пристигнах, тях ги нямаше. Мижавите им постройки бяха изоставени, вещите им бяха разхвърляни, сякаш са бързали да се махнат. Предполагам, че сте пратили хора да ги избият и са били принудени да избягат от жалкото си укрепление.

- С колко воини разполагат? - попита епископът.

- Трудно е да се каже, може би общо двайсет и семействата им. Впечатляващи жени, силни и в отлична форма. Предполагам, че ще бъдат опасни противници в пряк двубой.

- Знаеш ли какво ще се случи, ако бъда убит? - попита епископ Франсиско. - Ако това тяло... - той ощипа кожата на гърдите си - бъде изгубено?

- Душата ти ще отиде в друго - отвърна Уилсън.

Епископът кимна.

- Точно така. - Той пристъпи нахално напред и разтвори ризата на Уилсън, за да огледа гърдите и коремните му мускули. - Наистина си впечатляващ екземпляр.

От близостта на епископа и хрипливия му глас кожата на Уилсън настръхна. Знаеше, че лесно може да сграбчи монсеньора между бедрата си и да счупи врата му като клечка, но не беше помръднал и мускул, докато епископът се пресягаше да махне превръзката от дясното му рамо. После смушка раната.

- Наистина имаш силата да се изцеляваш - промърмори той. Отстъпи назад и се превърна в тъмен силует, открояващ се на светлината на фенера зад него. - Може пък в крайна сметка от теб да има полза.

- Моля те, разкрий ми се - каза Уилсън. - Цял живот чакам възможност да общувам с петото измерение на мъртвите. Ти си най-могъщата сила във вселената. Виждал съм какво можеш да правиш.

- Ще бъдеш ли мой слуга? - попита епископът.

- Можех да убия тялото на свещеника, когато беше близо до мен, но не го направих. Разбирам силата ти, Велики. Разкрий ми се, за да не се заблуждавам, че този жалък човек пред мен е мой господар.

Епископ Франсиско удари звучна плесница на Уилсън.

- Как смееш! - Той трескаво бръкна в гънките на одеждата си, извади солиден сребърен кръст с размерите на чук и заудря с него главата на Уилсън.

Уилсън изгуби опора на хлъзгавия под и усети как кожата на челото му се разцепва от все по-силните удари на свещеника. Сподави инстинкта да се защити - знаеше, че е безсмислено. Увисна безпомощно на китките си, а топлата кръв започна да се стича по лицето му надолу към гърдите, като се просмукваше в дрехите.

- Достатъчно! - извика епископът с още по-дълбок и дрезгав глас. Той отстъпи три крачки назад и започна да облизва плътта на Уилсън от острия ръб на кръста. - Значи искаш да знаеш кой съм, така ли? - попита епископът и окървавените му устни неочаквано се изкривиха в усмивка. - Намираш се в присъствието на величие.

Замаян от побоя, Уилсън се мъчеше да се изправи на крака и се подхлъзна два пъти, преди да намери опора.

- Не хленчеше, докато беше бит - отбеляза епископът. - Това казва за човека нещо, което не може да се прецени по друг начин.

Уилсън изгледа кръвнишки със здравото си око кльощавия свещеник.

- Ти си достоен и аз ще се разкрия пред теб. - В зениците на епископа проблесна алено пламъче. Той се изправи, сякаш в крехкото му тяло внезапно се бе влял нов живот. - Аз съм Франсиско Писаро от Трухильо. Незаконен син на Гонсало Писаро Родригес де Агилар. Освободител на Куско. Назначен за маршал на Перу в лето Господне хиляда петстотин трийсет и второ от краля на Испания Карл Пети. Аз съм основателят на Лима, покорителят на езичниците, донесъл християнството на диваците от Южна Америка. Подчини ми се, Уилсън Даулинг, и всяка твоя мечта ще се сбъдне.

- Знаех си, че си ти - отвърна Уилсън. - Единствено духът на велик и могъщ човек като Франсиско Писаро би могъл да ме привлече тук, както направи ти.

- Ще бъдеш завинаги мой слуга - обяви епископът.

- Бил си убит от приближените ти... и си избрал да живееш отново - каза Уилсън. - Ти наистина си бог.

- Нима знаеш за живота ми?

- Знам всичко, което има да се знае, Велики. През 1541 г. двайсет и пет войници е мечове в ръце нахълтали в дома ти по време на вечерен прием. Започнала битка. Макар и невъоръжен, ти си се бил рамо до рамо с полубрат си Алкантара. Той умрял пръв, главата му била отсечена пред очите ти. С ловко движение ти си изтръгнал меча на един от нападателите и храбро си поразил двама души, след което си пронизал трети. Но докато си се опитвал да извадиш меча от тялото, други ти се нахвърлили и някой забил нож в гърлото ти. След като си паднал на пода, си бил пронизан безброй пъти от всички страни.

Лицето на епископ Франсиско се скова от гняв.

- А те трябваше да са мои приятели - изръмжа той.

Преди Уилсън да успее да отговори, дълбокият глас продължи:

- Не скимтях и не молех за милост. Не... това е за слабите! Нарисувах огромен кръст на пода със собствената си кръв и извиках: „Ела, мой верен меч, спътник във всичките ми дела! Спаси ме, могъщи Исусе, Господарю на света, за да мога да отмъстя в отвъдното! Ще живея отново!“ - Епископът се беше задъхал от ярост, окървавената му уста пръскаше слюнка.

- Онези, които са те убили, са били предатели! - каза Уилсън. - И ги е сполетял подобаващ край. Диего де Алмагро бил заловен и екзекутиран, а главата му била погребана отделно от тялото като предупреждение към другите никога да не произнасят името му. Без глава той не би могъл да иде в Рая или Ада и бил обречен завинаги да скита отчаян и сам в света на духовете.

- Знаеш много - каза гласът на Писаро.

- Нито един от участниците в нападението не живял повече от година след деянието си.

- Познаваш добре историята ми. Никога не ми омръзва да слушам за жалката им участ.

Уилсън сведе почтително глава.

- Велики, ще изпълнявам заповедите ти. Ще бъда твоята дясна ръка.

В очите на епископ Франсиско блестяха червени пламъчета.

- Сега ти си мой слуга, Уилсън Даулинг. Както казах в деня на смъртта си, аз ще си отмъстя, като живея отново - и аз ще живея отново.

Червените пламъчета в зениците на епископ Франсиско изчезнаха, раменете му се отпуснаха и кокалестите му ръце увиснаха немощно. Сякаш духът на Писаро временно го беше напуснал.

- Надявах се на повече - с разочарование каза той. - Мислех си, че ти ще си онзи, който ще ме спаси. Но изглежда, че няма спасение.

Старецът вдигна фенера от пода, сякаш тежеше цял тон, затътри се към вратата, отключи, излезе, затвори след себе си и завъртя ключа. Ивицата светлина отслабваше, стъпките му се отдалечаваха и накрая Уилсън и Хайръм отново се озоваха в пълен мрак.

- Какво правиш, по дяволите? - изхленчи Хайръм. - Да му кажеш, че можеш да пътуваш във времето... че си негов слуга. Изгубил си си ума - изхлипа той. - Не видя ли очите му? Този човек е самото зло.

- Сега Писаро е мой господар - отвърна Уилсън в мрака. - Моята сила и способността ми за изцеление са негови. Той е причината да съм в Куско... Бог го е повелил.

53.

Куско, Перу

Хотел „Монастерио“

17:35 ч.

24 януари 2014 г.

Небето беше видимо притъмняло, докато Хелена вървеше към хотела, който се намираше само на пет минути път от Пласа де Армас. Беше напълно изтощена и едва сега си даде сметка, че не бе мигнала предишната нощ. Облаците упорито се събираха през целия следобед и в далечината се чу гръмотевица. Реши, че е най-добре да се прибере в хотела и да си почине малко, преди да се върне при фонтана на Писаро по-късно вечерта.

Когато влизаше в хотел „Монастерио“ от тясната алея, Хелена забеляза кралския герб на Испания, гравиран гордо в камъка до вратата. Навремето испанците бележели по този начин всичко, което принадлежало на краля. Внушителните кедрови врати бяха високи и подсилени с по-твърда дървесина и огромни месингови нитове. Зад тях имаше две модерни стъклени врати с емблемата на хотела върху тях.

Дъждът рукна внезапно и свирепо, докато портиерът отваряше стъклената врата. Хана вървеше десет крачки зад тях и пороят го хвана само за няколко секунди, но те бяха достатъчни да се намокри до кости.

- По тези места дъждът изобщо не се шегува! - каза той, докато влизаше и изтръскваше водата от тъмната си коса.

Хелена застана зад стъклото и се загледа в дъжда, който беше така свиреп, че по калдъръмената алея вече се бяха образували поточета. Внезапно я изпълни съжаление при мисълта, че е пропуснала възможността да види Уилсън миналата вечер. Нямаше представа какво му се е случило и къде се намира сега. Тя се обърна към пищното фоайе и погледна към двете маслени картини в естествен размер, украсяващи високите стени. От дясната ѝ страна беше великолепна Дева Мария, а от лявата - спокойната фигура на Йосиф от Назарет; и двамата бяха облечени в дълги, свободно спускащи се одежди и имаха сияен ореол около главите си.

Отвън хотел „Монастерио“ изглеждаше сравнително обикновена сграда с двуетажните си варосани стени и голи каменни основи, които със сигурност бяха дело на инките. Едва когато влезе във фоайето, Хелена осъзна, че това е величествена ренесансова постройка на три нива с огромен вътрешен двор, около който имаше широки покрити алеи на две нива с внушителни арки и каменни колони, от които се откриваше изглед към живописната и добре поддържана градина. В самия център се издигаше здрав на вид кедър, чийто ствол и зелени клони се издигаха нагоре три пъти по-високо от покрива. Портиерът видя какво е привлякло вниманието на Хелена и отбеляза, че дървото било най-старото в Куско.

Избоботи гръмотевица и стените и подът се разтресоха. Дъждовната вода се стичаше по теракотените плочки в двора като четириъгълен водопад, от който беше трудно да се види отсрещната страна.

Единствената мисъл на Хелена беше как да се свърже отново с Уилсън.

- Управителят на хотела иска да се срещне с теб - каза Чад, след като се върна от рецепцията с титаниевата карта „Американ Експрес“ на Хелена. – Желае да се извини, че сме заседнали в хотела при Мачу Пикчу.

Зад нея любезно чакаха двама униформени служители от персонала.

- Не искам да се срещам с никого - рязко отвърна Хелена. - Просто вземи ключа.

- Госпожица Каприарти е уморена - каза Чад, като се обърна към служителите. - Аз ще се настаня в съседната спалня, а господин Хана ще вземе стаята от другата страна.

- Не съм сигурен какво търсите - каза Хана на Хелена, - но знам, че ще постигнете целта си, ако положите достатъчно усилия.

- Разбери къде е бизнес центърът - отвърна Хелена.

Хана незабавно се отправи към рецепцията, а Хелена влезе в просторното лоби, което можеше да се сбърка със средновековна зала заради размерите и конструкцията си. Каменният под бе застлан с килими, вероятно от вълна на лама. Имаше множество удобни кресла и канапета, разположени по двойки едно срещу друго. В центъра имаше колониална испанска маса с десет стола. Между каменните арки бяха окачени четири кръгли свещника от ковано желязо. Над тях се виждаха голите дъски на горния етаж. В отсрещния край на помещението имаше огромна камина, която бе заредена с дърва и очакваше само драсване на клечка, за да се разпали.

На една от масите седеше някаква тийнейджърка и пиеше нещо от жълта чаша. Гледаше телевизия на айфона си - американски комедиен сериал, ако се съдеше по гласовете.

- Знаете ли къде е бизнес центърът? - попита я Хелена.

Момичето вдигна очи.

- Ъъ... да. - Тя посочи. - Пресичате двора. - Акцентът ѝ беше нюйоркски. - Бизнес центърът е от другата страна и надолу по стълбите. Можете да заобиколите отстрани.

Хана се върна с брошура в ръка. Хелена посочи към двора.

- Знам къде е. Да вървим.

Шумът на дъжда бе оглушителен, а влажността едва се търпеше, когато излязоха на покритата алея. Хана вървеше до нея и се мъчеше да чете брошурата, без да изостава от Хелена.

- Пише, че хотелът бил построен върху дворец на инките. - Трябваше да повиши глас, за да бъде чут. Той се огледа и отново се зачете. - Мястото навремето се наричало Амару Кхала. - Произношението определено му създаваше проблеми. - Пише, че това била една от най-впечатляващите сгради на инките в Куско. Испанците я разрушили, за да използват камъните за други постройки.

На лъскава табела до вратата пишеше „Бизнес център“. Малката рецепция пустееше и Хелена се спусна по застланото стълбище. Коридорът бе добре осветен, подът беше покрит с килими, а по виненочервените стени висяха барокови картини на испански конкистадори на коне в бойни доспехи. Изненадващо, но подземният коридор беше доста дълъг и Хелена реши, че вече не се намират под хотела. Бизнес центърът беше отляво и представляваше просто помещение със сравнително нисък таван, а коридорът продължаваше нанякъде.

Бизнес центърът бе разделен на четири клетки, всяка с дървено бюро, кожено кресло, компютър и принтер. Помещението беше пусто, така че Хелена седна на бюрото най-далеч от вратата. Извади пистолета и го постави на масата до себе си. С едно докосване на шпацията компютърът оживя и на екрана се появи уебсайтът на хотела. Заредуваха се великолепни снимки на двора, на рецепцията и на просторните стаи и апартаменти.

Хелена отвори Гугъл, написа „24 януари 1908 Куско“ и пусна търсенето. На екрана се появиха резултатите.

На днешния ден -24 януари

Проливният дъжд поради Ел Ниньо в

района на Куско отнел живота на най-малко

126 души...

На Хелена ѝ се зави свят. Беше погледнала света на Уилсън и времето се бе оказало същото като сега, така че беше логично да се очаква, че и тук улиците ще се наводнят по-късно вечерта.

Сто двайсет и шест жертви.

„Много голям брой“ - помисли си Хелена. Тя щракна на връзката, но освен драматичното заглавие нямаше почти никаква допълнителна информация.

Написа „Времето в Куско“ в полето за търсене.

Резултатът се появи на екрана: „100% вероятност за валежи с наводнения в отделни райони“. Синоптичната карта показваше зона с ниско налягане между Андите и тихоокеанския бряг. Определено ставаше дума за Ел Ниньо.

Хелена остана загледана в екрана за известно време, после набра „Капитан Лучо Гонсалес“, но резултатите бяха свързани единствено с някакъв аржентински футболист, капитан на първодивизионен отбор. Нямаше нищо за перуански военен в Куско.

Тя продължи да опитва, като търсеше всяка връзка, за която можеше да се сети. Написа „Разпятие Куско“, но не откри нищо. „Разпятие Куско Корсел Сантияна“ - пак нищо. После въведе „Хуан Сантияна 1908“. Появиха се десетки резултати и страници във Фейсбук, но нищо свързано с името върху камъка в Мачу Пикчу. После въведе „Хуан Сантияна Мачу Пикчу“. Стотиците резултати бяха интересни:

Мачу Пикчу | Снимки

www.travelblog.org > South America >

Peru > Cusco > Machu Picchu

Мачу Пикчу.Подписите на първите двама души, открили в действителност

Мачу Пикчу, Хесус Веларде и Хуан Сантияна...

Хайръм Бингам може и да се сочеше като официален откривател на Мачу Пикчу, но се оказваше, че тези двама метиси са посетили изгубения град преди него.

Джон Хана стоеше на пост при вратата с лице към коридора и четеше съсредоточено брошурата на хотела.

Докато пишеше, на Хелена внезапно ѝ прималя. Странно усещане, сякаш се нуждаеше от храна или беше яла нещо, от което ѝ прилошаваше. Пое дълбоко дъх да се успокои, опря длани на бюрото и внезапно пред очите ѝ причерня. Връзката с миналото се задействаше.

В мрака около нея се разнасяше слабият звук на стъпки. Хелена долепи длани до лицето си, като се мъчеше да се успокои. Звукът бе характерен - подковани обувки върху каменен под, бавна, тътреща се походка - много бавна, което само засилваше ужаса, който изпитваше, докато стъпките приближаваха. Откъм входа се появи слаба оранжева светлина, която ставаше все по-ярка и по-ярка.

Потисна желанието да извика и трябваше да събере всички сили, за да се върне в настоящето и да види никелирания пистолет на масата пред себе си.

Грабна оръжието и тръгна предпазливо към вратата; видението ту я прехвърляше в миналото, ту я връщаше в настоящето.

Смушка с пръст Хана в гърдите.

- Каквото и да говоря или правя, отговаряй само ако кажа името ти. - След това остави видението да я върне в миналото и надникна зад ъгъла към приближаващата светлина.

Хана захвърли брошурата и също извади пистолета си.

Образите превключваха между минало и настояще, светлина и мрак и трябваше да се съсредоточи, за да не изгуби напълно ориентация. Чуваше стъпките по каменния под толкова ясно, сякаш бяха само на няколко крачки от нея. И гласове. По стълбите се спускаше характерното сияние на ветроупорен фенер - едно-единствено оранжево пламъче. Фенерът се носеше от мъж, облечен в нещо като одежди на католически свещеник. Хелена не можеше да го разгледа ясно, защото лицето му беше скрито в сянката от дръжката на фенера.

Някъде откъм стълбите се разнесе мъжки глас - говореше на испански.

- Трябва да го убием незабавно - успя да си преведе Хелена. Мъжът носеше военна униформа и носеше пушка.

- Ще го ескортирате до църквата, както поисках - отвърна свещеникът. - Ако се съпротивлява, ще го убиете.

- Vamonos! - извика войникът.

Десетки стъпки затрополиха надолу по стълбите. Хелена излезе в коридора, насочила пистолета към приближаващите мъже. С изключение на свещеника, всички останали бяха перуански войници. Лицата им бяха мрачни. Нямаше логична причина Хелена да вдига оръжието си към хора, които бяха 106 години назад в миналото, но въпреки това тя го направи. Проблемът беше, че действията ѝ изкарваха акъла на Хана и той бе коленичил до нея, насочил пистолета си в същата посока.

Свещеникът с фенера се затътри бавно по голия каменен коридор, в който нямаше килими, осветление и картини. По каменния под се бяха образували локви.

Хелена погледна назад в помещението, което сега беше бизнес център. Светлината беше достатъчна да види, че то няма врата - стаята беше празна и стените бяха покрити с плесен. Ако Уилсън бе някъде тук, логично бе да се предположи, че е по-нататък по коридора. Хелена се затича в тъмното, водена от слабата светлина на фенера. След няколко метра стигна до тежка дървена врата. Имаше я както в миналото, така и в настоящето. Хелена посегна към дръжката и отвори.

В миналото вратата си остана затворена, но тя успя да мине право през нея.

Отново се озова в пълен мрак освен слабата ивица светлина, проникваща под вратата. Уилсън беше наблизо, усещаше го.

54.

Куско, Перу

Тъмницата на манастира

17:55 ч.

24 януари 1908 г.

Уилсън погледна в тъмното към Хайръм, който отново се беше отпуснал и висеше на китките си. Тежката метална верига над главата на Уилсън изглеждаше много яка и той се зачуди дали ще успее да откъсне оковите от камъка. Нямаше съмнение, че притежава достатъчно сила, за да огъне стомана, но китките му със сигурност щяха да се счупят, ако натисне прекалено силно и бързо.

Ако Хайръм чуеше опитите му да се измъкне, духът на Писаро щеше да разбере. Кубът на инките общуваше чрез ума на хората и затова всичко, което чуваше и виждаше Хайръм, беше достъпно и на духа Писаро. Със сигурност това беше причината да го видят как върви през Пласа де Армас. Кубът на инките не можеше да погледне в неговия ум и така го беше идентифицирал. Това бе и причината Хайръм Бингам да бъде окован на стената само на десет стъпки от него. Хайръм играеше ролята на шпионин по неволя и Уилсън трябваше да е много внимателен какво казва и прави пред приятеля си.

Той погледна обезобразеното тяло на жената на пода. От разлагащия се труп се носеше гадна воня и той си помисли, че са го оставили тук нарочно. Със сигурност тялото беше свързано с безумните планове на Писаро.

Под тежката дървена врата постепенно се появи слабо сияние. Отначало Уилсън не беше сигурен какво вижда. Светлината се засилваше, но нямаше характерния оранжев цвят на фенер. Внезапно се появи фигура, която премина направо през дървото, като призрак.

Беше Хелена, с пистолет в ръка!

Уилсън искаше да ѝ извика, че е тук в тъмното, но знаеше, че Хайръм ще чуе всяка негова дума.

- Запази спокойствие - с равен глас каза Уилсън. - Тук съм.

Хелена се опита да определи откъде идва гласът, но беше ясно, че не вижда нищо в тъмното.

- Уилсън! Слава богу! Нищо не виждам - отвърна тя. В гласа ѝ ясно се долавяше тревога.

- Просто запази спокойствие - повтори Уилсън.

Хайръм застена и се изправи с мъка.

- Ще умрем тук - изхленчи той. - Китките ме болят ужасно. Само искам да ги разтъркам, толкова много ли искам?

Уилсън погледна към Хана.

- Няма да умрем в тази тъмница, Хайръм Бингам. Бог ще прати ангел да спаси и двама ни. Прекрасен ангел.

Хелена дишаше тежко.

- Уилсън, виждаш ли ме? - попита тя, загледана в тъмното.

- Виждам те - отвърна той.

- И какво като ме виждаш? - намеси се Хайръм.

- Идва някакъв свещеник! - панически каза Хелена. - С група войници, които трябва да те отведат! Разговаряха на испански и казаха, че ще те убият, ако не се подчиняваш!

- Виждам те - отново потвърди Уилсън. - Хайръм е окован за стената като мен. На пода има тяло на мъртва жена. Не мога да избягам.

Образът на Хелена бе забулен в мъглява бяла светлина.

- Как си окован за стената? - попита тя.

- Със стоманени вериги.

- Какви ги говориш, по дяволите? - обади се Хайръм. - Разбира се, че са стоманени!

- По коридора идват войници да те отведат! - отчаяно рече Хелена. - Войници с пушки...

Под дървената светлина се появи слаба оранжева светлина.

- Епископ Франсиско идва - като в транс каза Уилсън. - Приближи се.

- Трябва да се измъкнеш - замоли го Хелена.

- Не мога - отвърна Уилсън. - Приближи се.

- Господи, човек с диплома от Йейл не може да умре по такъв начин - промърмори под нос Хайръм.

Хелена пристъпи напред, но си личеше, че не вижда къде е Уилсън. Налагаше се да заобикаля различни неща, за да навлезе по-навътре в стаята. Уилсън осъзна, че в бъдещето помещението не е празно.

- Епископът е господарят - задърдори Уилсън. - Обсебен от могъщия дух на Куба на инките, от конкистадора Франсиско Писаро от Трухильо.

Оранжевата светлина се засилваше и Уилсън знаеше, че му остава съвсем малко време да обясни от какво се нуждае.

- За да видя Куба на инките с очите си, ще ми трябва помощта ти да го намеря. Ще ми помогнеш ли?

- Ще ти помогна! - отвърна Хелена, мъчейки се да прескочи някакви натрупани кутии. Светлината на фенера блесна под вратата и сега тя различи Уилсън, прикован към стената с ръце над главата. Видя и окования Хайръм Бингам. Както беше казал Уилсън, на пода лежеше гниещ труп.

В ключалката беше пъхнат ключ и механизмът се завъртя с металическо изщракване. Вратата постепенно се отвори и светлината нахлу в стаята, разкривайки още повече ужасите ѝ.

Лицето и дрехите на Уилсън бяха покрити с кръв и ясно си личеше, че е бил пребит лошо. На пода лежеше разлагащ се труп на жена с насинена разкъсана плът и отворени мъртви очи. Хелена пристъпи напред и усети как ѝ се повдига.

Хайръм се опита да се извърне от светлината, но нямаше къде да се скрие.

Епископ Франсиско се затътри в стаята и остави фенера в средата на пода. Хелена едва сега видя за първи път лицето му и по гърба ѝ пробягаха тръпки. Насочи вниманието си към настоящето и видя, че се намира в склад на хотела. Навсякъде имаше натрупани кашони с документи и други боклуци и беше трудно да си проправя път през тях.

- Хана, пази вратата и не пускай никого при мен! - извика тя, докато избутваше някакви кашони и пристъпваше навътре. Съдейки по изражението на бодигарда ѝ, беше ясно, че я мисли за напълно откачила.

Епископ Франсиско посочи.

- Виждам, че отново си се изцелил. - На изпитото му лице заигра усмивка. - Чудесна придобивка си.

Хелена най-сетне се добра до Уилсън, насочила пистолета си право към епископа.

На прага застана войник в синя униформа със златни копчета, несъмнено офицер. Дрехите му бяха вир вода. По широката периферия на шапката му още блестяха капки.

- Дръжте хората си назад - нареди епископ Франсиско. - Уилсън Даулинг е отговорен за ужасните злини на това място. Свалете оковите му, за да можем да го пречистим.

Якият офицер остана на прага, загледан в обезобразеното тяло на пода.

- Капитан Гонсалес, свалете оковите му!

Силният глас на епископа най-сетне накара войника да се размърда.

- Капитан Гонсалес! - каза Хелена. - Това е човекът, за когото ти казах! Той е! Според дон Ерависто ще убиеш най-хладнокръвно семейството му...

С ужасена и смаяна физиономия Гонсалес пристъпи в тъмницата. Тъмните му очи се присвиха към Уилсън.

- Аз те застрелях! - ядно каза той. - Трябваше да си мъртво, гнусно създание!

- Трябва да си бъдеш у дома при семейството ти - каза му Уилсън в отговор.

Капитан Гонсалес се втурна напред и заби приклада на пушката си в гърдите му, като му изкара въздуха. Хелена се опита да се намеси, но ръката ѝ с пистолета мина право през капитана, без да направи контакт. Докато Уилсън висеше безпомощен на китките си, ударите продължаваха да се сипят, този път по челото. Уилсън застена от болка, пред очите му ту притъмняваше, ту се проясняваше. За момент успя да зърне лицето на епископ Франсиско - кучият син се усмихваше.

- Достатъчно - каза най-сетне епископът. - Свалете оковите му.

Задъханият Гонсалес пъхна ключа в катинара и разкопча оковите. Почти изпаднал в безсъзнание, Уилсън се строполи на вонящия под.

- Не се съпротивлявай - увещаваше го Хелена. - Лежи. Отвън има твърде много войници, за да можеш да ги надвиеш.

Гонсалес отново удари Уилсън по главата с пушката си, после изви ръцете му зад гърба и му сложи белезници.

- Запази спокойствие - подканваше го Хелена.

- Примирявам се със съдбата си - каза Уилсън, без да помръдне. Той обърна очи към епископ Франсиско, който стоеше над него. - Каквото и да пожелаеш от мен, ще се подчиня. Ти си Великият господар, Писаро от Трухильо, освободител на Куско, маршал на...

Гонсалес го изрита в корема, както лежеше на пода.

- Млъквай, зла твар! - извика той и натика с ботуш лицето на Уилсън в мръсотията.

Епископът посочи Хайръм.

- Вземете и него.

Капитан Гонсалес удари Хайръм с приклада и го накара да увисне на китките си само с един удар. Свали оковите му, изрита го няколко пъти в корема и го закопча с белезници. После хвана Уилсън и Хайръм за китките, рязко ги дръпна да се изправят и ги помъкна към изхода.

Уилсън изплю кървава храчка в краката му.

- Когато аз стана твой господар, няма да забравя как се отнесе с мен.

Епископ Франсиско злостно потърка ръце.

- Отмъщение ли търсиш? Харесвам това у мъжа. То е мярка за убеждението му. Но чуй внимателно, Уилсън Даулинг - ако се опиташ да избягаш, ще наредя да те убият по най-болезнения начин. Ще бъдеш одран жив и ще те принудят да ядеш собственото си месо.

Уилсън и Хайръм бяха избутани по тесния коридор между войниците. Сладкият свеж въздух изпълни ноздрите на Уилсън, докато изкачваше дългото каменно стълбище. През цялото време яркото сияние на Хелена го следваше.

Тя говореше - спокойно и равно:

- Войниците са общо десет с капитан Гонсалес. Когато излезете навън, ще вали проливен дъжд. Довечера ще има наводнение; четох, че през нощта в Куско ще загинат сто двайсет и шест души. Можеш да използваш тази информация в своя полза.nfpil

Докато го бутаха по коридора, Уилсън чу шума на дъжда отвън.

- Къде съм? - прошепна той.

- Под манастира, в който живее епископът - отвърна Хелена. - На около пет минути път от Пласа де Армас. В бъдещето това място е хотел.

- Епископът ще те отведе до Куба на инките - едва чуто прошепна Уилсън. - Остани на всяка цена с него. Ако някой мъж го докосне, ще бъде обладан. Ако жена докосне Куба, ще умре.

След като изкачиха стъпалата, Уилсън беше бутнат навън на мътната светлина на централния двор. Беше огромно облекчение да усети отново пречистващия дъжд по лицето и дрехите си. Надяваше се да измие отвратителната воня на смърт, която сигурно никога нямаше да забрави.

- Къде ме водите? - извика той.

Епископ Франсиско се тътреше пред него, но не обърна внимание на въпроса му. Вървеше под проливния дъжд през вътрешния двор покрай кипариса, чиито клони се люлееха от силните и хаотични пориви на вятъра.

- Трябва да ми кажете къде отиваме - повтори Уилсън, но епископът не отговори.

На всеки няколко крачки го побутваха с приклад на пушка. Някои от побутванията бяха толкова силни, че едва пе го събаряха на земята. Войниците се отнасяха по същия начин с Хайръм и Уилсън започваше да се ядосва.

- Запази спокойствие - каза Хелена.

Епископ Франсиско поведе групата през фоайето към задната уличка. Дъждът продължаваше да се лее, когато тръгнаха нагоре по склона, като газеха водата, която се стичаше бързо по калдъръма.

Макар да беше ден, небето над тях беше черно като абанос. Облаците се виеха и образуваха странни фигури, гонени от вятъра и дъжда. Уилсън отново получи удар в гърба и с мъка успя да остане на крака. Пристъпи до Хайръм и го побутна да върви.

- Отиваме да видим един нов свят - извика оптимистично той. - Вече си имаме нов бог!

Хайръм присви очи към него. Дъждът шибаше небръснатото му лице.

- Ти си полудял - промърмори той. - Ще умрем.

Завиха на ъгъла и минаха покрай редица чували с пясък и трима войници, които стояха на стража. През свирепия дъжд Уилсън едва успя да различи, че излизат на Пласа де Армас. Отляво видя силуета на катедралата на фона на мрачното следобедно небе. От всички страни църквата бе заобиколена с чували с пясък, натрупани на височина метър и двайсет. Под стълбите укрепленията бяха отмити от кафявата река, която течеше през площада ог север на юг. Откритото пространство очевидно беше мястото, където се събираха потоците кал и боклуци от града - ревът на придошлата вода много приличаше на могъщата Урубамба.

- Остани на всяка цена с епископа - прошепна Уилсън. - Ще те намеря.

- Да не направиш някоя глупост - отвърна Хелена, поглеждайки към десетките въоръжени войници.

- Ще има и по-добри места от това да се опиташ да избягаш.

Силният дъжд така бе наситил въздуха с влага, че се дишаше трудно. Всички войници и епископ Франсиско бяха прикрили с длан носа и устата си.

Избоботи гръм.

Внезапно в мрачното небе блесна светкавица и всички трепнаха.

Като събра всичките си сили, Уилсън се хвърли с рамото напред към капитан Гонсалес и с лекота го просна на земята. Скочи във въздуха, извъртя се и изрита, улучвайки друг войник по слепоочието. Изгубилият съзнание човек полетя към други двама войници с разперени ръце и крака и всички се затъркаляха по стъпалата към буйния поток.

Трудно бе да се движи гладко със закопчани отзад ръце, но Уилсън успя да се задържи на хлъзгавия калдъръм и да прескочи падналите мъже. Затича се на зигзаг, направи още един гигантски скок и прелетя над чувалите, като се приземи на камъните от другата страна. Проехтяха изстрели. От двете страни към него полетяха куршуми. Той пое дълбоко дъх и се хвърли с главата напред в калния поток.

Хелена гледаше как Уилсън се хвърля в бързеите. Навсякъде около него се сипеха куршуми. Изстрелите бяха толкова силни, че почти я зашеметиха. В миналото и в настоящето един и същи поток течеше на юг към най-ниската част на Пласа де Армас. Хелена инстинктивно понечи също да се хвърли в реката, но Чад и Хана я задържаха. Тя се отскубна и се затича по най-долното стъпало, загледана към булевард „Де Сол“, където изтичаше калният поток.

- Не влизай във водата! - замоли се Чад.

- Ще се удавите! - извика Хана.

Тримата бяха извадили оръжията си - за щастие наоколо беше пусто и нямаше кой да ги види. Хелена стоеше на самия край на стълбите, дъждът се стичаше по лицето ѝ, а тя гледаше как тялото на Уилсън изчезва в далечината. Главата му така и не се подаде за глътка въздух и тя се запита дали някой куршум не го е улучил, докато е скачал в потока.

Пушките продължаваха да гърмят, облачета барутен дим се издигаха към натежалото небе. Хелена се втурна към войниците, които стояха по-нагоре и се целеха в тялото на Уилсън, което се отдалечаваше в бурята. Размаха обезумяло юмруци в опит да се намеси, да спаси някак Уилсън, но ударите ѝ минаваха през главите на войниците. В отчаянието си тя излезе пред тях да попречи на прицела им точно когато те отново стреляха.

Куршумите минаха през тялото ѝ, сякаш беше безплътна. Колкото и да се мъчеше, не можеше да стори нищо.

„Остани на всяка цена с епископа“ - спомни си тя.

Обърна се към църквата и погледна епископ Франсиско. Гръмна гръм и той гневно посочи Хайръм Бингам, който лежеше по очи на камъните.

- Вкарайте го в църквата! - извика епископът. - Това е заповед, капитане!

55.

Куско, Перу

Пласа де Армас

18:42 ч.

24 януари 1908 г.

Преди да успее да вдигне пушката си, дяволът Уилсън Даулинг прескочи хората му и чувалите и се приземи от другата страна. Скокът бе невъзможно дълъг, цели петнайсет стъпки от място, със закопчани отзад ръце! Нечовешкото изпълнение накара Гонсалес да се поколебае достатъчно дълго и Даулинг намери опора и се хвърли с главата напред в мътния поток, течащ през Пласа де Армас.

Невъзможно е да оцелее в бързеите, каза си Гонсалес. Не и със закопчани ръце.

Бурният поток беше кален и пълен с всякакви боклуци, пометени от водата, докато беше набирала инерция през града. Имаше парчета дърво, керемиди, гофрирана ламарина, малки дървета - дори една каруца профуча пред него, вече разбита от многото удари. Гонсалес беше виждал подобен потоп само веднъж, като малък. Куско се намираше в огромна котловина и когато валеше, наводненията можеха да бъдат бързи и смъртоносни.

Изтрещяха пушки.

- Не позволявайте да избяга! - извика епископ Франсиско, но докато войниците стигнат до края на стълбището, тялото на белия дявол бе отнесено далеч към булевард „Де Сол“. Нямаше как да са сигурни дали е бил улучен или не. Гонсалес си помисли дали също да не се хвърли в потока, но дори той нямаше куража да влезе в ужасната мътилка, която се движеше така бързо покрай тях.

Заповяда на хората си да тръгнат в различни посоки, като крещеше трескаво на всеки изпречил му се, включително и на войниците при картечните гнезда.

- Пратете групи за издирване! - извика той през дъжда. - Искам го жив или мъртъв!

Епископ Франсиско посочи Хайръм Бингам, който лежеше на земята с белезници, притиснал буза към калдъръма.

- Вкарайте го в църквата! - извика той.

Гонсалес свали пушката, измъчван от тревога за семейството си. Нямаше друг избор, освен да се подчини. Обърна гръб на водата, издърпа кльощавия американец на крака и го бутна между чувалите към огромния централен вход на катедралата. През цялото време си мислеше за ужасната заплаха, която така ясно му беше отправил Уилсън Даулинг, когато му каза, че е трябвало да си бъде у дома при семейството.

Гонсалес стисна разярено юмруци. „Откъде белият дявол знаеше какво си мисля?“

Епископ Франсиско отвори тежката врата и влезе в полутъмната църква.

- Войниците ви да застанат на стража отвън. Вие ще останете със затворника. Залостете веднага - нареди той и закуцука в мокрите си дрехи към пищния олтар в централния неф.

Падна на колене и вдигна поглед към изображението в цял ръст на Богородица, държаща ведрия новороден Исус в ръцете си.

Гонсалес нареди на хората си да охраняват църквата и с неохота затвори огромната врата, заглушавайки шума на бурята. Обърна се и видя, че в църквата е тъмно - горяха не повече от двайсетина свещи.

Той свали шапката си и прилежно се прекръсти. Обикновено храмът бе озарен от пламъците на хиляди свещи, но днес те бяха малко и почти всички ниши тънеха в мрак.

- Моля те, прости ми за стореното - молеше се епископът и немощният му глас отекваше към сводовете. Дланите му бяха събрани под брадичката. - Аз съм твой покорен слуга. - Изглежда хлипаше тихо, коленичил там, а по гладкия гранитен под около него се образуваше локва вода.

Гонсалес побутна Бингам навътре в огромната църква, после грубо го блъсна на пода на същото място, където монсеньор Пера беше брутално убит само единайсет дни по-рано; обезцветяването на гранита още се забелязваше.

Епископът се прекръсти.

- Вярвам в Светия Дух и в светата Католическа църква - промърмори той. - В причастието на светците, в опрощаването на греховете, във възкръсването на тялото и във вечния живот. - След дълбока въздишка той се обърна към Хайръм Бингам. - Свалете белезниците на този човек - каза епископът.

- Ще се опита да избяга! - отвърна Гонсалес.

- Няма да направи подобно нещо.

- Няма да бягам - каза Хайръм. - Честна дума. Просто ще си седя тук и ще чакам всичко това...

Гонсалес го зашлеви през лицето.

- Млък!

- Свалете му белезниците - повтори епископът.

Гонсалес извади връзката ключове от джоба си, пристъпи напред, пъхна един ключ в ключалката на белезниците и те паднаха с шумно тракане на пода. Гонсалес срита Бингам в гърба, от което той залитна напред и се просна до епископа.

- Трябва да се прибера при семейството си - каза капитан Гонсалес. - Водата отнесе Уилсън Даулинг към булевард, Де Сол“... в същата посока. Трябва да защитя семейството си. Усещам, че той е заплаха за тях.

Епископът го изгледа.

- Ще чакате тук с мен.

Гонсалес понечи да спори, но изведнъж откри, че не е в състояние да говори. Можеше само да стои задъхан и с разтуптяно сърце.

- Обичате много семейството си - каза епископ Франсиско. - Жена си и трите си деца. - Той направи дълга пауза. - Кое от децата обичате най-много?

Кожата на Гонсалес настръхна. Ръката му посегна към револвера на колана, но колкото и да се опитваше, не можеше да разкопчае кожения кобур и да извади оръжието.

- Кое от децата си обичате най-много? - отново попита епископът.

Коленете на капитан Гонсалес омекнаха, сякаш цялата жизнена енергия е напуснала обикновено силното му тяло.

- Обичам ги еднакво - прошепна накрая той.

- Благородно - каза епископът. - Но глупаво. - Той уморено се надигна на едно коляно, след което се изправи. - Не можете да си тръгнете. Мястото ви е тук, с мен. Жалката ви обич към семейството е в противоречие с вярата ви в Бог, в младенеца Исус и в тази могъща Църква. Знам, че искате да извадите пистолета си и да ме застреляте, но аз не съм ваш враг. Аз съм просто огледало на вярата ви. Уилсън Даулинг ще дойде тук, в тази църква, и ще се нуждая от вас, за да запазя онова, което е най-безценно на този свят.

- Нека го намеря и го доведа при вас - замоли се Гонсалес. - Правил съм го и мога да го направя отново.

Устните на епископа се изкривиха в извратена усмивка.

- Уилсън Даулинг е човек с огромна сила. С дяволска сила. Оцеля, когато го застреляхте, и се боя, че ще оцелее и в бързеите. Той ще се върне тук, в тази църква. Когато го направи, ще извадите оръжието си и ще го застреляте.

- Ако оцелее в бързеите, ще е недалеч от дома ми. - Гонсалес падна на колене и погледна нагоре към епископа. - Моля ви, пуснете ме. Умолявам ви. Моля се на Исус Христос да покажете състрадание в тези мрачни времена. Боя се за безопасността на семейството си...

- Осмелявате се да се молите! - извика епископът. - Ако ме оставите, ще предадете Бог! Ще предадете Църквата и всичко, за което се застъпва тя! Ако си тръгнете, най-лошите ви кошмари ще се сбъднат, Бог ми е свидетел. Вие сте дясната ми ръка, сам го заявихте. А аз се нуждая от дясната си ръка тук! Уилсън Даулинг идва...

Гонсалес дишаше тежко, ръцете и краката му се тресяха, докато отчаяно се опитваше да стане и да си тръгне. Но колкото и да се опитваше, не можеше да помръдне. Той събра целия си кураж и погледна епископа в очите.

- Уилсън Даулинг каза, че сте Франсиско Писаро от Трухильо. Вярно ли е, велики господарю? Духът на Писаро наистина ли е във вас?

Червеното пламъче проблесна в очите на епископа.

- Аз съм самият Господ Бог! - заяви той с гръмовен глас. Раменете му се изпънаха и той се изправи. - Ще изпълните моите заповеди, капитане! Когато Уилсън Даулинг пристигне, ще го застреляте. Ако успеете, ще защитя семейството ви. Ако се провалите, ще гледате как децата ви умират пред очите ви. - Той замълча за момент. - Погледнете ме в очите, капитане. Това, което казвам, е Божието слово. Подчинете се или очаквайте Неговото възмездие.

56.

Куско, Перу

Булевард „Де Сол“

18:44 ч.

24 януари 1908 г.

Течението завлече Уилсън към дълбокото. Ръцете му бяха закопчани отзад и не можеше да се защити от безбройните свирепи удари по друг начин, освен да остави тялото си отпуснато, за да ги поглъща. Сблъска се с поредното потопено нещо, което за момент го катапултира от кафявата тиня, но миг след това отново бе завлечен под повърхността. Не си беше поел дъх - не му се отвори възможност - и се боеше, че няма да може да оцелее още дълго в бързото течение. Беше се надявал то да стане по-бавно, но изглежда се случваше обратното - колкото по-нататък го отнасяше водата, толкова по-силно ставаше течението.

Не можеше да отвори очите си в щипещата кал и се запита дали животът му ще приключи тук. Сетивата му блокираха, когато се блъсна в поредния предмет. Беше чакал осем години да изпълни мисията си в Перу, а всичко се бе развило само за осем дни. Кубът на инките беше откраднат и лудостта бе завладяла света.

Поредица несвързани мисли премина през ума му, докато течението го въртеше и подхвърляше така, че вече дори не знаеше къде е горе и къде долу. Видя лицето на Хелена със спокойно и насърчително изражение. Беше го намерила, точно както бе обещала.

Хелена представляваше толкова много от нещата, на които Уилсън се възхищаваше най-силно у хората - вярност, кураж и убеденост, непреклонна убеденост. Ако умре сега, щеше да е щастлив да знае, че пътищата им са се докоснали. Общата им съдба беше нещо, което не беше очаквал, постоянна сила, откакто стана Надзирател - и той я ценеше над всичко.

Дробовете му започнаха да се свиват конвулсивно от недостига на кислород. Беше чел някъде, че удавянето било приятен начин да умреш, че спасените хора твърдели, че когато поемали вода вместо дъх, не изпитвали болка, а само някакво спокойствие, сякаш се реят сред облаците. Болката започвала едва когато изкарат водата от дробовете им.

„Какво ли ще е да се удавиш в река от кал?“ - запита се Уилсън.

Помисли си за Хайръм Бингам с вечната цигара в устата му, за плашещо кльощавото му тяло, за начина, по който мрънкаше, когато не искаше да направи нещо.

Спомни си професор Оутър, гения, който бе променил церебралните му връзки, за да може да изцелява тялото си по команда, както и да задейства пълния потенциал на силите си. Забавният дребен човек беше негов приятел и наставник.

Внезапно в мислите му нахлу образът на епископ Франсиско - аленият пламък в очите му, злата усмивка, изкривила лицето му, докато гледаше как го пребиват. Вътре в него бе обезумялата душа на Франсиско Писаро, испанския конкистадор, унищожил империята на инките.

Отново се блъсна в нещо, което за момент спря движението му напред в калната вода. Силното течение го дърпаше, опитваше се да разкъса дрехите и кожата му. Накрая водата го завъртя и той отново се понесе, като удари главата си в някакъв камък. Опитваше се да се вкопчи в каквото и да е с пръсти, но не успяваше.

Отчаяно се нуждаеше от глътка въздух.

„Удавянето е безболезнен начин да умреш“ - напомни си той.

Внезапно се завъртя в течението - нещо хвана рамото, после и крачола му! Усети как го дърпат срещу бързото кално течение. Разни предмети продължаваха да го блъскат. Главата му най-сетне се подаде над водата и той отчаяно пое глътка въздух. Някой го държеше, но не можеше да види кой. После за момент го изпусна и той отново се озова под водата и се нагълта с мръсна вода.

Посегнаха още ръце, сграбчиха стъпалото му, после ръцете и краката и го задърпаха силно срещу течението. Главата на Уилсън отново се появи на повърхността, силният дъжд го шибаше в лицето и отми калта от очите му.

Разпозна гравирания нагръдник, притиснат в него. Акла се беше вкопчила в него и мускулите на тялото ѝ играеха под кожата.

Сонтане я държеше за кръста. Четири други жени воини държаха Сонтане, образувайки верига. Сантиметър по сантиметър Девиците на слънцето изтегляха Уилсън от силното течение.

Когато най-сетне го измъкнаха от калния поток, четирите се втурнаха към близката алея. Уилсън кашляше неудържимо и плюеше кал. Накъдето и да погледнеше, виждаше жени воини с мокри наметала на раменете и готови за стрелба лъкове, наблюдаващи наоколо.

Две жени клекнаха зад него и заудряха белезниците. На два пъти се чу звук на счупен метал и ръцете на Уилсън най-сетне бяха свободни. Той разтри китки и бавно се изправи на крака, обърнал лице към тъмното небе. Остави дъжда да отмие мръсотията от устата му, като в същото време бършеше калта от очите и косата си. Ризата му беше станала на парцали и я свали и я хвърли на земята. Мускулите му бяха напрегнати и той нададе първобитен вик, който отекна зловещо в стените на къщите около тях.

- Нито за миг не изгубих вяра, че ще се върнеш - каза Акла.

Уилсън се опита да овладее емоциите си, доколкото можеше.

- Къде е епископът? - попита той.

- В катедралата. Хайръм Бингам и капитан Гонсалес са с него.

- Ще атакуваме трите църкви - каза Уилсън. Той избърса голите си гърди - на мястото на обгорената рана на рамото му имаше розова кожа - както очакваше, тя се бе изцелила напълно.

- Намери ли Куба на инките? - попита Акла.

- Женският дух, за когото говорех, е тук - отвърна Уилсън. - Фактът, че мога да я виждам, означава, че Кубът е наблизо. Заведете ме при епископа и ще ме отведете до нея. Нататък тя ще ме води.

- Кристалната кутия пристигна - каза Акла и посочи Сепла, която носеше кожена торба на гърдите си. - Разполагаме с необходимия съд за пренасяне на Куба, остава само да го намерим.

- При нападението ще има много жертви - каза Уилсън и погледна към Сонтане и другите жени, които ги бяха наобиколили. - Войниците имат много оръжия и са под властта на духа на Франсиско Писаро.

- Той ли контролира Куба на инките? - попита Акла.

Уилсън кимна.

- Писаро е опитен пълководец. А вашата броня не може да спре куршуми.

- Писаро е достоен противник - каза Акла, сякаш отлично познаваше репутацията му. - Още по-добре. Ние сме Девиците на слънцето и за нас е чест да загинем в битка. Обучавани сме през целия си живот за този момент. За нас това е възможност да изпълним онова, което ни е писано, и да оправдаем вярата на Мама Окло и Мамаконите в нас. - По лицето на Акла се стичаше дъждовна вода. - Споделихме много, Уилсън Даулинг... за мен ще е чест да тръгна на бой с теб.

- За мен също - отвърна Уилсън. Искаше да ѝ каже нещо лично в отговор на коментара ѝ за споделеното, но Сонтане беше наблизо и той знаеше, че това само ще усложни нещата.

Акла рязко махна с ръка и амазонките се пръснаха, а мокрите им наметала се развяха зад тях. Тя посочи с лъка си.

- Най-прекият път е оттук.

Сонтане връчи на Уилсън меч с кожената ножница, която да закрепи за крака си.

- Ако дъждът спре дори за момент, ще бъдем изложени на открито - каза Акла.

- Дъждът няма да спре - отвърна Уилсън. - Ще стане още по-силен. В това съм сигурен.

57.

Куско, Перу

Катедралата

18:45 ч.

24 януари 1908 г.

Хелена наблюдаваше епископ Франсиско, който затътри крака в църквата. Капитан Гонсалес бутна грубо Хайръм Бингам вътре, после изблъска останалите войници при вратата. Хелена се опита да побърза след тях, но в последния миг осъзна, че вратите в настоящето са затворени. Тя дръпна кръглите халки, но портите бяха залостени. Заблъска с юмрук по якия кедър с надеждата, че някой отвътре ще ѝ отвори.

Чад и Хана се бяха сгушили до нея под каменния свод, а дъждът продължаваше да се лее върху площада. Вятърът беше силен и облаците бяха напълно черни, така че не се виждаше почти нищо.

- Направо да не повярваш - каза Хана. - Никога не съм виждал толкова лошо време.

Чад беше вир-вода.

- Когато те видях да тичаш през рецепцията с пистолет в ръка, си помислих, че някой се опитва да те убие. Едва не застрелях портиера. - Тя се усмихна. - Да беше видял лицето му.

- Това ще влезе в мемоарите ми - каза Хана. - Определено.

Хелена продължаваше да блъска с юмрук по портите на църквата.

- Трябва да ме пуснете! - изкрещя тя.

- Не знам какво ѝ става - добави Хана, - но е твърдо решена, признавам ѝ го.

- Вие двамата - изтърси Хелена и посочи вратата. - Млъквайте и ми помогнете да намеря начин да вляза!Не съм луда. Трябва да намерите начин да вляза в една от тези три църкви, свързани са една с друга.

Чад и Хана се спогледаха.

- Ти тръгни натам - каза Чад; изведнъж тонът ѝ бе станал напрегнат. - Ние ще тръгнем натам. Ако намериш отворена врата, върни се и ни вземи. Ясно?

Хана кимна и хукна към църквата „Саграда Фамилия“. Чад и Хелена се втурнаха към „Ел Триунфо“.

Хелена тичаше под проливния дъжд и се тревожеше, че Уилсън няма да оцелее в буйния поток кал и боклуци, в който се беше хвърлил. Винаги беше поемал безумни рискове, като разчиташе, че невероятните му физически способности ще го спасят. Един ден можеше да прекали и с живота му щеше да е свършено.

Погледна в миналото и едва различи войниците, разположени в другия край на площада - бяха тръгнали на север. Разбеснялата се река, която течеше през Пласа де Армас, беше откъснала катедралата от казармата. Войниците трябваше да се насочат на север, преди да могат да прекосят от другата страна. Но въпреки това около църквата вече имаше десетки мъже, опрели пушки върху чувалите с пясък, със сложени щикове.

„Един човек срещу цяла армия - помисли си Хелена. - Господи.“

Затърси с очи в дъжда между множеството сгради и наводнените улици, очаквайки едновременно със страх и надежда да види Уилсън. Не можеше да си представи, че ще успее да се доближи до това място при толкова много войници на стража.

„Ами ако Кубът не е вътре?“ - помисли си тя. Чад приближи първата от трите врати. Дръпна огромните метални халки, после заблъска по подсиленото дърво с дръжката на пистолета си. Почака няколко секунди и продължи нататък. Всяка врата беше заключена и те завиха на ъгъла към южната страна. Водата се носеше покрай повдигнатите основи; калдъръмената улица се бе превърнала в мръсна, бързо течаща река, също като Пласа де Армас.

Чад удари с юмрук малка врата, която вероятно беше някакъв служебен вход.

- Стреляй в резето! - извика Хелена в дъжда.

- Изобщо не съм религиозна, но не съм сигурна, че идеята е добра - отвърна Чад.

Хелена я избута, прицели се с пистолета на дон Ерависто и дръпна спусъка. Изстрелът отекна гневно. Хелена погледна металното резе, което едва се беше огънало от куршума. Отстъпи назад и настрани, за да избегне рикошета, после стреля бързо още три пъти.

Димящото резе вече висеше на болта си.

- Каквото и да стане, не позволявайте на никого да ме доближава - каза Хелена. - Не ми пука, ако дойде полиция. Погрижете се да ми осигурите свобода да правя каквото си искам. Съдбата на света зависи от това.

Тя изрита дървената врата и влезе в притихналата църква.

58.

Куско, Перу

Пласа де Армас

18:55 ч.

24 януари 1908 г.

Девиците на слънцето щяха да ги прикриват от покривите, а после да последват Уилсън, когато му дойде времето. Стените на църквата бяха високи към петнайсет метра и беше невъзможно да се покатерят по тях, без да бъдат забелязани. Изписаните прозорци и служебните входове бяха залостени и пред тях бяха натрупани чували с пясък. Оставаха само главните порти на катедралата, които бяха подсилени с тежък метален обков и големи месингови болтове. Дори огромната сила на Уилсън не би могла да ги преодолее.

Когато каза на Акла, че е открил обезобразеното тяло на Виване в тъмницата под манастира, Уилсън очакваше тя да изгуби контрол - но Акла остана напълно спокойна и съсредоточена, сякаш знаеше, че ще си отмъсти.

В зловещия мрак Уилсън огледа стените и покрива на огромната църква с надежда да види сиянието, показващо присъствието на Хелена. Беше я помолил да остане с епископ Франсиско и предполагаше, че тя вече е вътре. Ако не беше, сиянието ѝ трябваше да се появи всеки момент. Огледа площада, като си отбеляза точната позиция на войниците и укрепленията им.

Дъждът се лееше свирепо, докато Уилсън чакаше Акла и воините ѝ да станат „един ум“, както тя го наричаше - някакъв вид транс. Накрая Акла го потупа по рамото и протегна ръка, сякаш искаше да установи физически контакт с него.

Той стисна студената ѝ длан и погледна в дълбоките ѝ махагонови очи.

- Никаква милост - каза Акла. - Ще се бием докрай.

- Аз ще отворя... вие ме покривайте. - Уилсън отново поиска да ѝ каже нещо лично, но просто не му идваха думи. Мъже и жени скоро щяха да умрат в битка и емоциите му вече бяха изключени.

Провери меча на лявото си бедро, легна на калдъръма и запълзя по корем към потока, течащ към Пласа де Армас. Използвайки цялата си сила, той се хвана здраво и внимателно отпусна полуголото си тяло в буйното течение. Боклуци и тежки предмети го заблъскаха, докато пълзеше напред метър след метър, опора след опора. Познаваше силата и непредсказуемостта на водата и трябваше да напрегне всички сили, за да се държи.

Накрая стигна северното картечно гнездо и се надигна от калната тиня като алигатор, шибан от дъжда.

Стената от чували беше точно пред него.

Уилсън извади меча от ножницата и провери остротата му. Спря за момент, за да се овладее. Трябваше да приложи всичко научено, ако иска да оцелее през следващите секунди. Бъдещето на човечеството зависеше от това дали ще влезе в тройната църква и ще намери Куба на инките.

Пое последен дълбок дъх и усети как силата му се натрупва в него. Време беше да бъде безмилостен.

За момент в съзнанието му се появи образът на Свитъците от Мъртво море в стъклените витрини в „Ентърпрайз Корпорейшън“. Негов дълг бе да успее и нямаше да спре пред нищо, за да го изпълни.

Скочи от позицията си, полетя напред, направи салто и се приземи в центъра на издигнатото гнездо. Времето сякаш забави хода си, докато мечът му разсече проливния дъжд и преряза гърлото на един войник, преди да се забие дълбоко в черепа на друг. Навсякъде се разхвърча кръв. Уилсън пусна меча и се извъртя да сграбчи третия войник за ушите и рязко да завърти главата му, счупвайки вратните прешлени.

Вдигна тежката картечница „Максим“ от триногата ѝ и я обърна към църквата. Оръжието се зареждаше от платнена лента с 500 патрона. Десетки войници вече идваха към него от почти всички посоки - умът на Писаро знаеше къде е.

Куршум избръмча покрай ухото му. Друг одраска бузата му.

От мрака полетяха стрели и се забиха в плът, когато покритите с наметала амазонки се хвърлиха в контраатака. Уилсън дръпна спусъка и отприщи истински ад от дулото. Южното картечно гнездо беше пометено, куршумите раздираха всичко пред него.

Димящи гилзи летяха във въздуха, докато Уилсън покосяваше войниците пред себе си. Навсякъде хвърчеше месо и кръв. Без да маха пръст от спусъка, той се завъртя към тримата войници, които се бяха втурнали към него с щикове напред. Огънят откъсна краката им и обезобразените им тела паднаха на мокрия калдъръм.

Амазонките се материализираха от мрака. Движенията им бяха великолепни и красиви. Във всички посоки полетяха стрели. Един войник беше улучен в окото, друг бе пронизан в корема. Когато наближиха, амазонките извадиха мечовете си и продължиха напред, посичайки всеки изпречил се на пътя им.

От гърмежите и дъжда Уилсън не можеше да чуе предсмъртните писъци, които несъмнено звучаха навсякъде около него. Трасиращи куршуми разсякоха тъмнината. От лявата му страна една амазонка бе наръгана с щик. Миг по-късно партньорката ѝ изскочи от мрака и мечът ѝ въздаде мъст.

Друга жена получи куршум в лицето.

Уилсън изскочи от гнездото с тежката картечница в ръце. Без да обръща внимание на профучаващите куршуми, той изкачи стъпалата към кедровите врати на катедралата. Войници го атакуваха от всички страни; амазонките се втурнаха да ги пресрещнат. Още една беше убита, докато защитаваше Уилсън, и кръвта ѝ плисна на земята. Уилсън изстреля унищожителен откос към един хвърлил се към него войник, после се обърна и стреля отново, убивайки друг.

Сонтане и Акла бяха от двете му страни, като опъваха лъковете си и пускаха стрела след стрела. Внушителните дървени врати вече се извисяваха пред него. Уилсън зае позиция, насочи картечницата към мястото, където предполагаше, че се намира заключващият механизъм, и дръпна спусъка.

Оранжеви пламъци забълваха от дулото и от могъщата врата се разлетяха трески.

Амазонките се стичаха с огромна скорост, правейки всичко по силите си да защитят Уилсън. Куршуми и стрели летяха хаотично във всички посоки. През цялото време дъждът продължаваше да се сипе свирепо от тъмното небе. Картечницата се сгорещяваше в ръцете на Уилсън. През пушека и парата той видя, че е пробил дупка в дървото.

Сонтане тъкмо опъваше лъка си, когато я улучи куршум. Ръцете и краката ѝ се стегнаха, докато отлетя назад към Уилсън и го събори. Той махна пръста си от спусъка, обърна се и видя един войник да насочва пушката си право към него. Край ухото му профуча стрела и се заби в гърдите на мъжа.

Акла дръпна Уилсън и го изправи на крака.

- Стреляй! - извика тя. Безжизненото тяло на Сонтане лежеше на калдъръма, изцъклените ѝ очи бяха отворени широко. Куршумът я беше улучил отстрани в главата и от дупката изтичаше кръв и мозък.

Всичко беше покрито с тела, кръв и вътрешности.

- Стреляй! - отново извика Акла. Уилсън дръпна спусъка и продължи да стреля по вратата. Акла изтегли меча си, като грабна и оръжието от бедрото на Сонтане. Още войници се нахвърлиха върху тях. С невероятната си ловкост Акла избягваше щиковете им и сечеше, клякаше, извърташе се и избягваше ударите.

Лентата свърши и картечницата най-сетне замлъкна. Треските още летяха във въздуха, когато Уилсън взе един чувал с пясък. Събрал всички сили, той го вдигна пред себе си и се втурна напред. Акла опря рамо в гърба му и двамата заедно се блъснаха във вратите.

Чувалът разби сцепеното дърво и Уилсън и Акла се плъзнаха по полирания гранитен под и се блъснаха в златния олтар вътре. Жените воини се втурнаха след тях, като тутакси се обърнаха да защитават входа. В църквата проехтяха изстрели, куршуми рикошираха в пода и се забиваха във вътрешните стени. Амазонките прекатуриха един олтар и го избутаха напред като барикада.

Уилсън вдигна очи и видя Богородица да се взира в него отгоре, взела Младенеца Христос в ръцете си. Гледката го остави без дъх - безметежното изражение на бялото като алабастър лице беше в пълна противоположност с касапницата и унищожението, развихрили се на това свято място.

Жените воини разсичаха с мечовете си позлатеното дърво, докато олтарът не се освободи и не падна, повличайки със себе си Богородица и Христос. Уилсън им помогна да избутат огромното дървено съоръжение. Други амазонки влетяха от дъжда миг преди олтарът да препречи входа.

- Намери Куба! - извика Акла.

Много от воините ѝ бяха лошо ранени - куршуми и щикове бяха поразили съвършената им плът, но на нито едно лице не бе изписан страх или болка. Всички бяха със спокойните изражения на опитни воини в разгара на битка.

Поликс носеше кожената торба с кристалната кутия в нея; амазонката беше цялата в кръв. Сепла беше убита и Поликс бе заела мястото ѝ.

Още куршуми влетяха в църквата, докато амазонките заемаха позиция да отбраняват импровизираната барикада. Те преглеждаха малкото си останали оръжия и стрели и ги разпределяха поравно помежду си.

Уилсън видя слабо бяло сияние в средата на коридора.

- Насам! - трескаво извика Хелена. - Епископът е там! Капитан Гонсалес се крие в горния край на стълбите при олтара. Въоръжен е. Дебне те в засада!

- Къде е Кубът на инките? - попита Уилсън.

- Близо е - отвърна Хелена. - Усещам го, но още не съм го открила.

- Трябва да го намериш, Хелена!

- Първо трябва да спреш Гонсалес! - Хелена клекна и нарисува с пръст карта на пода, за да покаже на Уилсън къде точно се крие капитанът.

- Акла, трябваш ми! - извика Уилсън.

Задъханата Хелена остави Уилсън и закрачи по пустия коридор. В църквата цареше пълен мрак и тя използваше светлината на свещите от видението си, за да вижда накъде отива. Нищо в църквата не се бе променило особено през изминалите 106 години.

Чад и Хана се оплакваха, че не виждат. Чад включи лазерния мерник на пистолета си, който поне можеше да ѝ каже на какво разстояние са преградите пред пътя ѝ.

Хелена се движеше методично по коридорите и отчаяно се мъчеше да разбере къде е изчезнал епископ Франсиско. Претърсваше сенките ниша по ниша с надеждата да го открие заедно с Куба, който със сигурност беше у него.

Приближи ризницата и надникна вътре. Епископ Франсиско стоеше в средата, с ръце зад гърба. Хайръм Бингам бе коленичил в краката му със сребърен кинжал в ръка.

Веднага щом влезе, внезапно я връхлетя гадене на вълни.

- Осмеляваш се да оскверняваш Божия дом! - изкрещя с пълно гърло свещеникът. - Осмеляваш се да водиш злите курви, наричащи се Девици на слънцето, в това най-свято място!

Уилсън се промъкна в сенките на централния неф между пейките, на които обикновено седеше хорът.

- Ти си този, който осквернява това място, Писаро. Действаш от името на Бог, но деянията ти са богохулни.

Епископът се закиска.

- Мислиш, че си ме хванал натясно! Днес ще почувстваш пълната тежест на моята мъст. Ще те накарам да платиш за безполезните действия, които предприе срещу мен. Отмъщението на Бог и на Исус Христос ще се стовари върху теб.

- Капитан Гонсалес! - извика Уилсън. - Не бива да пазите душата, обитаваща тялото на епископ Франсиско. Той не е свещеник, а убиец!

Уилсън излезе на светло.

Капитан Гонсалес се появи над златната балюстрада на олтара, насочил пистолет към него.

Но преди да успее да дръпне спусъка, стрелата на Акла изсвистя и го улучи в дясното рамо. Гонсалес изкрещя и револверът му падна през парапета. Той изгуби опора и се запремята по стълбите. Акла се озова над него, опряла меч в гърлото му.

- Не го убивай! - извика Уилсън.

- Епископ Франсиско е в ризницата! - извика гласът на Хелена от мрака. - Хайръм Бингам също е там!

Изстрелите откъм входа зачестиха, чу се звън на мечове и писъци.

- Велик ли се наричаш, Писаро? - извика Уилсън. - А се криеш като последен страхливец!

Хайръм Бингам се втурна от ризницата с вдигнат нож и безизразно лице.

Уилсън му подложи крак и с лекота го препъна. Главата на кльощавия мъж се удари в пода и той остана да лежи в несвяст.

- Ти си страхливец, Писаро! Караш другите да изпълняват желанията ти, а би трябвало да го правиш сам! - Уилсън виждаше червените очи на епископа да горят в тъмното.

- Никак не ми харесва да действам чрез слабаци - каза епископът, докато излизаше с накуцване на светло, протегнал кокалести ръце към Уилсън. - Следващото тяло, което ще обладая, е твоето.

- Той държи Куба! - извика сияйният образ на Хелена.

Уилсън погледна обладания от злия дух епископ.

- Народът на Перу те мрази, Писаро. Действал си от името на Бог... но без състрадание. В мига, в който си убил Атауалпа, мрачното ти място в историята ти е било отредено завинаги. Убил си жена му и децата му пред очите му.

- Той не прие единствения истински Бог!

- Ти си чудовище и си запомнен като такъв.

- Аз спасявах душата на Атауалпа, за да може да отиде в Рая. Затова ме е изпратил Бог.

- Ти си провал и историята завинаги ще произнесе присъдата си. Кубът на инките, който криеш зад гърба си, няма да е достатъчен да поправи престъпленията ти. Днес ти си намери майстора. Аз съм неуязвим за силата на Куба - каза Уилсън. - И затова ще се провалиш. Не можеш да погледнеш в ума ми и Кубът не може да овладее тялото ми.

- Мислиш си, че си неуязвим за Куба ли? - с мрачна усмивка рече Писаро.

В този миг Хелена усети, че Уилсън няма никаква защита срещу мощното влияние на Куба.

- Това е нещо, което трябва да видиш - прошепна Писаро. Епископ Франсиско протегна ръка и разтвори пръстите си.

Веднага щом погледът му падна върху блестящия Куб на инките, Уилсън замръзна. Искаше да го докосне - никога не бе изпитвал такова изгарящо желание. Кубът беше сияен, с резки линии и си личеше, че е тежък. Сякаш му говореше, надсмиваше му се, настояваше да пристъпи напред. Щеше да бъде силен, ако го поеме в ръце - знаеше го.

Акла захвърли наметалото си и се втурна с писък към епископа.

Уилсън се обърна и замахна с юмрук, стоварвайки мощен удар върху нея. Тя падна в несвяст на пода, а мечът ѝ се плъзна по гранита в краката на епископа.

Очите на Писаро горяха като въглени.

- Ела и ще го получиш.

- Не! - извика Хелена. Тя се опита да изблъска Уилсън назад, но ръцете ѝ минаха през него. - Извърни се!

Уилсън пристъпи напред. Всичко се беше размазало от обзелата го страст и емоции. Искаше да почувства тежестта на Куба в ръката си. Искаше да почувства силата му.

Хелена застана между Уилсън и Куба. По лицето ѝ се стичаха сълзи.

- Ще се превърнеш във всичко, което ненавиждаш!

Очите на Уилсън бяха изцъклени.

- Докосни Куба и всяко твое желание ще се сбъдне - с дълбок глас каза епископът. - Двамата заедно ще владеем света.

Протегнатите пръсти на Уилсън бяха само на сантиметри от куба.

„Толкова е прекрасен“ - помисли си той.

Хелена започна да повръща жлъч, когато Кубът я доближи. Ужасният предмет беше не по-голям от дланта на епископа. Близостта му я подбуждаше да побегне, толкова ужасна сила се излъчваше от него. Единствено чувствата ѝ към Уилсън ѝ дадоха сили да остане на мястото си.

Уилсън всеки момент щеше да осъществи контакт. И да бъде изгубен завинаги.

Хелена се хвърли напред и докосна първа Куба.

Сякаш милион волта ток удариха тялото ѝ. През очевидната си болка тя стисна юмрук и фрасна Уилсън в лицето с всички сили. Този път ударът беше солиден и той отлетя назад и се плъзна по пода.

Трябваше му известно време да дойде на себе си. Сияйният образ на Хелена се свлече, сякаш животът я бе напуснал.

Погледът на Уилсън отново се спря върху Куба на инките. Той бавно се изправи на крака, като дишаше тежко, брадичката го болеше от необяснимия удар, който беше получил.

- Ела и вземи Куба - подкани го Писаро. Хелена лежеше неподвижна на пода.

Уилсън приближи крачка след крачка, неволно привлечен отново към Куба. Протегна ръка, но този път вниманието му се насочи към сияещото тяло на Хелена на пода. Тя не дишаше.

Уилсън спря и впери поглед в нея.

- Ела! - каза Писаро.

От мрака се появи фигурата на капитан Гонсалес с меча на Акла в ръка - от рамото му се лееше кръв, стрелата на амазонката още стърчеше от раната. Той вдигна бляскавото оръжие да порази Уилсън.

- Убий го! - каза Писаро.

Хайръм внезапно се надигна, завъртя се и заби малкия сребърен кинжал дълбоко отстрани в гърлото на епископ Франсиско. Свещеникът нададе ужасен писък и изпусна Куба. Невъзможно тежкият предмет падна върху гранитния под със звън на нещо, тежащо петдесет пъти повече.

Епископ Франсиско изтръгна кинжала от врата си и го насочи към Хайръм. От раната бликаше кръв.

- Осмеляваш се да нападнеш Писаро - каза той с окървавени устни.

- Никога не съм те харесвал!- изкрещя в отговор Хайръм.

Капитан Гонсалес внезапно зави, блъсна Хайръм настрани и посече епископа, като разряза свещеническите одежди и остави дълбока рана в кокалестите му гърди. Епископът залитна и падна.

Кубът на инките лежеше на пода. Тримата мъже стояха над него, хипнотизирани от великолепието му. И тримата искаха да го докоснат, да го държат и бавно пристъпиха напред с протегнати ръце.

Изведнъж той изчезна.

Акла беше хвърлила наметалото си върху Куба. С внезапното разваляне на магията капитан Гонсалес рухна изтощен на пода, а Акла изблъска Уилсън и Хайръм. Стрелбата се ожесточи, звуците на смъртта се засилиха, докато войниците отчаяно се мъчеха да се доберат до църквата.

Уилсън коленичи до сияйния образ на Хелена. Тя лежеше по гръб и изглежда някой ѝ правеше сърдечен масаж, но Уилсън не можеше да види кой.

В гърлото на епископ Франсиско гъргореше кръв.

- Предаден от най-близкия ми - каза той, гледайки към капитан Гонсалес. Червените му очи горяха. С гадна усмивка той започна да рисува със собствената си кръв голям ален кръст на пода. - Знаеш ли какво ще стане, ако бъда убит? - Разсмя се, притиснал ръка към окървавените си гърди. - Душата ми се прехвърля в друг! - Епископът отново се изсмя и изплю кървава храчка. - Ще си отмъстя, Гонсалес - изгъргори той. - Семейството ти ще умре... и ти ще гледаш.

И с тези думи зениците му станаха черни.

- Не! - изкрещя Гонсалес. - Господи, не!

Франсиско го сграбчи за ризата и го придърпа към себе си.

- Ти ме спаси - прошепна епископът. - Благодаря, синко. Благодаря ти.

Капитан Гонсалес докосна с длан челото му.

- В кого се прехвърли духът на Писаро? - попита той. - Трябва да ми кажете...

- Хуан Сантияна - с мъка изрече епископът. От устата му бликаше кръв и се стичаше по брадичката.

- Използва Сантияна. - Кръвясалите очи се насълзиха. - Той е съсъдът, в който ще отиде Писаро.

Епископът изхриптя още веднъж и замлъкна.

Капитан Гонсалес скимтеше.

Поликс се втурна с отворена торба.

Акла посочи с пръст Уилсън.

- Всички трябва да се извърнете.

Сияйната фигура на Хелена Каприарти продължаваше да лежи неподвижно на пода. Едва сега Уилсън осъзна, че тя бе прекрачила бариерата от 106 години, за да докосне Куба на инките. Челюстта го болеше от крошето, което му беше нанесла.

Акла отвори обсидиановата кутия с блестящата ѝ кристална облицовка. Тя пое дълбоко дъх и дръпна наметалото си от Куба. Двете с Поликс вдигнаха тежкия предмет с тежки щипци и внимателно го положиха в кристалното гнездо.

Акла затвори капака и образът на Хелена внезапно изчезна. Стрелбата при входа на църквата моментално спря. Изглежда сражението бе преустановено.

Дълго време цареше пълна тишина.

- Имам нужда от цигара - промърмори Хайръм.

Уилсън вдигна Гонсалес на крака, обърна го и счупи дългата стрела, която още стърчеше от рамото му. Капитанът бе блед и очевидно беше изгубил много кръв.

- Кубът на инките трябва да иде в Питкос - каза Акла.

- Трябва да го занесете във Вилкапампа - отвърна Уилсън.

Акла го погледна в очите с окървавен меч в ръка.

- Не мога да направя това. Трябва да занесем Куба в Питкос, преди кристалите да са отказали. Нямам представа с колко време разполагаме.

Уилсън избърса кръвта от бузата си - порязаното отдолу вече беше зараснало.

- Кубът трябва да отиде във Вилкапампа, за да напусна това място. Знаеш го.

- Единствено Мамаконите могат да позволят това - заяви Акла.

Поликс заключи капака, внимателно прибра обсидиановата кутия и метна торбата на гърдите си.

- Трябва да спасим семейството ми - каза Гонсалес, чиито крака трепереха под собствената му тежест. - Хуан Сантияна ще ги нарани. Моля ви, сеньор, твърде слаб съм, за да им помогна. Трябва да го направите вместо мен. - Отчаяните му очи оглеждаха църквата за някой, който да му се притече на помощ.

- Духът на Писаро може ли да оцелее без Куба? - обърна се Уилсън към Акла.

- Не съм сигурна - отвърна тя. - Способността да контролира мислите на другите изчезва, докато кристалите около Куба са активни. Но ако духът на Писаро вече се е преселил в Хуан Сантияна, възможно е той все още да го контролира.

- Писаро заплаши семейството ми - през сълзи прошепна Гонсалес. - Всички го чухте. Спасих ви, като поразих епископа. Трябва да ми се отплатите. Имам жена, Сарита. И три деца. Артуро е на осем, Ортега на шест, а малката Хуанита е едва на три. Моля ви, трябва да ми помогнете!

Акла поклати глава.

- Не можем да ви помогнем, капитане. Съжалявам. Единственият ни приоритет е безопасността на Куба.

Гонсалес сграбчи Уилсън за рамото.

- Живея на булевард „Павитос“, на кръстовището с „Лечугал“. Не е далеч. Моля ви, сеньор.

Уилсън го задържа да не се свлече на пода.

- Съжалявам, и аз не мога да ви помогна.

- Трябва да ми помогнете! - замоли се Гонсалес.

Воините на Акла я бяха наобиколили - бяха останали само седем.

- Нуждаем се от силата ти, Уилсън Даулинг, ако искаме да защитим Куба на инките. - Акла го посочи с окървавения си меч. - Трябва да дойдеш с нас.

- Ще изгълтам цяла бутилка уиски - каза Хайръм, който очевидно беше изпаднал в ступор. - Господ ми е свидетел, че го заслужавам. Това място... - Той погледна надолу към безжизненото тяло на епископ Франсиско и окървавения кинжал на каменния под. - Господи, какво направих?

Капитан Гонсалес не пускаше ръката на Уилсън.

- Трябва да спасите семейството ми. Вие сте единствената ми надежда. Моля ви, сеньор, дечицата ми...

- Съдбата им вече е решена - отвърна Уилсън. - Нищо не мога да направя. Съжалявам, капитане, но ще се наложи да ги спасявате сам.

59.

Куско, Перу

Булевард „Павитос“

20:22 ч.

24 януари 1908 г.

Капитан Гонсалес се препъваше през дъжда колкото можеше по-бързо. Трудно му бе да пази равновесие от силната болка, която изпитваше. Върхът на стрелата още бе забит в рамото му и понякога засягаше нерв, при което тялото му се гърчеше в агония и краката му се подгъваха. Очите му се напълниха със сълзи при мисълта за жена му и семейството му в малката къщичка. Белият чужденец Уилсън Даулинг вече ги бе обявил за мъртви.

- Моля те, Господи, защити ги - прошепна Гонсалес. Уилсън Даулинг му беше върнал револвера, като преди това провери дали има патрон в цевта, след което го беше отпратил.

- Кучият син остави семейството ми беззащитно - промърмори Гонсалес. Яростта му към белия чужденец нямаше граници. - Трябваше да ми помогне!

Докато залиташе през разбитите врати на катедралата към проливния дъжд навън, Гонсалес бе принуден да прекрачи телата на войниците си и на смахнатите жени воини, дошли в Куско да отнесат Куба на инките. Калдъръмът бе почервенял от кръвта на мъже и жени. Оцелелите войници или бяха изчезнали в дъждовната нощ, или лежаха ранени, а от осакатената им плът течеше кръв.

Внезапният спомен за пламтящите очи на епископ Франсиско го накара да забърза, но само след няколко крачки рухна на колене върху мокрите камъни, почти парализиран от ужасната болка от откритата рана.

- Трябва да стигна до дома - изхлипа той. Пред очите му причерняваше. Небето бе като черна бездна, вятърът духаше на пориви. Дъждът продължаваше да се сипе неуморно и локвите бяха като живи от падащите в тях капки.

Гонсалес отново си спомни изражението на редник Рамиро, когато му каза да наглежда семейството му. „Трябва да ги защитаваш - беше му казал той и бе стиснал младежа за раменете. - Нали мога да ти имам доверие?“ „Да, капитане, можете да ми имате доверие“ - бе отвърнал младият войник.

Зави на ъгъла и видя светлините на малкия си дом да светят в дъжда. Оставаше още малко. Опита се да си поеме дълбоко дъх, за да има колкото може повече сили.

- Моля те, Господи, нека са живи и здрави - прошепна той. - Моля те.

Докато приближаваше дома си, Гонсалес различи тъмен силует на мъж, който стоеше на верандата. Раменете му бяха присвити, главата - наведена.

Гонсалес закуцука малко по-бързо през дъжда. Молеше се фигурата в сенките да е редник Рамиро, но дори от това разстояние нещо му казваше, че не е той. Дъждът го шибаше в лицето и Гонсалес отчаяно се опитваше да фокусира зрението си.

Вече можеше да различи, че фигурата е на войник - виждаше месинговите кончета на куртката му. Ако семейството му наистина бе мъртво, щеше да си отнеме живота, нямаше друг избор. Гонсалес не би могъл да живее без тях - вече беше решил, че това ще е съдбата му. Той разкопча кобура и извади оръжието си.

Едва сега Гонсалес разпозна мъжа. Беше лейтенант Капос... и дрехите му бяха изцапани с кръв, а изражението му бе мрачно.

Гонсалес падна на колене на десет стъпки от дома си и се разхлипа неудържимо.

- Моля те, Господи, защо си ме оставил?

Капос се затича към него и също падна на колене и прегърна капитана си.

- Моля те, Господи, не! - плачеше Гонсалес. Той вдигна револвера, за да го обърне към себе си.

- Имам ужасна новина - каза Капос. Той погледна към малката къщичка. Вътрешната страна на прозореца беше изпръскана с кръв.

- Боже мой - промълви Гонсалес. Тресеше се от мисълта какво се бе случило тук. - Семейството ми е мъртво! - изкрещя той и дръпна чукчето на револвера.

- Не, капитане... в безопасност са!

Гонсалес не можеше да повярва на ушите си. Думите на лейтенанта го поразиха.

- Редник Рамиро е мъртъв - продължи Капос. - Гърлото му е прерязано. Друг мъж лежи мъртъв на пода в кухнята ви. Главата му е отрязана. Мисля, че е Хуан Сантияна, макар че е трудно да се каже.

Гонсалес отпусна чукчето и бавно прибра оръжието в кобура.

- Къде е жена ми? Къде са децата ми? - попита той.

- В спалнята. Твърде са уплашени, за да излязат.

С нов прилив на сили Гонсалес се изправи и тромаво се затича към вратата. Две тела лежаха едно върху друго на пода в кухнята. Гонсалес ги прекрачи и отвори вратата на спалнята. В мрака чу плача на децата си.

- Татко е тук! - внезапно извика момчешко гласче.

- Татко! - изписка момиченцето.

Преди да се усети, трите деца на Лучо се бяха вкопчили в него и хлипаха. Жена му се хвърли в прегръдките му, като го целуваше и се притискаше в него. Идеше му да изкрещи от болка от стрелата в рамото, но дори не изохка. Единственото, което се отрони от устните му, беше:

- Толкова ви обичам. Обичам ви.

- Един бял мъж ни спаси - изхлипа Сарита. - Втурна се през вратата и отсече главата на Хуан Сантияна. - Тя докосна бузите на Лучо. - Ти си ранен!

- Кажи ми какво стана - каза Лучо и отново прегърна семейството си.

- Сантияна дойде да ни убие - заплака Сарита. - Онова там е той. Изрита вратата, ноктите и кожата му бяха почернели от мръсотия, сякаш е живял в кочина със свине. Хвърли се към Рамиро пред очите ни и преряза гърлото му. После облиза кръвта от ножа си. Очите му светеха в червено, кълна се, докато Рамиро умираше безпомощно пред всички ни. - Сарита дишаше тежко и притискаше децата към баща им. - Беше обладан от дявола - изхлипа. - Очите му светеха в червено. - Тя отново се разплака. - Грабна Артуро и го захвърли в ъгъла, за да отдели най-голямото ни момче от нас. Точно тогава дойде белият мъж... Не мога да си представя какво щеше да ни се случи, ако не се беше появил.

Капос беше в кухнята и се мъчеше да извлече двете тела навън в проливния дъжд.

- Как изглеждаше този бял? - попита Лучо.

- Мускулест - отвърна Сарита. - Нямаше риза. Когато видя Сантияна, извика: „Времето ти приключи, Писаро!“. И с един замах му отсече главата. - Сарита се притисна в съпруга си. - После посочи спалнята и ни каза да чакаме, докато не пристигнеш. Каза да ти предадем съобщение - че наводнението е причина за смъртните случаи, че църквата няма вина и че ще изиграеш ролята си в защита на невинните. Каза, че ще разбереш.

Лучо кимна - разбираше идеално какво се иска от него.

- Кой беше белият мъж, тате? - попита малкият Ортега. - Онзи, който ни спаси.

- Казва се Уилсън Даулинг - отвърна Лучо. - Той е мой приятел.

60.

Пътеката на инките, Перу

65 км северозападно от Куско - Фуюпатамарка

23:05 ч.

25 януари 1908 г.

Докато се изкачваше по Пътеката на инките към поредното неравно било, Уилсън се запита дали изобщо ще настигне Акла и воините ѝ. Бягаше в тръс по пътеката вече близо двайсет и четири часа. Те със сигурност бяха тръгнали по този маршрут и той бе изненадан от скоростта, с която се придвижваха. Облаците в нощното небе най-сетне се разкъсваха и между тях започваха да примигват звезди. Когато издишаше, от устата му излизаше пара в ледения въздух.

Нямаше съмнение, че бе поел огромен риск, отивайки в дома на капитан Гонсалес. Освен че Кубът на инките бе изложен на опасност без него, със спасяването на жената и децата на Гонсалес Уилсън бе променил историята - както онази, която бе изучавал, така и версията, която му разказа Хелена - и нямаше как да се прецени до какви поражения може да доведе това. Но въпреки последствията Уилсън не можеше да напусне Куско с мисълта, че духът на Писаро ще си отмъсти на беззащитното семейство на Гонсалес.

Спомни си момента, когато замахна с меча към Хуан Сантияна и как отсечената глава тупна на пода.

Уилсън я сграбчи за черната коса, докато кръвта още течеше от отрязания врат и гледаше как от червени зениците стават отново черни. Това бе моментът, когато духът на Писаро най-сетне напусна тялото на Сантияна - и Уилсън се надяваше да е бил заличен завинаги. Нямаше време да съжалява или оплаква отнетия живот на Сантияна - той със сигурност беше докаран до лудост от разпъването на брат си и бе извършител на извратените деяния под подстрекателството на Писаро. Уилсън бе избрал да съсече Сантияна, макар това да противоречеше на основния принцип на Надзирателя никога да не отнема живот, ако това може да се избегне. В този случай и при тези шантави обстоятелства той беше действал според моралния си дълг. Историята вече беше изкарана от равновесие и пораженията бяха налице.

Капитан Гонсалес не беше изгубил семейството си и проклятието, което преследваше потомците му, бе вдигнато. В резултат на това животът на дон Ерависто щеше да е различен и нямаше да има причини да отмъщава на Хелена. Уилсън си помисли, че ако тя не го беше фраснала - при това през бариерата на времето - той щеше да докосне Куба на инките и щеше да се превърне в слуга на Писаро. В бъдещето на Хелена щеше да извърши убийствата и ужасите, както е твърдял дон Ерависто.

А сега историята бе променена за пореден път.

Задъхан, Уилсън се загледа в тъмното към каменната пътека, пресичаща пресъхналото езеро. Назъбените планински върхове се извисяваха от всички страни около долината. С активирано нощно виждане Уилсън едва различаваше петнайсетината покрити с наметала фигури на тъмния фон - изглежда, че числеността на амазонките се бе удвоила, след като бяха напуснали катедралата. Уилсън най-сетне ги настигаше.

След като бе напуснал дома на капитан Гонсалес, той беше тръгнал бавно през дъжда към „Панамерикански тихоокеански конгрес“. Вратата беше отворена и Уилсън видя през нея да стърчи обемистият задник на кафяво магаре. Той внимателно се вмъкна покрай добичето и завари Хайръм на бюрото му с отворена бутилка уиски в едната ръка и цигара в другата. Ироничното беше, че Хайръм седеше в същата позиция, в която бе и при първата им среща.

Веднага щом го видя, Хайръм захапа цигарата и протегна ръка към магарето, за да го придърпа още по-близо, сякаш иска да го прегърне.

- Това е Диабло! - каза той с изтощен глас. - Малкият гений е намерил обратния път. Поне една добра новина. - Хайръм махна станиола на блокче шоколад и даде лакомството на гладното животно, което бързо го изгълта.

Уилсън погледна Диабло и го потупа по гърба.

- Оцелял е - промърмори Хайръм. - А ние се тревожехме за теб. Голям късмет е изкарал. Отдавна сме заедно, Диабло.Толкова се радвам, че си жив - каза той с бебешки глас на животното. - Да...толкова се радвам.

Хайръм разопакова ново блокче шоколад и го сложи в отворената си длан. По пода се търкаляха десетина опаковки.

- Семейството на капитан Гонсалес в безопасност ли е? - попита накрая той.

Уилсън кимна.

- Да.

- Слава богу. Имаше ли още убийства?

Уилсън кимна.

- Сантияна е мъртъв.

Хайръм уморено се изправи, порови в един от множеството сандъци и хвърли едно палто на Уилсън, след което го посочи с димящия връх на цигарата си.

- И цялата онази история, че си пътешественик във времето, е истина, нали?

Уилсън отново кимна.

- Всичко е истина.

- Мислех си, че полудяваш в онази тъмница. - Хайръм изпуфтя. - Трябваше да се досетя. - Той отпи голяма глътка уиски и дръпна здраво от цигарата си.

- Духът на Писаро можеше да прочете мислите ти - каза Уилсън. - Затова се държах така странно долу и дрънках глупости.

- Предполагам, че това обяснява отчасти нещата. Но не всичко.

Хайръм изглеждаше изтощен и раздърпан; синините по лицето му ставаха по-тъмни, по влажните му дрехи имаше петна от кръв. Ръцете му трепереха и си личеше, че още е в шок.

- Леле, ама че ден. - Той отново погледна към Уилсън. - Не мога да повярвам, че си пътешественик във времето.

- И аз не мога - отвърна Уилсън.

- Отсега нататък не тръгвам никъде с теб, каквото и да ми говориш. - Хайръм се замисли за момент. - Цялата тази смърт заради някакъв малък златен куб. - Той пусна допушената цигара на пода и я стъпка. На масата имаше още четири, вече свити. Хайръм веднага драсна клечка и сложи следващата в уста. - Никога не пали цигара от цигара - каза той. - Направиш ли го... умира моряк. Така казваше дядо ми - умира моряк. - Той замълча. - Прав беше, когато каза, че Кубът на инките е прокълнат...тъп малък предмет. - Грабна бутилката уиски и отпи отново, после я подаде на Уилсън.

Уилсън също отпи и усети как топлината се разлива по гърлото му. Едва сега започна да размишлява върху онова, което се бе случило. Ярките образи на мъртвите започнаха да се появяват в ума му, в някои случаи точно в момента, когато им отнемаше живота - кръвта и вътрешностите, ужасните изражения на лицата им. След това си спомни измъченото чувство, което го бе обгърнало, докато пристъпяше към Куба на инките, изгубил всякакъв контрол над себе си, и как епископ Франсиско стоеше и му го предлагаше като някаква огромна награда. Арогантността на Уилсън да сметне, че е недосегаем за влиянието на Куба, едва не доведе до гибелта му.

Хайръм грабна бутилката от ръката му и отпи.

- Пиячката помага, а?

- Ти си герой, Хайръм Бингам. Сега разбирам защо ти си човекът, избран да открие изгубения град Вилкапампа. Защото си единственият, способен да порази Писаро в момента, когато беше най-силен. Ти действа решително тогава, когато другите не биха могли.

- Наръгах свещеник във врата. - Хайръм въздъхна. -Господи, как ще обясня това на следващата си изповед? Какво наказание ще ми наложат според теб?

- Ти спаси всички ни - отвърна Уилсън. - За това не е нужно наказание.

- Сигурно ще ме арестуват - промърмори Хайръм. - Какъвто мие късметът.

- Епископ Франсиско загина в наводнението - каза Уилсън. - Така ще бъде съобщено. Капитан Гонсалес ще се погрижи за всичко. Такава ще бъде историята. - Той замълча за момент. - Трябва да се прибереш у дома при Алфреда и момчетата за известно време. Съдбата ти е отредила да откриеш Вилкапампа на 24 юли 1911 г. Искам да изчакаш дотогава, става ли?

- Три години? - промърмори Хайръм.

Уилсън взе писалката му, записа датата и плъзна листа към него.

- Искам да изчакаш до тази дата. Много е важно.

- Алфреда е бременна. Казах ли ти?

Уилсън се усмихна.

- Знам, че е бременна... синът ти ще се нарича Брустър.

- Всичко знаеш, нали? Разбира се, че знаеш. - Хайръм отново погледна Уилсън в очите. - А знаеше ли, че ще се случи всичко това?

- Бъдещето не е фиксирано - отвърна Уилсън. - Всеки от нас има съдба, но единствено индивидуалните ни усилия създават нашата реалност. Ти спаси света, когато порази Писаро - за това е необходима огромна смелост. Ти си герой за мен и за всички други, които бяха там. Ако Писаро беше успял и душата му бе продължила да се прехвърля, никой не може да каже какво щеше да последва.

- Видя ли онези очи като мъниста? - Хайръм посочи с два пръста. - Изобщо не ми харесваше...изобщо. Искам да кажа... не съм убиец... но изобщо не ми харесваше. - Той отпи отново.

- Ти си герой, Хайръм Бингам. И е напълно подобаващо да бъдеш запомнен като човека, открил изгубения град Вилкапампа.

Хайръм вдигна бутилката и отново отпи.

- Пия за това. - Той подаде уискито на Уилсън и внимателно разопакова още един шоколад, който беше погълнат от Диабло. -Толкова се радвам, че си добре - каза Хайръм на животното. -Да, наистина.

- Благодаря за всичко, което направи, Хайръм. И те моля да не забравяш уговорката ни - добави Уилсън. - Никога не ме е имало.

- Спокойно - отвърна Хайръм. - Вече се опитвам да забравя цялата история. След време дори аз няма да поискам да повярвам, че съм срещал пътешественик във времето като теб.

Уилсън се затича по равната пътека. На изток лунният сърп тъкмо се подаваше над хоризонта и освети значително терена. С това темпо щеше да настигне амазонките само за няколко минути.

В главата му нахлуха мисли за Хелена. Не беше сигурен дали е оцеляла от шока след докосването на Куба на инките. Изпълни го мрачно предчувствие, когато си я спомни как лежи неподвижно на пода на църквата. Нямаше представа дали е жива или мъртва, но се утеши с факта, че образът й не беше изчезнал, докато не затвориха Куба.

„Трябва да е оцеляла“ - каза си той.

Именно благодарение на нея бе избегнал контакта с Куба на инките. За пореден път беше налице, когато имаше нужда ог нея, и това определяше чувствата му към Хелена. Ако Уилсън имаше право само на едно желание, то щеше да е да намери начин да стигне до нейния свят и да бъдат отново заедно.

Щом чуха приближаващите се стъпки, Девиците на слънцето се разделиха и се проснаха на земята. Когато видяха, че е Уилсън, петнайсетте жени се надигнаха от сенките да го поздравят.

- Слава на боговете, че се върна - каза Акла и на обикновено сериозното ѝ лице се появи усмивка. Тя пристъпи към Уилсън и леко го тупна в гърдите. - Казах на всички, че ще се върнеш. - Сложи ръка на рамото му. - Семейството на капитана добре ли е?

- Добре е.

- А Сантияна?

- Главата му вече не е закрепена на раменете.

Акла кимна.

- Постъпи правилно, като се върна. - Тя погледна заобиколилите ги амазонки, чиито бронзови нагръдници блестяха на лунната светлина. - Всяка от нас е изгубила партньорката си. Ние сме последните от вида си. Според законите ни, когато партньорката ни умре, вече не можем да влизаме в битка. Управлението на Девиците на слънцето временно е прекратено. Желанието ни е да дойдеш при нас в Питкос, за да ни помогнеш да възстановим повреденото.

Уилсън погледна в тъмните очи на Акла и си спомни страстната нощ, прекарана с нея и Чиело. Изживяването бе невероятно, но не беше онова, което искаше за себе си.

- Не мога да се върна с вас - рече Уилсън.

- Трябва - отвърна Акла. - Мамаконите казаха така.

- Намерението им е да ме задържат завинаги при вас. Знаеш го - сериозно рече Уилсън. - Надявам се да ми позволите да използвам Куба на инките за последен път във Вилкапампа, за да си тръгна от това място. Да се върна в моя свят. - Образът на Хелена не напускаше мислите му. - При жената, която обичам. Подобно на сестра ти Виване, въпреки всичко съм верен на друга. - Той замълча за момент. - Всеки от нас трябва да се бори за онова, в което вярва.

Лунният сърп най-сетне се издигна над неравния хоризонт и сенките на амазонките паднаха върху Пътеката на инките.

- Трябва да занеса Куба в Питкос - каза Акла. - Нямам избор.

Изведнъж пронизителен крясък на кондор прониза нощното небе. Всички вдигнаха погледи към гигантската птица, която сви огромните си черни криле, размаха ги веднъж и кацна на пресъхналото езеро само на десетина стъпки от тях. Лунната светлина се отразяваше в очите й и те светеха в бяло в мрака. Никой не помръдна, когато невероятната птица разпери криле и отново изкряска.

Уилсън погледна към Акла.

- Май Aпy отново е на моя страна.

61.

Андите, Перу

Цитаделата Мачу Пикчу

06:10 ч.

25 януари 1908 г.

Утринното небе бе наситено синьо, когато Уилсън застана на каменния олтар в самия център на Оста на света. Топлите лъчи на слънцето минаваха през по-високите върхове между ледниците на изток и къпеха със светлината си изгубения град Вилкапампа. Точно на това място се бяха извършвали най-свещените ритуали на инките, включително и човешките жертвоприношения. Правоъгълният гранит имаше стълб, който стърчеше от горната му част. Инките са го наричалиИнтиуатана, което означаваше „стълбът за завързване на слънцето“. Вярвали, че това е точката, в която слънцето се закрепва за земята и която определя годишния му път в небето. По време на равноденствията на 21 март и 21 септември по пладне слънцето заставаше точно над стълба, без да хвърля никаква сянка.

Великолепният черен кондор кръжеше високо в небето над билото на Вилкапампа, без да помръдва с криле. Птицата беше пред очите на Уилсън от изминалата нощ и сега описваше съвършени кръгове в безоблачното небе, сякаш привързана с невидима нишка.

Уилсън спря да погледне за последен път обраслите руини на Мачу Пикчу по дългото няколкостотин метра било с почти отвесни склонове. Малки горички и бамбук обвиваха порутените каменни сгради; всяка педя гола земя бе покрита с папрати, висока трева и лиани. Долу могъщата Урубамба течеше с цялото си страховито великолепие и ревът на водите й не замлъкваше нито за миг.

Накъдето и да се обърнеше, виждаше планински върхове по хоризонта, сякаш се намираше в зейналата паст на някакво ужасно чудовище, оголило острите си зъби към небето. Гледката обаче не внушаваше страх - тъкмо обратното, създаваше чувството, че това е най-безопасното място на света.

- Дължим всичко на силата на слънцето - каза Акла, която стоеше на няколко метра от него. - Затова Инти е най-могъщият от нашите богове. Той е причината за всичко, което виждаш около себе си. Неговата енергия създава всички неща - той стопля земята, той кара да растат растенията и тревите, които хранят нас и животните ни и се превръщат в плът и кост, съзнание, мисъл и воля. Богът слънце изпарява дъжда, който образува облаците в небето, а после водата създава реките, които извайват долините и планините. Дължим всичко на Инти. Без него не би имало нищо.

Уилсън погледна към яркото слънце, чиито лъчи трептяха на фона на сенчестите дълбини на покритите с гори долини. Утрото бе мразовито, но той усещаше топлината на Инти върху лицето си.

- Какво ще стане с Куба на инките? - попита.

Акла свали наметалото си, разкривайки мускулестите си ръце и бляскавия бронзов нагръдник.

- Това не го решавам аз. Мога само да очаквам, че Мамаконите ще знаят какво трябва да се направи. Може би ще го хвърлят в езерото Титикака, за да го върнат там, откъдето се е появил в света на живите.

Застанали върху безбройните нападали ашлари, Девиците на слънцето бяха пръснати из порутения град, но всяка виждаше всички други. Мечовете им бяха извадени и ге бяха нащрек за всяко движение.

Акла получи знак и се обърна за последен път към Уилсън.

- Кубът на инките е на мястото си - каза тя.

- Ти си велик водач и велика жена - отвърна Уилсън.

- Искрено се надявам да намериш онова, което търсиш, Уилсън Даулинг. - Акла леко сведе глава. - Иска ми се да можех да кажа същото на Виване.

Толкова много бяха загинали в стремежа да се сдобият с Куба на инките - както невинни, така и покварени. Трудно бе да се разбере злото, извършено в името на Бог, но историята действаше така. Бог, изглежда, бе отговорен за най-доброто у хората и в много случаи Неговото име се използваше като извинение на най-големите злини, извършвани от човека.

- Благодаря, Акла - рече Уилсън. - Задължен съм ти.

Погледът му се вдигна нагоре към черния кондор, който продължаваше да кръжи грациозно над него. Духът на Any се бе появил тогава, когато имаше нужда от него. Уилсън погледна към руините с надеждата да види сиянието, което да му подскаже, че Хелена е наблизо, но него го нямаше. Веднага щом пристигнеше в бъдещето, щеше да издири историята ѝ и да види дали е оцеляла от ужасния шок, получен от Куба на инките в катедралата.

Уилсън положи длан върху каменния стълб и си пое дълбоко дъх. Земята започна да се тресе, отначало съвсем леко, но не след дълго цялата планина се задвижи под него. Той напрегна мускули - знаеше какво да очаква. Светът му щеше да се промени отново.

Последва ослепителен блясък и Уилсън изчезна.

След осем дълги години мисията „Неемия“ най- сетне беше изпълнена.

Фактите

В разцвета си империята на инките се е простирала върху площ от над два милиона квадратни километра от Колумбия на север до Чили и Аржентина на юг. Императорите властвали над милиони поданици на най-богатата и могъща цивилизация в историята на Южна Америка. Административният, политически и военен център на империята се намирал в Куско, във високите части на Перу.

Инките били превъзходни строители и архитекти, познавали движението на звездите и смяната на сезоните, разбирали от химията на лекарства като хинина и кокаина и тяхното действие. Одомашнили животни като ламата и алпаката; били майстори тъкачи и грънчари; те са ни дали белия картоф и царевицата, имали големи познания в областта на земеделието и селското стопанство. Великолепните каменни цитадели, които са ни оставили, са сред най-прекрасните и добре изградени съоръжения, създавани някога от човешка ръка.

И въпреки че били най-модерната и технически напреднала цивилизация, инките не оставили след себе си никаква писменост. Когато последните инки напуснали този свят, те отнесли своите тайни със себе си.

Content

Кристофър Райд
Проклятието на инките
(книга 3 от "Надзирателят")

Въведение

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.

52.

53.

54.

55.

56.

57.

58.

59.

60.

61.

Фактите