Патрик Тили

Носител на смъртта

(книга 5 от "Войните на Амтрак")

На Патрик, Фреди и Шон — следващото поколение, които се запалиха по компютрите още докато бяха в памперси, а сега се борят с каратето.

Както вървят нещата, това изглежда добра кариера за всеки с билет за 21 век.

Късмет, момчета. Дръжте здраво факлата и я носете високо.

Глава 1

През пролетта на 2991 година, Мистър Сноу, летописецът на племето М'Кол, трябваше да вземе трудно решение. Трябваше ли да придружи племенната делегация до търговския пост край бреговете на Великата Река или да остане в планините на Уайоминг, в случай че облачният воин се завърне с Кадилак и Клиъруотър?

Бяха изминали две зими, откакто неговите повереници бяха отлетели в Източните Земи, и почти година, откакто облачният воин бе заминал да ги търси. Брикман беше обещал да им помогне да избягат от Майсторите на желязото, но това не беше лека задача. Мъртвешките лица бяха страховита раса, които ревностно охраняваха границите си. Нито един Плейнфолк мют, отвлечен на корабите с колела, не беше възвръщал свободата си. Ала Кадилак и Клиъруотър не бяха обикновени мюти. Бяха родени под сянката на Талисмана, а самият Брикман, Облачният воин, също бе надарен с изобретателност и лукавство на койот. И въпреки че все още не разбираше причината, той също бе докоснат от Талисмана.

Ако имаше и най-малък шанс за бягство, тези тримата щяха да го открият, защото заедно притежаваха силата да побеждават цели нации. Такава беше тяхната съдба от рождението им. Но къде се намираха? Ден след ден Мистър Сноу изпращаше специален караул да стои на пост в източните подстъпи на селището, но дългоочакваните пътници все не се виждаха.

Не бяха мъртви. В този несигурен свят, това беше единственото нещо, в което Мистър Сноу бе абсолютно убеден. Кадилак и Клиъруотър бяха меча и щита на Талисмана, спасителят на Плейнфолк, който според предсказанието щеше да се появи в човешки облик. Кадилак трябваше да използва великите си дарби, за да подготви всичко за Талисмана, а Клиъруотър трябваше да впрегне безмерните си сили, за да защити Тройнонадарения, докато собствените му сили укрепнат. Което, например, би станало, ако той се появеше на този свят като новородено бебе. От друга страна, ако той се проявеше в някой вече роден, скривайки властта си над небето и земята до настъпването на благоприятния момент, тогава задачата й щеше да бъде да защитава този човек, докато Талисманът не пожелаеше да се разкрие. Тя щеше да го върши несъзнателно, без непременно да разбира действията си, защото Талисманът щеше да я привлече към него.

Мистър Сноу често се чудеше дали Стив Брикман носи Талисмана в себе си. Спускането на Облачния воин от небето право в ръцете на М'Колите беше предсказано от Небесните Гласове. Той и Клиъруотър бяха обречени да се срещнат и когато тя избра да му се отдаде тялом и духом, нарушавайки свещения обет, който я свързваше с Кадилак, тя сериозно нарани гордостта на бившия си любим.

След време на Кадилак щеше да му мине. Самият той бе видял раздялата им в камъните. Съдбата на Клиъруотър беше да пътува из тъмния свят на пясъчните червеи, който се простираше отвъд южните пустини.

Това бе домът на железните змии, които пълзяха по земята и оставяха диря на опустошение след себе си, както и на стрелолистите, които носеха облачните воини в небесата. Воини, въоръжени с дълги остри железа и огнени семена, избухващи в дим и пламък с гръмотевичен шум.

Това не беше чистият пламък, който въздигаше дървесните духове към небесата, а негов зъл братовчед, призован от пясъчните червеи. Пламък, чиято жажда не можеше да се утоли с вода, а който се впиваше в плътта и я изгаряше до кокал.

Да, бяха настъпили тъмни времена. Беше ударил часът на Голямото Умиране. Времена, в които храбростта на Плейнфолк щеше да бъде подложена на сериозно изпитание.

Мо-Таун, Великата Небесна Майка, се беше оттеглила в Черната Кула на Тамла да скърби за хората си. Мнозина щяха да погинат, но Плейнфолк щяха да оцелеят и да се превърнат във велик народ под знака на Талисмана.

Тъй като беше мют, почитан мъдрец и живата история на племето М'Кол, Мистър Сноу знаеше, че за пътуването през Долината на Смъртта трябваше да съберат цялата добра воля, на която бяха способни. Колелото се завъртя, а Пътеката бе предначертана. Човешките същества не можеха да променят съдбата си, само надменността на непросветените подхранваше жестоката илюзия, че могат да го сторят.

А междувременно, трима от основните играчи липсваха. Къде, в името на Талисмана, бяха? След няколко дни търговската делегация на племето щеше да е готова да отпътува за ежегодното събиране край бреговете на Великата Река. Мистър Сноу имаше два избора — да тръгне с тях или да остане. Облачният воин също разполагаше с два начина да върне Кадилак и Клиъруотър: да ги превози незабелязано на борда на някой от гигантските кораби с колела, пътуващи по Великата Река към търговския пост или да ги измъкне по някой по-пряк наземен маршрут през територията, принадлежаща някога на Айо-Ва и Не-Браска.

Преди година Брикман се беше скрил на един от корабите с колела във търговския пост и беше заминал за Огнените Шахти на Бет-Лем. Ако тогава бе успял да завърши пътуването, без да бъде забелязан, може би сега щеше да реши, че това е най-добрият начин да се върнат обратно. Сред суматохата на търговските сделки, където мютите товареха и разтоварваха корабите с колела, щеше да им се отвори чудесна възможност да се промъкнат на брега. Веднъж стигнеха ли дотам, щяха да се смесят с племенната делегация, която тогава щеше да се връща към дома през равнините през периода на примирие, познат като «Ходене по Водата».

Да, това беше разумният начин, но пътуването от Ни-Исан отнемаше много дни, даже седмици. Да си намериш място на кораба с колела, където трима души могат да останат незабелязани дни наред, не беше лесна задача. Мистър Сноу се беше качвал за кратко на такава лодка за кратка аудиенция с лорд Яма-Шита. Бяха гигантски съоръжения, но също така возеха многоброен екипаж, който непрекъснато шеташе насам-натам като мравки на торище. Пък и корабите с колела идваха до търговския пост само веднъж годишно. Връщането по този маршрут означаваше, че трябва да улучат точната лодка в точния момент. Облачният воин бе достатъчно изобретателен, за да се сдобие с нужната информация, но какво щеше да стане, ако изпуснат лодката? Или избягат твърде рано и не успеят да последват дългия, но по-безопасен път към дома?

Дилемата на мистър Сноу произтичаше от желанието му да бъде на избраната точка на пристигане, в случай че се нуждаеха от силите му, за да отблъснат евентуалните преследвачи. А беше повече от сигурно, че щяха да ги преследват.

През годините на търговски взаимоотношения, той беше взел да разбира характера на Майсторите на желязото и манията им по «репутацията» — това, което мютите наричаха «достойнство». Заради статуса им на воини, това беше концепция, която и двете раси споделяха, но в различна степен. Като цяло мютите известно време ближеха раните по наранената си гордост, а после опитваха пак. За Майсторите на желязото загубата на репутация беше непоносима и ако доброто име на потърпевшия не можеше да се възстанови, това често водеше до самоубийство. Тази загриженост за честта, безупречното поведение и съвършеното представяне касаеше само чистокръвните управляващи класи. По-низшите раси не бяха обременени с такива грижи. Което, според неговия информатор, обясняваше защо боговете са ги обрекли на живот в робство.

Да… Като се има предвид същината на мисията на Кадилак, бягството им определено щеше да доведе до загуба на репутация и засегнатите власти щяха да направят всичко възможно да ги заловят отново.

Щяха да хвърчат глави, ако не успееха. Мистър Сноу, който беше в пълно неведение относно причинения от триото хаос в Херън Пуул, не знаеше, че след кървавата равносметка доста глави вече се търкаляха по земята. Единственото, което го интересуваше бе, че Майсторите на желязото са упорити противници, които не признаваха поражението. Затова трябваше да бъде на разположение, в случай че преследваха младите му повереници в сърцето на Плейнфолк. Но нямаше как да бъде на две места едновременно, нито можеше да се колебае повече. Оставаше му по-малко от седмица да вземе решението си.

Може пък Небесните Гласове да се съгласят да го напътстват. Той се бе допитвал до тях много пъти през изминалата година, но те посрещаха въпросите му за Клиъруотър, Кадилак и Облачния воин със смущаваща тишина. Той се изкатери пълзешком на любимата си скала, седна с кръстосани крака, пое си дълбоко въздух няколко пъти, докато се възхищаваше на гледката, сетне затвори очи и вдигна глава, отваряйки съзнанието си към небето.

За известно време изглеждаше, че персоналът на това бюро по духовни съвети е излязъл в обедна почивка, но накрая пред вътрешното му око се появиха серия от картини. Образи на смърт и неописуема разруха белязаха душата му — зловеща драма, в която му бе отредена главна роля.

Мистър Сноу беше всеизвестен с храбростта и решителността си, но дори неговото несломимо сърце се сви пред новия товар, който Провидението му бе отредило. И което бе още по-лошо, той знаеше, че тези мимолетни образи са само зрънце от това, което предстоеше. Но нямаше връщане назад. Небесните Гласове се бяха произнесли и той знаеше прекрасно какво трябва да стори.

* * *

На около две хиляди мили източно от селището на М’Колите, Йеясу, Камерхер на Вътрешния Двор, прачичо и пръв съветник на Шогун Йоримото То-Йота, абсолютният владетел на Ни-Исан, също бе затрупан с належащи проблеми.

Ако Мистър Сноу беше стар, то Йеясу беше направо древен, но двамата имаха много общи неща, включително будни очи и огън в корема. И двамата бяха проницателни, високо интелигентни и обиграни в светските дела, въпреки че живееха в напълно различни общества, с изключение на почитта им към физическата храброст и кодът на честта, формиращ основите на воинското поведение.

Мистър Сноу не можеше да чете и пише, но притежаваше дарбата да помни и да прави магии. Йеясу беше грамотен, добре образован и макар да не можеше да призове земните и небесни сили на помощ, майсторството и ловкостта, с която надхитряше домогващите се до неговата власт, бяха почти свръхестествени.

Преди Йоримото да се възкачи на престола на крехката възраст от 23 години, Йеясу бе упражнявал абсолютната власт от името на развратния баща на шогуна. Вече на 29, Йоримото беше от различно тесто. Въздържаше сексуалния си апетит и приличаше на аскет в отношението си към храната и напитките. Свръхобременен от досаден морал и вманиачен по традиционните ценности, Йоримото се оказа изключително труден за упражняване на влияние. Основният източник на трудност бе твърдото му намерение сам да върти народните дела и да пренебрегва съветите на по-опитните. Ставаше въпрос, разбира се, за съветите на прачичо му.

Беше достатъчно трудно да се опитваш да поддържаш платежоспособно правителство и да държиш конспираторите на разстояние, и без да се налага да превъзпитаваш начинаещ светец, който се опитва да те изхвърли от поста ти. С времето Йоримото щеше да се научи. Но щеше да направи живота на всички много по-лесен, ако просто попиваше мъдростта на прачичо си наготово.

А това беше нещо, което той вършеше с огромна неохота.

Отчасти това си беше естествена реакция спрямо повсеместния разврат във Вътрешния Двор по време на бащиното му царуване. Когато встъпи в длъжност, Йоримото искаше да направи чистка — наистина похвално начинание. Дворът наистина се нуждаеше от пълно пролетно почистване, но в политиката нищо не биваше да бъде прекомерно. Йоримото не разбираше защо е важно да се остави по малко мръсотия в ъглите. Склонността му към перфекционизъм — похвална за монах и крайно тягостна за здрав умен млад мъж на най-високия пост в държавата — му пречеше да види в какво всъщност се състои властта.

Младият шогун все още не бе схванал жизненоважната истина, че ескплоатирането на слабостите на влиятелните мъже (и особено влиятелните противници) е важна част от изкуството на държавното дело. Истина е, че всяка държава се нуждае и от доблестни мъже с непоклатими принципи и скромни амбиции. От тях ставаха чудесни чиновници. Правителствените агенции за приходите, митниците и пощите непрекъснато плачеха за още такива кадри. Грешниците, от друга страна, бяха далеч по-забавни гости за вечеря. Пък и с тях по-лесно се правеше бизнес.

Йеясу също беше традиционалист, за разлика от любителите на прогресивни идеи — група лордове земевладелци начело с клана Яма-Шита. Но прогресът, защитаван от тази клика преприемачи, се ограничаваше до въвеждането на нови индустриални процеси и производствени практики. Абсолютно никой, независимо колко радикални идеи проповядваше, не желаеше да се модернизира феодалната система, върху чиито основи бе изградена Ни-Исан.

Проблемът — поне в очите на Йеясу — беше, че не можеш да получиш едното, без да разрушиш другото. Никое от седемнайсетте властващи самурайски семейства не беше подготвено да сдаде каквито и да било власт и привилегии в полза на по-низшите класи. Тъкмо търговците поддържаха идеята за разширяване на икономиката и ползите от повишаване на покупателната способност на масите, представете си — да плащаш по-високи надници на търговци и слуги! Някои дори предлагаха да се основат търговски връзки с «дългите кучета», населяващи погребаните градове отвъд Западните Хълмове, но какво друго можеше да се очаква от човечета със сметала вместо мозъци в главите?

Най-сериозната спънка към прогреса беше неотменимият указ, който забраняваше под страх от смъртно наказание повторното въвеждане на Тъмната Светлина. За обикновените простосмъртни беше престъпление дори да се споменава името й и тя всяваше такъв страх, че дори хората на върхови позиции го произнасяха крайно предпазливо. Според свитъците с хроники на далечното минало, създаването на електричество от Тъмна Светлина бе покварило човечеството и накарало Боговете да унищожат Предишния Свят с приливна вълна от златен огън. Вълната погълнала древната родина на Майсторите на желязото и била толкова висока, че покрила връх Фуджи — свещената планина, съхраняваща духа на Нипон.

В резултат на това се ширеше дълбоко вкорененото убеждение, че всеки опит да се възстанови Тъмната Светлина би било пълно безумие, което отново би поставило света в смъртна опасност.

Обаче Йеясу знаеше, че светът на Ни-Исан граничи с Апалачите и Източното Море. Имаше друг по-обширен свят отвъд Западните Хълмове, населен от тревни маймуни и дълги кучета: мютите от Плейнфолк и трекерите: войниците-граждани на федерацията Амтрак. Мютите представляваха космати диваци, полу-номадски ловци без други умения, освен онези, необходими за поддържане на простичкия им начин на живот.

Всичките им заострени оръжия, арбалети и метални сечива се доставяха от Майсторите на желязото. Ала трекерите бяха воини без страх от Тъмната Светлина. Тя беше жизнената сила на подземното им общество.

Тя им позволяваше да изпращат образи и звуци по въздуха, захранваше оръжията им, гигантските, подобни на гъсеница, ешелони и небесните им колесници — бойни машини, които безнаказано проникваха в облачното царство на камите и не падаха на земята.

Присъствието им представляваше заплаха за света на Ни-Исан и все пак Аматерасу-Омиками стоеше настрана и не предприемаше нищо. Техните подземни градове не бяха разрушени и светът отвъд Апалачите не беше покосен от небесен огън — теологическа главоблъсканица, усърдно избягвана от най-видните мъдреци на духовенството Шинто.

Йеясу знаеше отговора. Тъмната Светлина не беше нито добра, нито лоша.

Електричеството беше сила, лежаща в самото сърце на природата. Можеше да бъде уловена от специални, хитроумно изработени машини и прехвърляна от едно място на друго по специални нишки, или изстреляна във въздуха като невидима стрела през равнини, планини и морета, докато сърцето отброи един удар.

Както с всяка друга сила, тя можеше да се използва разумно или да се злоупотребява с нея. Тя можеше да покварява по същия начин, по който сакето размътваше мозъците на пияниците, а опиумът сломяваше волята на пристрастените. Но в чисто състояние, тя не беше зла. Електричеството беше създадено, за да робува на човека. Само ако човекът е слаб, робът му се превръща в господар. Йеясу си имаше своите слабости, но не беше слаб. Наслаждаваше се на съпътстващия лукс, който привилегированото потекло и високия ранг му осигуряваха, но не позволяваше на нищо да го погълне, освен желанието да държи юздите на властта в полза на клана То-Йота и Шогуна — в този ред. Йеясу се хранеше добре, пиеше с мярка и поддържаше мършавото си старческо тяло във форма чрез фехтовка. Наслаждаваше се на мъжка и женска компания и все още бе в състояние да се сдобие с ерекция, обслужвана от подбран кръг придворни дами, вечно настървени да подпомогнат своята или съпружеската кариера, осигурявайки му върволица от млади девойки.

Тъмната Светлина можеше и да го убие, но никога нямаше да го пороби. Йеясу отлично знаеше това, защото му бе служила вярно години наред. Ключови фигури от личната му мрежа от тайни агенти използваха мощни радио приемо-предаватели и други електронни устройства през последните десет години.

Същото оборудване се използваше от тайните агенти на Федерацията, които след серия от тайни срещи, ги бяха доставили на организацията на Йеясу според условията на тайния протокол, подписан от него и от Командващият генерал Карлстром, шефът на АМЕКСИКО.

Сред условията беше и връщането на всеки мексиканец, заловен от Плейнфолк мютите и продаден на Майсторите на желязото. Други клаузи описваха взаимоизгодните договорки за размяна на определен вид информация: например, видовете оръжия, които Майсторите на желязото възнамеряваха да продадат на мютите, а срещу нея — всевъзможна информация, която би помогнала на Йеясу да прекърши всеки опит за свалянето на То-Йота от власт.

Последният параграф уточняваше договорките за съвместни операции на двете шпионски мрежи. Именно тук помощта на АМЕКСИКО се беше оказала безценна. Имаше определени райони, в които агентите на Йеясу не можеха да проникнат по различни причини или не можеха да действат ефективно. Такива например бяха корабите с колела на Яма-Шита. Пропусквателният режим бе толкова стегнат, че беше невъзможно външен човек да се инфилтрира в екипажа. Единствената алтернатива беше да се подкупи някой, който вече служеше на семейството, но практиката беше показала, че това е скъп и изключително ненадежден начин за работа.

Карлстром беше открил разрешението: инфилтриране на мексиканци в деликатните райони, дегизирани като мюти-роби, и въоръжени с практически познания по японски и други азиатски езици. Потискайки първоначалните си опасения, Йеясу бе приел този вариант. И той бе проработил.

Считани за нечовеци, робите се приемаха за част от пейзажа, и тъй като не беше разрешено на никой чуждоземец да промълви и думичка на свещения език на Майсторите на желязото, хората говореха открито пред тях, без да подозират, че разговорът им се следи. Естествено, дегизираните роби не можеха да проникнат в стаите на тайния съвет от високопоставени заговорници, но се оказаха царе на първичната разузнавателна информация.

Пък и много от тайните помещения на съвета вече не бяха никак тайни, благодарение на електронните подслушвателни устройства, осигурени от АМЕКСИКО.

Дотук си заслужаваше усилието, но си беше опасна игра. Поставяше Йеясу в ролята на акробат, балансиращ по въже над море с изгладнели акули. Той не само бе одобрил употребата на устройства с Тъмна Светлина, а и дори беше изпратил няколко от най-доверените си хора да помогнат на агентите на Карлстром с усвояването на езика!

Партньорът му — шефът на АМЕКСИКО, който също владееше перфектно японски, никога не беше показвал желание да се изтъква. Акцентът винаги беше падал върху съвместното сътрудничество, но Йеясу знаеше, че ако някое от двете копия на тайния протокол с името и печатът му попаднеше в ръцете на Шогуна, целият му контрол върху властта щеше да падне, заедно с главата му. Не го интересуваше собствената му гибел, но преждевременното му напускане на службата, последвано от отстраняването на близките му съветници, щеше да остави опасен вакуум по най-високите върхове в страната.

Вакуум, който купища нежелателни елементи щяха да се хвърлят през глава да запълнят.

В няколкото му оставащи години Йеясу трябваше да оползотвори по най-добрия възможен начин този уникален контакт с потенциално вражеската страна, без да компрометира дългосрочните интереси на Ни-Исан или да предаде високоценените си убеждения.

Без болка няма радост. Прагматик по душа, Йеясу нямаше проблем с това. Като на всички аристократи сред Майсторите на желязото, конспирацията му беше в кръвта.

Историята на Ни-Исан представляваше каталог от междуособни войни и неописуеми предателства. Въпреки това, понякога му беше трудно да съвместява двойната си роля на шпионин-експерт и дворцов Камерхер на шогунатът То-Йота, при наличието на кръвните си връзки с цялата японска управляваща класа. Тук ставаше въпрос за абсолютна вярност отвъд границите на здравия разум, която не можеше да бъде пренебрегвана с лека ръка. Досега бе успявал да преодолява вътрешния си конфликт, но през пролетта на 2991г. той научи за едно събитие, което го постави в сериозна дилема.

През есента на предишната година, с мълчаливото му съгласие, дегизираните като роби мексиканци саботираха опит да се построят летящи коне — един проект, организиран от семействата Яма-Шита и Мин-Орота, които също крояха планове да свалят от власт шогуната То-Йота. Операцията по саботажа се оказа изключително кървава, а равносметката — ужасяваща. Стотици загинаха — пехотинци, кавалерия, самураи, благородници от двете семейства и лордът-земевладелец Хирохито Яма-Шита, който явно бе умрял по изключително жесток начин.

Агентите на Йеясу помогнаха на петте саботьора да напуснат страната, но историята не свърши с тяхното заминаване. Осъдени за опит да възстановят Тъмната Светлина, няколко от важните членове на семейство Яма-Шита получиха възможността да отнемат собствения си живот, а други от по-низш ранг бяха екзекутирани, след като им бяха наложени глоби и други икономически санкции.

За въоръжена съпротива срещу правителството не можеше да става и дума. Присъдата на семейството беше произнесена от останалите благородници — комитет от могъщи лордове земевладелци, включително някои от най-близките съюзници на Яма-Шита, чийто неутралитет бе купен със значителна част от търговската империя на семейството.

Въпреки всички взети мерки, не можаха да поставят Яма-Шита на колене.

Те жадуваха за отмъщение. Не срещу То-Йота. Без двамата си основни съюзника — Ко-Ника и Сей-Ко, ползващи се от щедрите дарове на Шогуна, сега шогунатът и традиционалистите контролираха баланса на силите. Щеше да отнеме години да си върнат предишните сподвижници и дори още по-дълго, преди да се почувстват готови да изравнят резултата. Не… жаждата им за мъст беше насочена към петимата убийци — чуждоземци, които бяха убили техния лорд земевладелец и причинили краха на Яма-Шита. Нямаше как да са свършили кървавото си дело, без подкрепата на високопоставени приятели в Ни-Исан. Ако тази шайка мародери се заловеше жива, тя скоро щеше да разкрие самоличността на господарите си…

Йеясу не се нуждаеше от скрития подслушвател в стаите на съвета в двореца на Яма-Шита в Сара-куза, за да знае как работи ума им. Просто трябваше да се постави на тяхно място. Взетото в последния момент решение на Шогуна да не посети летателната демонстрация в Херън Пуул разкриваше съучастничеството му в кървавата атака на убийците.

Атака, която според Яма-шита, бе ръководена от Йеясу.

Въпреки че това не беше съвсем вярно, все пак съдържаше и доза истина. Йеясу не знаеше в подробности какво се канеха да извършат саботьорите, той просто бе позволил на операцията да се осъществи. Ако беше запознат по-подробно, щеше да реагира по друг начин. Да използваш устройства за комуникация и агенти «под наем» беше едно, но да позволиш на тези агенти и мютски магьосници да убиват безнаказано високопоставени японски граждани беше нещо съвсем друго.

Събитията, довели до кървавата баня, бяха пример за деликатен политически проблем, който нямаше как да бъде решен по друг начин, освен с брутална бързина. Но имаше граници, които Йеясу не желаеше да пристъпва, въпреки желанието си да предпази шогуната. Инцидентът в Херън Пуул беше началото на наклонената плоскост и той нямаше намерение да се спуска надолу. А сега, през пролетта на 2991 година, дългите кучета бяха нападнали отново.

Само че този път първо бяха ударили, а после го бяха информирали за това.

Кораб с колела на Яма-Шита, пренасящ много самураи и пехотинци към западния бряг на езерото Ми-Шига, бе потопен и оцелели нямаше. В писмото с извиненията си Карлстром бе обяснил, че нямало време да търсят одобрението му. АМЕКСИКО били научили в последната минута, че Яма-Шита се канят да стартират военна операция срещу мютско племе, подслоняващо агентите, саботирали Херън Пуул.

Никой не би осъдил желанието на Яма-Шита за отмъщение, но по законите на Ни-Исан, това било обявяване на война.

Така беше. Но дори и така, независимо от обстоятелствата, загубата на 250 самураи, 300 червени нашивки и 150 офицера и екипаж беше акт на насилие, на който не можеше да се прости току-така — това беше накърняване на гордостта на цял народ. Ако военната операция се бе осъществила, щеше да се счита за криминално деяние и Яма-Шита щяха да понесат заслужено наказание.

Също толкова осъдително беше, че дългите кучета са поели правосъдието в свои ръце. Да организираш смъртта на над седемстотин Ни-Исански войници, за да спасиш петима свои агенти и племе тревни маймуни беше прекомерна реакция. Тайните агенти се ценяха високо, но в задълженията им влизаше и готовността да умрат. Действията на АМЕКСИКО спрямо кораба с колела сериозно бе навредила на взаимоотношенията им — до степен, в която Йеясу изпитваше сериозни съмнения за съвместното им бъдеще.

Съществуваше и друг проблем. Трябваше ли да каже на Шогуна за нелегалната експедиция, организирана от Яма-Шита? Или да запази пълно мълчание и да получи уведомление от двореца в Сара-куза, че кораб с колела, доставящ новите попълнения на езерото Ми-Шига е потънал по време на силна буря? Да разкрие истината — или част от нея — би задължила Йоримото да предприеме по-нататъшни санкции.

Йеясу не желаеше да увеличава натиска върху семейството. Смъртта на лорд-земевладелеца Яма-Шита и разкриването на заговора за възстановяване на Тъмната Светлина бяха затвърдили позициите на То-Йота. Най-мощният й съперник за момента бе по-нисък от тревата, но все още притежаваше доста тайни сподвижници. Налагането на допълнителни санкции щеше да се разгледа като опит да се разруши семейството изцяло — ход, който би предизвикал подозрение и недоволство сред останалите лордове-земевраделци.

В техните очи, смъртта на конспираторите и близките им роднини, както и тежките глоби, бяха изчистили името на семейството. Всеки по-нататъшен опит да се прекърши Яма-Шита щеше да се приеме за заплаха към всички, продкрепящи прогресивните им идеи. Никой не искаше да създава обстановка, подходяща за нова гражданска война. Като първи сред равните, То-Йота трябваше да бъдат силни, но не твърде силни.

Тъй като не можеха собственоръчно да се отърват от цялата опозиция, трябваше да поддържат баланса на силите чрез смесица от изкусно управление и мошеничество — две области, в които Йеясу беше всепризнат майстор.

След дълго обмисляне, Йеясу реши да не споменава нищо. Поне за момента щеше да остави неразрешена дилемата, породена от взаимоотношенията му с Карлстром. Той не беше изгубил напълно честта си. Работата беше в това, че самочувствието му изобщо не беше важно в сравнение с поддържането на шогуната То-Йота.

Докато Йеясу беше жив, Йоримото можеше да си живее според високите си морални принципи. Задачата на камерхера беше да укрепи унаследяването на престола, поддържайки опозицията слаба и разпокъсана. Заветът му щеше да вдъхне у Йоримото решителността да прекърши и доведе Яма-Шита до просешка тояга, да преразпредели земите им и да ги отпрати в политическо забвение, както великите навремето Дат-Суни.

За да помогне на Йоримото в задачата, наследникът на Йеясу трябваше да има достъп до същите чуждестранни устройства, които позволяваха на сегашната шпионска мрежа да действа толкова ефикасно.

Връзките с АМЕКСИКО не биваше да бъдат прекъсвани, но също толкова важно беше да не бъдат поощрявани, а съществуващите договорки трябваше да се контролират по-строго.

Карлстром трябваше да разбере, че безогледното избиване на високопоставени Майстори на желязото от външни хора, без значение от обстоятелствата, вече не можеше да бъде насърчавано.

Присъствието на мют в екипа от саботьори в Херън Пуул и последната атака срещу кораба с колела в защита на рибарско мютско племе не се вписваха в иначе хармоничните им взаимоотношения. Приличаха по много неща на търговските отношения, изградени през годините от Майсторите на желязото и мютите — контакти, получили впоследствие скритата благословия на АМЕКСИКО.

Инвестирали много време, пари и усилия, Майсторите на желязото гледаха на мютите от Плейнфолк като на тяхна лична дойна крава. Тези неграмотни животни никога не можеха да им бъдат съюзници, но поне можеха да служат за помощни войски.

Ето защо ги бяха въоръжили, а не поробили, с надеждата че ще забавят настъпването на Федерацията на север. Да не би основните правила да са се променили? Или тези два обезпокоителни инцидента бяха плод на друга «уговорка»? Още някои таен протокол, подписан от един или повече съпернически мютски рода и сладкодумния шеф на АМЕКСИКО?

Само времето щеше да покаже.

* * *

В двореца-крепост Сара-куза, построен на мястото на град Сиракюз, Ню Йорк от преди Холокоста, Аиши Сакимото, заемащ поста Регент на Яма-Шита, си беше задавал почти същия въпрос, а сега смяташе, че знае отговора.

Ако събитията бяха протекли нормално, най-големият син на лорда-земевладелец щеше да приеме титлата на баща си, но по заповед на Шогуна всички деца на Хирохито бяха загинали от собствената си ръка, или бяха убити от майка си, преди да обърне ножа към себе си.

В някои семейства кървавите вражди възникваха, когато съпернически страни оспорваха наследството, но Лордът-земевладелец Хирохито Яма-Шита беше елиминирал безмилостно всички потенциални съперници. Беше управлявал с желязна ръка, но под неговото ръководство и бездруго богатото семейство бе просперирало дори повече.

Само че сега, с избиването на почти всичките му близки роднини, бе станало горчиво ясно, че кървавото му царуване е елиминирало почти всички кандидати за поста с нужната сила, способности и предприемчивост.

Демонстрираните от Аиши Сакимото лидерски качества не бяха убягнали на покойния му племенник — той беше оцелял отчасти защото беше любимия чичо на Хирохито, и отчасти защото самият той притежаваше безскрупулност.

Но истинското му избавление се дължеше на факта, че беше стар и бездетен, и следователно не представляваше заплаха за семейството на лорда-господар.

Именно това беше причината разтрепераните оцелели да го посочат за глава на съвета, управляващ делата на семейството, докато някой от техните не приемеше официално титлата. В настоящия климат нямаше нужда избраният наследник на Хирохито да бъде най-добрия кандидат. Камерхерът Йеясу бе проводил съобщение, че който и да изберяха, щеше да стане лорд-земевладелец само след одобрението на Шогуна.

Всички бяха наясно, че Йоримото нямаше да допусне силен кандидат да поеме властта.

Трябваше да преглътнат горчивия хап. Никога досега не се бе случвало да търпят такава намеса в делата си. Близнаците-предшественици на Яма-Шита, Яма-Ха и Мацу-шита, бяха помогнали на То-Йота да победи Дат-суни.

Едно време бяха съюзници. Като част от историческата Седма Вълна, тяхната кръв се смеси на брега на Източното море. Но със сливането на двете семейства с цел формиране на едно от най-големите владения в Ни-Исан, те се бяха превърнали в съперници. Различията им се подклаждаха от прогресивните идеи на Хирохито.

Новосформираното владение не беше кой знае колко по-голямо от територията на То-Йота. Източникът на разприте беше в уникалното му географско разположение, даващо достъп до Великите езера и Източното море, които представляваха лесно охраняеми граници, но най-вече бяха завидно търговско предимство. Въпреки че То-Йота си бяха напълнили сандъците с данъци от приходите на семейството, постоянно увеличаващото се богатство и влияние на Яма-Шита започна да се превръща в заплаха за шогуната.

Прекомерната самоувереност на лорд Хирохито го подтикна да действа прибързано. Беше прав за Йоримото. Сам по себе си младият шогун нямаше да представлява проблем. Той сам си беше най-опасният враг. Но Хирохито сериозно беше подценил властта на Йеясу. С поемането на властта от Йоримото и опитът му за чистка, влиянието на Йеясу върху Вътрешния Двор бе сериозно отслабено. Мнозина от старите му приятели бяха изгонени, а службогонците му в правителството бяха понижени или пенсионирани. Всички бяха убедени, че Йеясу скоро ще ги последва през вратата и ще прекара последните си години, размотавайки се в градината или библиотеката на огромното си имение.

Но старата лисица беше успяла да се задържи и шест години по-късно беше успяла да затвърди стабилни позиции. Казваха, че шогунът не само се вслушва в думите му, ами знаеше абсолютно всичко, което се случва в държавата. Доказателството беше пред очите им!

Бързите маневри на Йоримото в деня на клането в Херън Пуул носеха ясно почерка на великия конспиратор.

Да… Още в началото трябваше да действат по-ефективно. И дума не можеше да става за открит опит за убийство, но влечението на Йеясу по малолетни не беше тайна в дворцовите кръгове. Вместо да злорадства при слуховете за неизбежното му отстраняване от власт поради сенилност, Хирохито трябваше да пробута два добре-обучени «пролетни цвята» в леглото на стария глупак и да им поръча да го чукат до смърт.

Е, сега беше прекалено късно за това. Хирохито беше платил прескъпо за грешката си, както и цялото семейство. Щяха да си разчистят сметките — при това с лихва, но щеше да бъде трудна задача.

Йеясу нямаше да живее вечно, но беше ясно, че вече не могат да отпишат младия шогун с лека ръка. Беше научил доста. Яма-Шита щяха отново да се издигнат, но щяха да минат години, преди да станат достатъчно силни да изтикат То-Йота. Той, Аиши Сакимото, щеше да изиграе ролята си, но нямаше да доживее сладкият миг на победата. Засега трябваше да се задоволят с наказанието на племето М'Кол и останалите от рода Ши-Карго.

Благодарение на съобщението, изпратено от кораба с колела скоро след разобличаването на двамата Коджак «гида», Сакимото вече знаеше, че единият от тях беше облачен воин, изпратен от М'Колите в Ни-Исан заедно с някаква мютка. Не беше ясно дали жената, за последно видяна в лапите на Мин-Орота, е същата небелязана бяла вещица, убила лорд Хирохито с гнусните си магии, но имаше подозрение, че са едно и също лице.

Когато ги намериха на кораба, облачният воин беше дегизиран като мют. Другарят му, чиято кожа беше белязана по подобен начин, бе разпознат, като тревна маймуна, станал личен прислужник на облачния воин и пилотирал първия прототип с ракетен двигател.

По начина, по който майсторски пилотираше самолета, излизаше, че сигурно е още едно умело дегизирано дълго куче.

А колкото до бялата вещица, нейната самоличност оставаше проблематична.

Сакимото беше чувал слуховете за мютска магия, но се отнасяше към тях скептично, както лорд Хирохито. Сега вече не беше толкова сигурен. Ако вещицата не беше дълго куче, това означаваше, че има мюти с чиста кожа и гладки кости, които поне външно приличаха досущ на трекери!

Всичко това бе много объркващо.

Имаше, обаче, един аспект от тази работа, която не подлежеше на съмнение. Очевидно между дългото куче и тревната маймуна бе установено работно сътудничество.

Пресявайки информацията, събрана чрез агентите по източния бряг от рибарите край езерото Ми-Шига, Сакимото знаеше, че корабът с колела е бил подпален и потопен от летящите коне, които можеха да идват само от Федерацията. Първите двама наемни убийци бяха пристигнали в Ни-Исан като посланици на племето М'Кол. Според сделката между лорд Хирохито и летописеца, наречен Мистър Сноу, племето се съгласяваше да им предаде облачния воин и летящия му кон срещу сто пушки!

Кой можеше да се досети, че този малоумен боклук с празни очи беше способен на такова двуличие? Но както и да е. Нямаше да остане ненаказан, нито пък престъплениета на племето Коджак, които бяха убили всички, успели да доплуват до брега след потопяването на кораба. Първите мерки, обаче, щяха да касаят племето М'Кол — връзката между Плейнфолк и Федерацията. Този път нямаше да има място за провал в операцията.

Семейството не можеше да се надява на помощ от малкото им останали приятели, ако обявяха война без одобрението на правителството. В настоящата ситуация не беше много вероятно да го получат, без да ги принудят да се простят с голяма част от печалбите. Единственият начин да се заобиколи проблема беше да замаскират атаката, използвайки мюти от рода Д'Тройт — безмилостните съперници на Ши-Карго.

Сакимото знаеше, че изтребването на търговската делегация на Ши-Карго ще засегне съвсем малко от истинските престъпници.

Голямата част от племето М'Кол бяха в безопасност и извън досега му. Но тази атака щеше да е само първата стъпка от плана, който семейството замисляше от доста време.

Сериозните последици от злополуката с лорд Хирохито бяха отслабили силата на семейството, която можеше да се възстанови само чрез прилагането на план за разширяване на настоящите граници.

Наемането на Д'Тройт за черната работа беше част от този план. Настоящото разпокъсано положение на Плейнфолк, довело до междуплеменни вражди от един и същ кръвен род, беше безсмислено и непродуктивно.

А търговските споразумения, според които всяко племе ежегодно предаваше различни по численост «доброволни» работници-роби, беше неефективен начин да се посрещат непрекъснатите нужди от трудоваци.

Те се убиваха един друг по същия безсмислен начин. Нямаха цялостен план. Воините, триумфиращи в битките, не опустошаваха селищата на победените. Победилото племе не окупираше териториите на своите съперници и не изколваше оцелелите. Дори не се опитваше да ги пороби. Победителите просто се връщаха вкъщи и измисляха огнени песни, възхваляващи мъжеството им!

Част от проблема беше необятната територия, с която разполагаха. Имаше твърде много земя и твърде малко хора. И тъй като обитателите й бяха диваци, водещи крайно опростен живот, те не изпитваха нужда да използват ресурсите й. Имаше достатъчно място за всички — изобилие от дивеч и повече суровини, отколкото им трябваха. Нямаше нужда да завземат териториите си. Мютите воюваха помежду си, защото се придържаха към етиката на воина. Беше изпит по кураж, част от процеса на естествения подбор. Много похвално, но цяата тази бясна енергия не биваше да се похабява. Трябваше да се насочи към по-благородна цел, а не да се прахосва в безсмислени схватки.

Яма-Шита планираха да осигурят тази насока, като обединят коренно различните племена на Д'Тройт и С'Нати и създадат две васални държави. Въоръжени и водени от Яма-Шита, те щяха да покорят омразните си съперници Ши-Карго, както и по-маловажните родове. Когато това се случеше, те щяха да ги обложат с годишна лепта под формата на суровини и физически здрави мъжки и женски екземпляри.

Наказателните данъци щяха да принудят тази раса от диваци да се трудят от сутрин до здрач, вместо да си пропиляват деня в пушене и бленуване. Работата щеше да бъде техният спасител, а не някакво си невидимо същество, наречено Талисман.

Като покровители и защитници на Д'Тройт и С'Нати, Яма-Шита щяха да държат единствения канал за новия поток от суровини и труд. Това щеше да им донесе нечувано богатство, но само ако планираха внимателно всяка стъпка. Предателствата на лорд Хирохито бяха отнели на семейството изключителното право да търгуват с тревните маймуни.

Разрешителните бяха издадени на южните им съседи, Ко-Ника и Сей-Ко, но именно Яма-Шита контролираха достъпа до Великите Езера и именно техните навигатори знаеха какъв курс да държат през дълбините и плитчините. Те имаха ноу-хауто и нужните връзки, а флотилията им от гигантски кораби с колела караха корабите на Ко-Ника да изглеждат нищожни. Сей-Ко, чието владение нямаше достъп до море, притежаваха само речно оборудване. За това първо пътуване те трябваше да наемат на безбожна цена два кораба с екипаж от Яма-Шита. И двете семейства бяха поръчали по-големи кораби, но корабостроителите на Ко-Ника, нямайки нужните познания за построяването на такива големи конструкции, все още се бореха с проблема как да положат широката част на дъното.

Сакимото с удоволствие ги остави да си трошат главите. Бившите съюзници на семейството напуснаха строя срещу дял от търговията по Великите Езера и сега с горчивина се учеха, че не стига само да имат някаква си хартийка с печата на шогуна. Яма-Шита все още имаха предимство пред новите си партньори и двете страни знаеха, че без съдействието на семейството, екипажите им може да се върнат с празни ръце.

Според достигащата до Сира-Куза информация, излизаше че по-умниге глави в двете владения вече съжаляваха за прибързания скок зад гърба на шогуна.

Ако тези мъгляви действия бяха продиктувани от чувство за вина, тогава той, Аиши Сакимото, възнамеряваше да използва тези чувства и да се сдобие с всяко възможно предимство. Като се има предвид скорошната им измяна, той не можеше да им се довери, а и не беше нужно да го прави. Щяха да послужат на целите му най-добре, като си останат независими наблюдатели.

Така те щяха да са в състояние да свидетелстват, че схватката при търговския пост е избухнала между враждуващи мютски родове и че едва когато конфликтът е щял да излезе извън контрол, Яма-Шита са почувствали, че трябва да се намесят и разтърват враждуващите фракции, за да защитят Майсторите на желязото, хванати в капан на брега. И ако при операцията по прекратяване на военните действия едната фракция е дала повече жертви от другата, то това е прискърбно, но и неизбежно.

Това беше планът на лорд Хирохито и си го биваше. Когато го съчиняваше, той не се беше ръководил от някаква особена неприязън към Ши-Карго. Даже напротив. Тяхното превъзходство си беше възхитително. Той просто бе решил да покрепи Д'Тройт и С'Нати, защото силното им желание да станат основните родове на Плейнфолк би ги изкушило да влязат в съюз с Яма-Шита.

Но със смъртта му от ръцете на бялата вещица, покоряването на Ши-Карго вече не представляваше просто начална фаза в икономическото развитие на Западните Равнини. Беше се превърнало в акт на отмъщение.

И първата лепта, която новите васални вържави щяха да дадат на господаря си, щяха да бъдат главите на племето М'Кол.

* * *

М'Колите бяха на първо място и в черния списък на федерацията Амтрак. Бягството на косъм на ешелона, познат като Луизианската дама, в битката при река Нау анд Ден* _(*Сега и Преди — бел.прев.)_ през юни 2989 и последвалото катастрофално нападение, унищожило една трета от ешелоните и екипажа през ноемврийските снегове на 2990, сериозно бяха навредили на имиджа й на непобедима Федерация.

Това предизвикателство не можеше да бъде пренебрегнато. Такава храбра съпротива от примитивни диваци не можеше да остане ненаказана. Племето М'Кол, отговорно за това престъпление, трябваше да бъде унищожено. Стъпкано в прахта за назидание на онези, дръзнали да се опълчат срещу мощта на Федерацията.

Решението да се унищожи племето беше лесната част. Трудността беше в осъществяването му. М'Колите се предвождаха от някаква личност на име Мистър Сноу, за когото се твърдеше, че е един от най-могъщите повелители, раждани някога в Плейнфолк.

Дарбата да призоваваш невидими сили от небето и земята създаваше енергия, която се вливаше в телата им и се оформяше от съзнанието им, беше един от трите атрибута, притежавани от някои «надарени» мюти. За щастие, наличието им бе рядкост. Способността да предизвикваш ураганни ветрове, небесен огън и земна светкавица, както и да повдигаш скали до половин тон бе най-забележителното и опасно проявление на «мютска магия».

Повелители, прорицатели — онези, надарени със способността да четат миналото и предвиждат бъдещето с помощта на виждащи камъни, и родените с удивителна памет летописци, демонстрираха умствени заложби, контрастиращи с примитивния им външен вид и начин на живот. Те бяха високо интелигентни и силите, които притежаваха — или можеха да призоват — отхвърляха всяко рационално обяснение.

След време щяха да намерят отговора чрез стриктното прилагане на признатите физични закони, но междувременно, изправени пред нещо, което не можеха да овладеят или разберат, Първото Семейство официално бе постановило, че такова нещо като мютска магия не съществува.

Всяко изявление сочещо обратното, беше нарушение тип Код Едно, наказуемо със смърт, а всяка наземна част, изправена срещу мютска магия, не можеше да го използва за оправдание за неизпълнение на оперативните си задачи.

Драконовски мерки, прилагани безмилостно и напълно основателно. Не беше лесно да се поддържа висока степен на мотивация сред частите, изложени месеци наред на вражески условия в далечните трудови лагери и междинни станции. Това касаеше и елитните войски, познати като Пионерите, които обслужваха ешелоните.

Напълно отдадени и крайно дисциплинирани, пионерското поделение бе кръстоска между поколението от корави американски морски пехотинци от Втората Световна война и Вафен-СС от същия период. Но дори и те изгубваха самообладание пред нечуваните сили на повелителя, способен да призове Седемте Кръга на Силата.

Мистър Сноу, познат като Носителят на Бури, бе такава личност — вероятно единствен по рода си сред Плейнфолк. Благодарение на усилията на Ричард и Роз Брикман, протежето на Мистър Сноу — Клиъруотър, сега бе в ръцете на Федерацията. Е, почти. И по-точно, тя се намираше в интензивното отделение на мобилната полева болница към ешелона Ред Ривър, пътуващ на юг от Небраска.

Преди Клиъруотър се считаше за потенциално по-опасна дори и от Мистър Сноу, но след като претърпя сериозни наранявания, последвани от тежка операция, сега се намираше под постоянна упойка и в краткосрочен план, докато беше на борда на Ред Ривър, не представляваше опасност да Федерацията, където екипът от учени от Лайф Инститют с нетърпение очакваха пристигането й.

Така че оставаха Мистър Сноу, повелител и летописец на племето М'Кол и другият му млад ученик, Кадилак Девил, чирак летописец и прорицател.

Тяхното залавяне (в плана се наричаше «отстраняването им от уравнението») щеше да бъде финалната фаза в Операция СКУЕЪРДАНС, ръководена от главнокомандващ Бен Карлстром.

Карлстром, близък родственик на Президента, бе оперативен директор на АМЕКСИКО, отдел на тайните служби, сформиран да изпълнява заповеди, дадени директно от Овалния кабинет, по настоящем заеман от Джордж Вашингтон Джеферсън 31-ви.

Както се изразяваха в края на 19 в., АМЕКСИКО комбинираше функциите на американското ЦРУ, Гестапо на немския Трети Райх и британските специални въздушни сили.

Разузнаване, национална сигурност, набези в стил «командо» и «законови елиминации» паралелно със, но без знанието на официалната военна полиция и военното разузнаване. Агентите му, познати като мексиканци, работеха в подземната държава, ръководена от Първото Семейство и в света на синьото небе, а съществуването му бе най-добре пазената тайна във Федерацията.

Деветте члена на Върховния Съвет официално знаеха за общата структура на организацията, но нямаха представа колко души работеха в нея, с какви ресурси разполагаше или сферата й на действие.

Единствено Джеферсън 31-ви и Карлстром знаеха цялата информация. Другите можеха само да гадаят. АМЕКСИКО беше личната армия на Президента и секретният й характер бе от първостепенна важност, защото понякога се налагаше да елиминират потенциално проблемни членове на Първото Семейство.

Вероятно за някои читатели изглежда странно, че може да съществува такава неприязън в затворена тоталитарна държава, където всеки аспект от обкръжението и военизирания живот на гражданите й бе контролиран с армейска прецизност и напълно компютъризиран още от самото начало. Но случаят беше точно такъв. Всеки читател с личен опит във военното дело или електронната индустрия ще разбере, че «армейска прецизност» и «напълно компютъризиран» са измислени понятия без особена връзка с онова, което всяка от системите може реално да предложи.

Всички монолитни структури на властта с човешки персонал неминуемо не са съвършени — особено онези, зависещи от модерни технологии — и Федерацията не бе изключение. Деветстотин години на безмилостно строга дисциплина не успяха да създадат вариант на Първото Семейство на «Съветски човек». Хора на всяко едно командно равнище все още се проваляха, а системите се сриваха с обезпокоителна регулярност. Според мнението ти какво се опитва да постигне Първото Семейство, това беше или изключително сериозен проблем или повод за празнуване. Доказателство за неугасващия човешки дух, лъч надежда за бъдещето на човечеството.

Бащата-Основател, Джордж Вашингтон Джеферсън 1-ви, бил наясно с тази проста истина, когато полагал основите на визията си за бъдещето. «Само хората се провалят, системите-никога», беше една от двете му Делфически фрази, възвеличавана върху всяка възможна стена във Федерацията и повтаряна до безкрай по деветте обществени видео канала. Изкусно обрано изявление, което помагаше да се запази статуквото чрез прехвърляне на вината за всевъзможните недостатъци на системата обратно върху човека, дръзнал да протестира срещу нея.

За да предотврати разпространението на такива случайни прояви на недоволство из политическата система, която управляваше, Първото Семейство беше инсталирало няколко системи за предупреждение за повреда. През пролетта на 2991г. те включваха и аудио система за наблюдение с кодово име «Хидра», която опасваше с жиците си цялата подземна империя.

Всяко едно място на всяко ниво можеше да бъде наблюдавано чрез вкарване на координатите му в командната конзола. Хората-оператори можеха да подслушват разговори, но логистично погледнато, това не беше практично. По-голямата част от подслушването се контролираше от КЪЛЪМБЪС чрез задаване на списък със заподозрени и ежечасни случайни откъси, познати като аудио проби». Обикновените разговори се следяха, но не се записваха: само когато говорещият използваше дума или фраза, въведена в «подривния речник», ролките почваха да се въртят. След това записаните разговори подлежаха на компютърен анализ, класифициране в разнообразни категории според естеството на разговора и степенуване по «арестуваемост».

Само след приключване на процеса на пресяване, ежедневната утайка на сериозните случаи — позната като «важния списък» — се появяваше на мониторите на оперативните служители в централата на ХИДРА.

Но системата и нейните оператори пропуснаха най-важния от всички.

Въпреки ХИДРА и общонационалната мрежа от агенти под прикритие, Семейството бе хванато напълно неподготвено от протестната стачка, подета от екипажите на ешелоните на Федерацията. Организирана и предвождана от помощник-командирите им, тя не приличаше по нищо на типичните бунтове на дисидентите, но въпреки това си беше бунт — първото сериозно възражение срещу авторитета и мъдростта на Първото Семейство от над шестотин години.

Протестът, ограничен в рамките на Пионерите на активна служба на ешелоните, беше дисциплиниран и без публично достояние, а така наречените оплаквания на дивизиите бяха предадени на СИНК-ТРЕЙН чрез кодирано съобщение, подписано от двайсет командира на ешелони от флотата на Федерацията и техните помощник-командири от общо двайсет и един. Единствено името на флагманския кораб на АМТРАК Ред Ривър липсваше в списъка.

Протестиращите имаха две искания. Първо, официално признание за съществуването на мютска магия. Ако, по държавни причини, това не можеше да бъде направено публично достояние, тогава това да бъде признато на тайно съвещание на ешелонното братство от представители на Първото Семейство. Второ, дисциплинарните обвинения срещу командир Бил Хартман и помощник-командирите на «Дамата», повдигнати от невъзможността да се преборят с могъществото на Плейнфолк повелителите, да бъдат оттеглени. Всички членове на екипажа да бъдат напълно реабилитирани и върнати на служба на предишните им постове, без да губят ранга или привилегиите си.

Нямаше клауза «в противен случай», но при 95% стачна подкрепа на обучения ешелонен персонал, Белият Дом реши да отстъпи. В набързо изготвения видео материал, излъчен само за ешелоните, Джеферсън 31-ви се съгласи с исканията на бунтовниците в рамките на 48 часа след получаването им.

Това беше безпрецедентно отстъпване — първият път, когато организиран протест не бе брутално потъпкан, но същевременно победа и за двете страни. Първото Семейство се бореше с проблема за мютската магия през последните двеста и петдесет години.

Решението да се отрече съществуването й бе взето от отдавна измрял Върховен Съвет. По онова време не представляваше кой знае какъв проблем. Само южните мюти им бяха врагове. Споменаваното тихомълком съществуване на повелители беше докладвано от ФИНТЕЛ, но в редките случаи, когато заподозираха за присъствието им, тяхната намеса не успяваше да спре напредването на Федерацията.

Затова Семейството бе заключило, че предполагаемата сила на тези личности не представлява сериозна заплаха за бъдещи операции. Опасността дойде от всевъзможни слухове и дръзки предположения за мютската магия в собствените им редици. Но вместо да прекратят всички недомлъвки по темата, налагането на санкции просто ги бе превърнало в нелегални.

С придвижването на север в територията на Плейнфолк, естеството на конфликта се промени. Дните на лесна победа бяха останали в миналото и по-раншното отричане на мютската магия бе поставило настоящите лидери на Първото Семейство в неудобна ситуация. Това беше шанса им да се измъкнат от него и да получат червена точка за усилието.

Имайки предвид последните доклади за положението в Уайоминг и Небраска, призивът да се възстановят на длъжност командир Хартман и екипажът му беше дошъл точно навреме. Отстъпването пред исканията на стачкуващите даваше възможност на Първото Семейство да доведе тайната си Операция СКУЕЪРДАНС до успешен край.

Този факт щеше да се разбере доста по-късно, а и това не означаваше, че всичко щеше да бъде простено и забравено. Хартман и помощниците му бяха катализаторът, причинил лекото недоволство да прерасне в открит бунт. Стачката може и да беше ограничена, кратка и напълно оправдана, но това си беше директно предизвикателство към неотменното право на Първото Семейство да бъде на върха.

И което беше по-лошо, бунтът се оказа добре-организиран и напълно непредвиден. Такава отвратителна разхайтеност от страна на службите за сигурност не можеше да остане ненаказана. Рано или късно щяха да се разплатят със всички замесени. Никой не се подиграваше с Първото Семейство безнаказано. А след първите, които щяха да научат горчивия урок, бяха екипажът на Луизианската дама.

Глава 2

Командир Джеймс Фарго, ръководителят на ешелона Ред Ривър, се беше нагледал на мюти по време на престоя си на повърхността, но те до един бяха умрели, умираха, или предстоеше да умрат. Той бе обучен именно за това — да ги убива. Никога нямаше да му хрумне, че ще дойде ден, когато ще трябва да играе ролята на домакин пред двама живи бучкоглави. Но ето че и това стана. Обсипваха ги с грижи на Ред Ривър.

Усещането беше странно. Доколкото знаеше, това бе първият път, когато мюти опетняваха вътрешността на ешелон с отровното си присъствие — съмнителна чест, с която предпочиташе да не бе удостояван.

Но заповедите си бяха заповеди. Дори и така, той смяташе, че другите му гости трябваше да го включат в играта — седемчленната ударна група от Белия Дом, оборудвана със собствени гарантирани канали за комуникация.

От момента, в който двамата мюти се качиха на борда, стана ясно, че не бяха истински бучкоглави, а нещо съвсем различно, ако се съди по оживлението при размяната на кодирани сигнали между ударната група и Гранд Сентрал.

В качеството си на топ ешелон №1 във Федерацията, Ред Ривър от години участваше в доставянето и прибирането на доста хора, чиито причини за пребиваване на повърхността не бяха съвсем ясни, но които със сигурност участваха в някакви тайни мисии. Тъй като войниците-граждани на Федерацията бяха членове на многобройна армия, чието командване стигаше до Белия Дом, тези личности сигурно работеха за Първото Семейство, но досега никой не беше открил името или конкретната дейност на отряда, към който принадлежаха.

Фарго знаеше, че не е разумно да разпитва повече. Никой не достигаше до най-високата позиция във ешелона-първенец на Федерацията, без да схване това още в самото начало. Като образцов пример на системата, Фарго вярваше, че ако човек не беше пряко замесен в тайната информация, то нямаше защо да си пъха носа в нея. Първото Семейство ти казваше всичко, което трябва да знаеш, когато му дойдеше времето.

Тази демонстрация на сляпо доверие не означаваше, че командира на Ред Ривър беше незаинтересован и безмозъчен робот. Инициативността и интелигентността бяха част от длъжностната му характеристика. Безрезервната подкрепа на Фарго към Федерацията можеше да се сравни с пълната лоялност на Райнхард Хайдрих* към политиката на геноцид на Хитлеровия Трети Райх.

(*Райнхард Хайдрих е вторият по важност след Хайнрих Химлер в нацистката организация SS-б.пр.).

Също като Хайдрих, той имаше ярко присъствие и ум като бръснач. Каквито и резерви да имаше относно управленските методи на Първото Семейство (а те бяха наистина малко), той ги пазеше за себе си.

Първият от посетителите му бе доведен посред нощ от отряда на Белия Дом, използвайки скайхокове от Ред Ривър.

Част от отряда бе седемнайсетгодишната младша военна лекарка, упомената в заповедта като Роз Брикман. Тъй като тя не разполагаше с богат опит в бойните наранявания, трима члена от хирургическия екип на Ред Ривър бяха отлетели с нея, заели пътническите места във формацията от пет самолета.

Лошо ранената мютка бе доведена обратно, завързана към резервната седалка, и незабавно бе оперирана. В единственото директно съобщение, което бе получил от СИНК-ТРЕЙН, Фарго бе инструктиран да остави екипажа и услугите на Ред Ривър на разположение на ударната група. Той направи точно това. Мютката, записана в бордовия дневник като АЛФА-БРАВО, сега се намираше в интензивното отделение, а малката Брикман бдеше до леглото й. Мич — Мишел Френч, изключително способния главнен хирург на Ред Ривър, която бе извършила по-голямата част от операцията, определи шансовете й като 50/50.

Около трийсет и шест часа след като Ред Ривър бе посрещнал първия си нежелан гост, пристигна и вторият, обвит в гъст пушек. И по-точно, пристигна на гърба на четириного животно, което Фарго и останалата част от екипажа смятаха за изчезнал вид.

Наречен от тайнствения отряд с кодово име ЯНКИ-ЗУЛУ, светлокосият строен мют се появи посред бял ден на кон, водейки на повод други два звяра. Фарго бе препратил видеокартината из композицията, така че екипажа му също да се наслади на тези живи реликви от отминала епоха.

Тъй като се налагаше да качи на борда и конете, нямаше много смисъл да се опитва да ги държи в тайна. Но докато наблюдаваше как ги товарят, Фарго не можеше да не си зададе неизбежния въпрос — ако КЪЛЪМБЪС разполагаше с грешна информация за конете, какви ли други грешки беше направил?

Фарго заличи въпроса и последвалото чувство за несигурност от ума си. КЪЛЪМБЪС не беше сгрешил. Постъпвайки мъдро, Първото Семейство го бе инструктирало да не показва информацията. Със сигурност имаше сериозна причина за това.

Въпреки че не беше ранен, ЯНКИ-ЗУЛУ сега се намираше в «кървавия» вагон — напълно оборудваната полева болница, неизменна част от всеки ешелон. Медицинският персонал бе настанен на първия етаж, заедно със складовите помещения и малките лаборатории. Втория етаж съдържаше операционна зала, пред и постоперативна зала, интензивно отделение, рентген и ултразвук, както и клиника за неопасни рани и болежки. Последният етаж съдържаше три медицински отделения, които при нужда щяха да се използват според случая.

Ударната група под ръководството на някой си Уолис, Доналд Е., заемаше кърмовата част, отделена от останалите със звукозащитни прегради и съдържаща специално си радио оборудване. АЛФА-БРАВО, все още в безсъзнание след операционната маса, се намираше в една от кабинките на интензивното отделение на долния етаж.

На Фарго наистина му се искаше да узнае какво се обсъжда зад онези затворени врати. Беше твърде дисциплиниран, за да покаже емоциите си пред екипажа, но се чувстваше доста гадно от факта, че след осемнайсет години полева служба, все още не му се полагаше достъп до секретните операции, от които Ред Ривър бе неизменна част.

И като че ли за да го обидят още повече, трите коня, които любезно бе приютил на борда, пикаеха навсякъде и тръскаха огромни димящи купчини лайна по излъсканите и полирани подове.

* * *

Стив се вторачи в спящата фигура в стерилната найлонова палатка. Дихателната тръба, натъпкана в ларинкса й, се подаваше от бледите й устни.

Устата и носът й бяха покрити от прозрачна кислородна маска. От ръцете й стърчаха системи, имаше дренажи във вътрешните органи, а всевъзможни жици я свързваха с електронното оборудване за наблюдение. Клиъруотър беше много далеч от билковите лекове на мистър Сноу. Един цял друг свят…

Маслинената й кафява кожа бе придобила мъртвешки оттенък. Нямаше рани по главата, но някой бе отрязал дългата й тъмна коса, доста левашки при това, и сега бе заприличала на таралеж, оцелял след битка с резачка. Въпреки това изглеждаше красива, главата и шията й почиваха на една-единствена възглавница, недокоснати като по чудо от куршумената градушка.

Стив, който бдеше над изпочупеното й окървавено тяло, се опита да не мисли за счупените кости и разкъсаната плът под завивките. Тяло тъй крехко, че бяха поставили извита рамка да задържи тежестта на горния чаршаф.

Той се обърна към Роз. Телата им се допряха, когато си размениха утешителна прегръдка.

— Тя ще се оправи ли, сестричке?

Роз се намръщи.

— За момента шансовете са равни. Когато хирурзите видяха в какво състояние е, направо се удивиха, че е оживяла толкова дълго. Всъщност, на няколко пъти почти я изтърваха на масата.

— И всичко това заради някакъв глупав шибан спор, който аз предизвиках.

Стив се освободи от прегръдката и вдигна отчаяно ръце:

— Защо?! О, Роз! Ако осакатее за цял живот, никога няма да си простя!

Роз му хвърли предупредителен поглед и докосна ухото си, за да го подсети, че някой може да подслушва разговора им.

— Вината е всепризнат симптом на шок — каза тя с традиционния лекарски тон. — Все пак, и ти самият без малко не умря. Пилот от Ред Ривър я уцели. Аз и ти просто направихме необходимото.

— Да, права си — каза Стив примирено. Погледна към Клиъруотър, а после към екрана, отмерващ слабия й пулс. — Ще може ли само да подържа ръката й за малко?

— Да, но бъди внимателен, окей?

Роз събра едната страна на стерилната палатка и я повдигна. Дясната ръка на Клиъруотър лежеше с дланта нагоре извън металната рамка.

Стив коленичи и хвана ръката й между своите. Кожата беше влажна, а пръстите-отпуснати. Той натисна дланта си към нейната и се опита да достигне съзнанието й, да пренесе живителните си сили в тялото й. Беше направил същото в изоставения дезертьорски лагер в отчаян опит да й влее желание за живот, докато чакаха Роз и медиците от Ред Ривър да пристигнат.

— Трябва да я спасим, Роз.

— И ще го направим. Не се безпокой. Ще направим всичко по силите си.

После, заради евентуалните скрити микрофони, добави:

— Ти и аз не сме единствените хора с подчертан интерес да я спасят.

— Но…

Роз се усмихна:

— И ако си мислиш, че това се случи, защото си се скарал с Кадилак, то аз трябва да поема част от вината. Все пак, спора беше заради мен.

— Така си е.

Стив се усмихна за първи път, откакто се бяха събрали отново. — Още от самото си раждане носиш само неприятности!

Парира закачливия й удар и сведе очи към ръката на Клиъруотър точно навреме, за да види как потръпват връхчетата на пръстите й, а после бавно се свиват около ръката му.

— Роз! Видя ли това?

— Да. Виж монитора.

Слабата зелена линия на пулса й се бе променила. Не драматично, но всеки четвърти удар бе малко по-силен от останалите.

Стив извика развълнувано:

— Мислиш ли, че знае, че съм тук?

Роз погали тила му:

— Да, сигурна съм, че знае. Но не защото й държиш ръката. Знае, защото аз съм в нея, както съм в теб…

* * *

В запечатаното отделение над интензивното, Дон Уолис посочи на Стив и Роз да заемат срещуположните места в средата на масата, притиснати между шестчленния отряд на АМЕКСИКО. Ръководителят Уолис седна начело на масата вдясно от Стив. Джейк Невил, дясната му ръка, седна в другия край.

Именно Невил бе долетял с Роз на пътническото място в скайхока му. Докато тя и медиците от Ред Ривър се занимаваха със Клиъруотър, той и Стив обсъдиха новините. Доволен, че разговаря с правилния човек, Невил каза на Стив, че му е зададено временно кодовото име ЯНКИ-ЗУЛУ, докато се намира на борда на ешелона. Кодовото му име от АМЕКСИКО никога нямаше да бъде разкрито на човек извън организацията.

Отрядът мексиканци бе дегизиран като спецотряд от Белия Дом, оборудвани с фалшиви лични карти, табелки с имена и отличителния синьо-бял знак на рамената на камуфлажното им облекло. Това било, обясни Невил, стандартна процедура, когато се работи с редовите армейски части.

Като младши военен лекар, Роз носеше болнична униформа с табелка за името, а над нея — миниатюрните лейтенантски нашивки, забодени върху лепенка на гърдите над десния й джоб.

След продължителен горещ душ и медицински преглед за установяване евентуалното наличие на някаква неописуема наземна зараза, Стив получи облекло на пионер без означения или табелка за името.

Тъй като все още носеше дългата си сплъстена коса, малките плитчици и разноцветните окраски по кожата, ефектът беше покъртителен. Озадачената реакция на отряда, когато за първи път го видяха в униформа, напомни на Стив за болезнената му среща с Хармър на междинна станция Пуебло. Този път обаче, никой не се опита да му смачка черния дроб с приклада на пушка. Колко ли знае Роз за всичко това, зачуди се той.

През няколкото кратки момента, които бяха прекарали заедно, откакто се качи на Ред Ривър, той бе толкова загрижен за Клиъруотър, че дори не бе попитал Роз как се е озовала на ешелона. Просто беше благодарен, че се оказа под ръка, когато му трябваше. Вероятно по-добре беше да не споменава нищо на този етап. Безмълвното й напомняне, че стаята на Клиъруотър може би се подслушва, го бе върнала в реалността на Федерацията. Страхът, че каквото кажеш, може да се записва и използва като свидетелство срещу теб.

Може би, като му дойдеше времето, тя щеше да обясни по личната им линия. Тя беше експертът. Стив, който упорито пренебрегваше телепатичната си дарба, все още се ограничаваше с канала за спешни съобщения за помощ.

Уолис подравни електронния си бележник с ръба на масата, прочисти гърлото си и каза:

— Стив, хммм, тази първа среща всъщност е инструктаж. Познаваш Джейк. Не мисля, че се налага официално представяне. Можеш да видиш имената на баджовете.

Стив поздрави Джордж Хана и Кай Парсънс, седнали от двете страни на Роз в другия край на масата, и Дарил Коутс и Торн Уоткис, които седяха от лявата и дясната му страна.

— Те всички са членове на организацията, а в случай че ти се върже езика, Роз бе направена почетен член.

Стив изгледа Роз, а сетне се обърна към Уолис.

— Това означава, че тя няма кодово име или таен знак — каза Уолис. Той докосна лявото си ухо с привидно разсеян жест.

— Схванах… — Стив се усмихна на Роз — Нямах и представа.

— Е, знаеш каква съм — умирам си да знам какви ги забъркваш.

Лицето на Роз загатваше съвсем леко за усмивка, но Стив знаеше, че отвътре се наслаждаваше на тънката ирония в ситуацията.

— Е, хайде престанете, вие двамата! — извика Невил.

Стив го пренебрегна и се обърна към Уолис:

— Та, какво казваше?

— Помолиха ме да поздравя и двама ви. — каза Уолис. — Това съобщение идва както от оперативния директор, така и от Белия дом. Първоначално цареше опасението, че стоката се е повредила по време на пътуването, но изваждането от строя на Алфа-Браво вероятно ще спомогне за по-лесното й транспортиране до Гранд Сентрал. Както Роз вероятно ти е споменала, все още е рано да се каже, но като се има предвид нивото на наличната медицинска помощ, ако обектът преживее следващите две седмици, имам основание да смятам, че ще се възстанови напълно.

— Щастлив съм да чуя, че усилията ми не са отишли напразно — каза Стив.

— Ако се нуждае от други специалисти, те могат да долетят и да я лекуват на връщане.

Стив се спогледа с Роз. Трябваше да внимават, щом шест човека следяха всеки техен жест:

— На връщане?

— Да — каза Уолис. — Бяхме планирали да я пратим във Федерацията, но главният военен лекар на Ред Ривър не го препоръчва. Аз съм съгласен с него. Направихме нощното прибиране, защото ситуацията беше на живот и смърт, но би било лудост да рискуваме загубата на такава ценна придобивка по пътя за Гранд Сентал. Това е най-безопасният начин да се придвижи. Така че, веднага щом узнаем какви са плановете ти, ще се втурнем към къщи.

Стив огледа останалите членове на отряда, после се обърна отново към Уолис и поклати глава:

— Съжалявам, няма да стане. Ще трябва да се обадиш на Майка и да му кажеш, че не можеш да постъпиш така.

— Така ли? Защо?

— Защото е необходимо Ред Ривър да остане тук с Клиъруотър на борда. Тя е примамката, с която ще прилъжем останалите в мрежата.

Уолис сви устни:

— Имаш предвид Кадилак и Мистър Сноу…

— Да. — Стив погледна Роз, но освен че слушаше с интерес като всички останали, тя не реагира.

— Кадилак беше в ръцете ти, напълно безпомощен, а ти го пусна. - отново се обади Невил.

— Пуснах го, защото именно той ще ни доведе Мистър Сноу. — поясни Стив търпеливо — Трябва ми един месец да си организирам нещата. Най-много шест седмици.

— Шест седмици?! — извика Невил.

— Не е много дълго, ако имаш предвид, че ми отне година да организирам тази част.

— Кристо! Само за да отвлечем трима бучкоглави? Ако аз командвах нещата, щях да ги хвана за 48 чака.

— С въздушен отряд за отвличания?

— Ми да. Щяха да са на топло в Гранд Сентрал преди да се усетят.

Стив изглежда се впечатли:

— Това определено щеше да бъде истински подвиг на логистиката. Един от триото е в Уайоминг, другите — на две отделни места в Ни-Исан, задържани от хора, които не обичат нашите приятели, управляващи местната мрежа.

— Стига! — изстреля Уолъс. Единствен той на масата знаеше за какво намеква Стив и не му се щеше да навлизат в темата. В опит да бъде дипломатичен, рече: — Не мисля, че разбираш напълно с кого си имаме работа, Джейк.

— Именно — добави Стив, който предпочиташе челния сблъсък пред помирението. — Излизал ли си някога срещу повелител? Виждал ли си как призовават земна магия чрез телата си?

— Не, но…

Стив прекъсна Невил насред изречението и се обърна към останалите мексиканци:

— А някой от вас?

Всички поклатиха отрицателно глави.

— Е, аз пък съм. Отнесох си го, докато бях на борда на Дамата през 2989г.

— Мисля, че всички четохме доклада за това. — каза Уолис в опит да защити екипа си.

— Но съм и виждал как го постигат. Виждал съм ги да карат скали да летят, да издухват половин баир, да контролират нечие съзнание.

Стив описа смъртта на лорд Яма-Шита и как Клиъруотър го бе накарала да се прободе с меча си няколко пъти. И всеки път, острието потъваше чак до прогизналата от кръв дръжка. Осем смъртоносни движения, по един за всеки мют, който бе осъдил на смърт на огромното желязно гребло на кораба му с колела.

Той се обърна към Невил и каза:

— Другото име на Мистър Сноу е Носителят на бури. Това не е някаква си префърцунена титла. Означава точно това. Той щеше да отвее отряда ти по отвличанията на майната му.

— Но ти, разбира се, знаеш как да се оправиш с него. — каза Невил.

Саркастично копеленце… Стив се беше оправял с типове като Невил и преди. Имаше хора, които го намразваха моментално и просто нямаше начин да ги омае със сладки приказки. Те просто не се поддаваха на убеждение. Важното беше да не се ядосва.

— Да, отвърна той. — С помощта на Роз мисля, че ще успея.

Уолис се опита отново да уталожи нажежилата се обстановка:

— Роз, в каква форма ще е Алфа-Браво след шест седмици?

— Клиъруотър? Все още ще е прикована към леглото. Досега само сме стабилизирали състоянието й. Има нужда от още няколко операции и поне четири месеца на възстановяване, преди да се изправи на крака — това при условие, че не се появят усложнения.

— Добре, каза Уолис. — Давайте нататък. Стив, защо не започнеш, като ни разкажеш какво се случи, откакто излетя от Лонг Пойнт.

Стив се сепна:

— Леле, всичко ли?

— Да.

— С колко време разполагаме?

— С колкото е нужно.

— Добре, ама, преди да започна… случайно да знаеш дали Келсо и Джоди са се върнали невредими?

— Джоди-да — отвърна Уолис. — Някой намерил експлозивите на гърдите й и успял да се справи с детонатора в последната секунда. Но другият направи белята.

Стив кимна угрижено:

— Трансмитера беше скрит под Келсо.

— Откъде знаеш? — попита Невил — Ти ли го сложи там?

— Не. Бяха минали няколко дни, преди да открия, че експлозивите липсват. Тогава Кадилак ми каза какво са направили. По-късно чухме, че се е взривил ешелон.

— Ъхъ, каза Невил. — Луизианската дама. Старите ти другари. Добра работа, Брикман.

След тази подигравателна забележка, самоконтролът на Стив се изпари.

— Знаеш ли какво? Взе да ми писва от остроумните ти коментарчета и шибаните ти намеци! Ако имаш да казваш нещо, казвай направо!

Челюстта на Невил увисна.

— Опа! Задръж! — каза Уолис — Да не правим от мухата слон. Сигурен съм, че Джейк не искаше да обвинява…

— Така ли? Ми що не си вземе обвиненията и не си ги завре в задника, а? Нали аз бях на топа на устата и си рискувах живота за Федерацията! Какво ли пък знае той? Разглезена писарушка!

Невил скочи, а от очите му хвърчаха светкавици:

— Спести ни жалната си история за героя от войната. Нито един от хората на тази маса няма по-малко от пет наземни операции в досието си. Точно затова сме тук. А като ме питаш какво ли знам аз, Брикман, ето какво ще ти кажа. Знам, че аз съм майор, а ти лейтенантче — връзкар с жълто около устата. — Мексиканецът се потупа по гърдите — Аз заслужих повишението си в битка, не подреждайки салфетки в столовата. Така че, ще говоря каквото си поискам, когато си поискам! И когато се обръщаш към мен, лейтенант, ще го правиш с уважението, което си обучен да показваш на висшестоящ офицер!

— Да, господин майор!

— И без излишни дързости! Видях ти физиономията!

Уолис направи умиротворителен жест:

— Добре, стига. Ако ще си мерим ранга, то аз съм висшестоящият офицер. И бих искал да напомня на всички, че тази организация, за разлика от много други редови войскови части, поощрява интелигентността и любознателността. Готовността да опонираш, вместо да скланяш глава, което обикновено се изисква от по-низшите чинове. Ние търсим дисциплина на ума, а не онази, набивана на плаца, а по традиция нашето ръководство винаги е окуражавало свободната и открита размяна на мнения.

— Майната й на традицията! — Невил посочи обвинително Стив — Може и да го имате за голяма звезда, но той все още си е скапан мърльо, и няма да позволя на никой мърльо да ми се отговаря така!

Уолис се покашля:

— Добре, Джейк, разбрахме позицията ти. — Той се извърна към Стив — Искаш ли да продължим?

Стив им разказа цялата история. С въпросите и отговорите им отне над четири часа, разделени в две части, с почивка за обяд.

Стив отказа да хапне и предпочете да прекара времето в интензивното с Клиъруотър. Не беше голяма загуба. Подносите от столовата в съседния вагон съдържаха стандартната порция на Федерацията — безвкусна, изкуствена, натъпкана с витамини помия. След храната в Ни-Исан и силно подправените риба и месо в Плейнфолк, Стив не можеше да се насили да я яде.

След това, когато Стив привърши с разказа си, Уолис каза:

— Добре, значи Кадилак е на път към дома. Да предположим, че още водиш случая — какъв ще е следващият ти ход?

— Трябва да го настигна. Да му кажа какво е станало.

Невил пак се намеси:

— Няма ли да се ядоса, като чуе, че си натикал любимата му катеричка в ешелон?

Стив сподави раздразнението си.

— Да се ядоса? Направо ще откачи. Но това си е негов проблем. Извади късмет, че е още жива. Не се тревожи. Ще го убедя.

— И как ще го направиш? — попита Уолис. — Клиъруотър е на борда на Ред Ривър, защото ти го уреди. Как ще накараш Кадилак да ти се довери, когато ти очевидно работиш за нас?

— Много просто, каза Стив — Ще му кажа истината. Аз не потърсих ешелона. Аз потърсих Роз.

Уолис размаха пръст срещу Стив и природената му сестра.

— М'Кол знаят ли за специалната ви връзка?

— Не. Само Кадилак и Клиъруотър. Клиъруотър наблюдаваше от брега, когато самолетите бомбардираха кораба с колела. Кадилак беше в трюма с мен, така че нищо не видя. Докато излезем горе, самолетите си бяха отишли, но накрая трябваше да му дам някакво обяснение. Единственият начин да сваля всякакво подозрение, че все още работя за Федерацията, беше да им кажа за връзката между мен и Роз. Фактът, че Федерацията е изпратила самолетите да бомбардират кораба с колела, означаваше, че Първото семейство е смятало, че аз все още работя за тях. Което, разбира се, накара Кадилак да се съмнява в мотивите на Роз. И така, за да го убедя, че може да вярва и на двама ни, му казах, че съм убедил Роз — която напълно ми вярва — в моята стопроцентова лоялност. Ето защо вие сте изпратили самолетите да ни помогнете да избягаме.

— Повярва ли ти? — попита Уолис.

— Да, донякъде, в типичния му стил. Измъкнахме се от жълтите, спасих му живота, но ти знаеш как е — Стив хвърли кос поглед към Невил. — Той е от онези, дето все са недоволни. Смел е, доста интелигентен, може да прави смайващи неща с ума си, но нещо все не му е наред.

— И каква история ще му разкажеш?

— Той вече знае, че Роз се е свързала с мен да ми каже, че е на борда на Ред Ривър. Ще му кажа, че от шока, който съм изпитал, като съм ги видял простреляни и двамата, съм предизвикал нов контакт между мен и Роз. Тя веднага е разбрала какво е станало и къде се намираме, така че съм изчакал да ми потвърди, че е изпратила помощ, и после съм се измъкнал, докато първия самолет спускал сигналните ракети. Ще кажа и че в последвал контакт Роз ми е споделила, че Клиъруотър е вън от опасност. Кадилак ще бъде подозрителен, но какво ли може да направи? Трябва да ми повярва, защото единственият начин да разбере какво се случва с нея, е чрез мен и Роз. А аз ще продължавам да твърдя, че не съм уреждал нищо по официалните канали. И никога не съм идвал тук. Как ви звучи?

Шестимата размениха замислени погледи.

Тишината на четиримата в средата изнервяше Стив. Хората, които слушаха и не казваха нищо, бяха онези, за които трябва да внимаваш. Много често именно те въртяха нещата.

Невил поклати презрително глава:

— Брей, голяма си работа, значи.

— Джейк, успокой се вече, а? Остави човека на мира. — Уолис се обърна пак към Стив — Звучи добре, но да не паднеш сам в капана. Няма как Роз да е промъкнала Клиъруотър на борда на Ред Ривър сама. Това може да стане, само ако знаем за това и й съдействаме. Пък и причината Клиъруотър да е все още с нас е, защото хирурзите прекараха почти дванайсет часа над раздробеното й тяло.

— Не го отричам.

Уолис разпери ръце:

— Значи пак сме там, откъдето тръгнахме. Ако Роз работи с нас, а ти работиш с Роз, защо да ти се доверяват мютите?

— Много просто — каза Стив.

— Айде да спреш да го повтаряш, а? — сопна се Невил. Сменяш страните толкова бързо, че ти изгубихме дирята кого премяташ всъщност!

Стив погледна към природената си сестра и каза:

— Роз само се преструва, че работи за вас. — Очите им се срещнаха отново. Съобщението, което прати в главата му бе толкова смайващо, че никой от останалите не би се досетил, че казва истината.

Той хвърли поглед около масата и се опита да не се засмее на дързостта си.

— Ето това казах на Кадилак, когато ме конфронтира за ролята й в стачката на кораба с колела. И когато открих, че е на Ред Ривър, повторих твърдението си, че е скрит съюзник, и че след като е спечелила доверието на Майка, го е убедила да я сложи на борда на ешелона, защото възнамерявала да прекоси границата и да ме намери при първа възможност.

Погледът на Стив се върна отново върху природената му сестра:

— Това твърдение бе потвърдено от Клиъруотър, защото Роз вече бе влязла в главата й и й въртеше номер.

Уолис присви очи. Когато го инструктираше, Карлстром изобщо не бе споменавал за такава странна възможност. Но наблягайки на необходимостта да я пазят през цялото време, той го бе предупредил да очаква неочакваното. Ето защо отрядът седеше прилепен за нея като муха на лайно.

— Продължавай…

— Следващата стъпка е да убедим Кадилак и Мистър Сноу, че ако намерим начин да се качим на борда на Ред Ривър — може би с помощта на ренегатите на Малоун — тогава ще успеем да спасим и Роз, и Клиъруотър. А може би дори да пленим композицията.

Торн Уоткинс, седящият от дясно на Стив, наруши тишината с отсечения си смях:

— Нима смяташ, че ще ти се вържат?

— Ако планът на Малоун е достатъчно добър, да.

Уолис изглеждаше озадачен.

— Но в срока, който споменаваш, Алфа-Браво все още ще е твърде зле, за да бъде придвижвана, както обясни Роз.

— Знам това, ти също го знаеш. — каза Стив — Но те не го знаят. И аз не възнамерявам да им кажа.

— Нека пак да прегледаме нещата. — Уолис събра ръце в молитвен жест пред устата си и събра мислите си. — Ти предлагаш да оставим двата ти оставащи обекта и група мюти да се качат на ешелона и после да им приложим някакъв капан.

— Точно така.

— И след като Кадилак и Мистър Сноу бъдат заловени, а другите бучкоглави — неутрализирани, ще го направим да изглежда, все едно атаката е била успешна. Всичко точно ли е дотук? — попита Уолис.

— Перфектно — каза Стив.

— В който момент останалите от племето ще се втурнат към композицията да плячкосват и…

— Ще им го наврем отзад. — довърши Невил.

Уолис сдържа раздразнението си от прекъсването.

— Всичко това изисква детайлно планиране. Тоест, ние искаме мютите на влака, но не искаме да се разбеснеят…

— Ето защо ни е необходимо време — каза Стив. Първо, за да го подготвим и второ, за да може Малоун да пробута идеята на Кадилак.

— Защо ти не го направиш? — поинтересува се Невил.

— Заради личните проблеми, които споменах. Той не ми се доверява изцяло. Но пък, това важи и за теб, майоре.

Предизвикателството накара Невил да се усмихне:

— Аз не бих се изразил чак така. Четох какво си направил в Херън Пул и трябва да призная заслугите ти. Първокласна операция. И не мисли, че ми пука за боите, които носиш. И аз съм бил в бояджийницата няколко пъти. Но винаги съм малко нащрек спрямо мексиканци, навлезли толкова дълбоко в самоличността си под прикритие, че някой път нямат измъкване.

Стив овладя гнева си.

— Слез долу и я погледни, майоре. Огледай я внимателно, после се върни и ми кажи с ръка на сърцето, ако не знаеше отпреди, щеше ли да повярваш, че е мютка.

Невил се изсмя:

— По цветовете на кожата, естествено.

Стив набра левия си ръкав до лакътя и му показа ръката си.

— Боядисани са, майоре. Точно като тези. Под тях кожата й е същата като твоята и моята. Всичко, което е нужно за промяната, е шепа розови листа, натрошени и потопени във вода. Сложи я под душа с някоя като Роз и няма да можеш да ги различиш.

— Няма значение как изглежда отвън. Отвътре тя пак си е мютка.

Стив не се отказа:

— Но не ти ли се струва странно, че раса, официално класифицирана като получовешка, може да произведе екземпляри, които ходят, говорят, изглеждат и мислят като истински хора?

Уолис изглеждаше угрижен.

— Стив, не мисля, че това има някаква връзка с…

— При цялото ми уважение, сър, аз мисля, че има сериозна връзка. Майор Невил постави под съмнение моята надеждност, и хвърли няколко половинчати обвинения в неподчинение, колкото да не е без хич. Моята защита зависи от статуса на мютите и мястото им в голямата картина. Те са врагът. Те са срещу всичко, което Федерацията представлява. Няма спор за това, но…

— Радвам се да го чуя — промълви Уолис.

— Но присъствието на мюти като Кадилак и Клиъруотър, които са много далеч от получовешкото, даже са по-близо до свръхчовешкото, поставя под въпрос всичко, което Първото семейство ни е учило за мютите. Плейнфолк имат отговор на този въпрос. Те твърдят, че преди Холокоста, мютите и трекерите са били членове на едно и също общество. На една и съща раса. Човешката раса.

Уолис се намеси, гласът му кънтеше от гняв.

— Това е достатъчно, Стив! Навлизаш в твърде опасни води.

— Видяхте ли какво имам предвид за тоя? — каза Невил. — Опита се да пробута същите малоумни истории и на Съвета на оценителите — Той изгледа триумфално Стив. — Какво ти направи тая, бе Стив — издуха ти мозъка през оная работа?

Внезапно Стив бе обхванат от непреодолимото желание да се хвърли през масата към Невил и да му избие зъбите в гърлото, но тогава Роз влезе в главата му и го накара да се успокои.

— Прав си, майоре — каза той сговорчиво. — Май си го изпросих. Когато човек е бил толкова дълго сам и тъкал на два стана, понякога е трудно да видиш истината.

— Наясно сме с този проблем — отвърна Уолис. Затова тази временна липса на разсъдък няма да се отбележи. А що се отнася до теб, Джейк, може би ще свършим с всичко това по-бързо и по-конструктивно, ако преразгледаш отношението си. Ние не сме Съвета на оценителите, а Стив не е подсъдим. Ние осмината сме от един отбор.

Невил прие това с кимване, но не беше щастлив.

— Окей, да се върнем на темата. Стив, ти казваше, че Кадилак не ти се доверява изцяло…

— Наречи го прокрадващо се съмнение. Чувствата му са смесени, защото съм го измъквал от няколко опасни ситуации. Но както ти каза, той не е идиот. Нямаше как да избягаме от Ни-Исан без помощ отвън и дойде моментът, в който нямаше как да го крия повече. Така че си признах — бях агент под прикритие, изпратен да ги заловя и тримата. Казах му, че насила съм приел задачата, защото Федерацията е заплашила, че ще убие Роз, ако откажа.

— И той повярва ли ти? — попита Уолис.

Стив сви рамене:

— Поне го прие. Това беше единственият начин да избяга от Ни-Исан. Мисля, че наистина повярва, когато обезвредихме сайд-уиндъра и мексиканските пилоти в Лонг Пойнт и завзехме самолетите. Оттам нататък нещата взеха да се оправят, докато…

— Докато той и мютската кучка долу не взривиха четири от нашите самолети в небето и не поставиха екслозиви на Келсо и Казан! — Очите на Невил ясно показваха какво е мнението му за приноса на Стив към военното дело.

Стив си пое дълбоко въздух, преди да отговори.

— Вече обясних това. Не знаех, че Келсо и Джоди са пълни с експлозиви. Дори самите те не знаеха! Племето М'Кол беше смазано от Дамата. Кадилак и Клиъруотър се възползваха от възможността да изравнят резултата. Но имаше и друго — те ме подложиха на изпитание. Искаха да видят накъде ще скоча, ако започнат да избиват моите хора. Аз пламенно възразих, но само на основание, че ударът срещу Дамата не беше нужен. Всяка моя силна реакция щеше тотално да разруши прикритието ми. Но нямаше как да спра Клиъруотър да не използва магията си срещу скайхоковете, дори и да исках.

Той се обърна към Невил.

— Когато понаучиш това-онова за повелителите от първа ръка, ще разбереш защо в един момент в битката при Херън Пул, имаше петдесет-шестдесет самураи, които се опитваха да я убият. Мъжагите с мечовете така и не успяха да влязат в ръкопашен бой с нея, а стрелите просто се разлетяваха от стената от светлина, която я обгръщаше.

Устните на Невил се свиха в гримаса.

— И след всичко това, някакъв пич в скайхок на път за вкъщи изпразва пълнителя и ето на — при нас е. Няколко дузини добре прицелени куршуми. Само това е било необходимо.

— Просто щастлива случайност. Едно на милион шанс, само защото умът й бе зает с друго. — каза Стив — Но не се тревожи, знам накъде биеш. — Гласът му зазвуча грубо — Все още смяташ, че ония тримата можеха да бъдат прибрани без цялата суматоха. Не е ли така, майоре?

Невил улови предупредителния поглед на Уолис и вдигна ръце.

— Просто упражнявам традиционното си право да участвам в открита и честна размяна на мнения…

— Джейк не си пада по екстрасенсите — обясни Уолис.

Стив се усмихна:

— И аз не съм във възторг, че съм един от тях.

— Винаги съм твърдял, че няма нищо на този свят, което един куршум да не може да излекува.

От изражението на Уолис стана ясно, че става въпрос за отдавна продължаващ спор.

— Е, ами, ти все това повтаряш, Джейк, но и двамата знаем, че комитетът, който понастоящем изучава тактическата полза от псиониката, е на съвсем различно мнение.

— Че така ще кажат, ами как? — Невил забеляза как Уолис се смръщи и се обърна към Стив. — Е, кажи де, след удара по ешелона, подобриха ли се взаимоотношенията ти с Кадилак?

— Да. Когато започнахме да бягаме на запад, той имаше други грижи. По това време вече беше обладан от тезата «Аз съм водача на Избрания». Аз се правех, че му вярвам. Всичко беше наред, докато не попаднахме на Малоун и на Кадилак му свърши сакето, а скоро след това получих сигнал от Роз. Майка я настанила на борда на Ред Ривър и я пратила на север да помогне в неутрализирането на Клиъруотър. Изпращайки влака в Небраска и движейки го паралелно на нашия маршрут, Майка се надявала, че Роз ще съумее да поддържа ума ми ясен. Да попречи на Клиъруотър да ми направи онова, което бе сторила с Келсо и Джоди.

Невил се изхили сухо.

— Точно затова ти направихме пълен обиск, преди да те пуснем на рампата.

— Мъдър ход. Но както и да е, може и да беше голяма грешка, но казах на Кадилак, че Роз е осъществила контакт и че е на Ред Ривър. И заради историята, която му бях пробутал преди, как съм приел насила задачата, защото са заплашили живота й, трябваше да го излъжа, че ще опитам да я спася. Щеше да изглежда странно, ако бях пасувал на възможност, която се пада веднъж в живота, вместо да я приветствам. Нямах ясна идея как точно щеше да стане, всичко беше на прима виста. Но предположих, че ако М'Колите се съберат с ренегатите на Малоун — може би дегизирани под някаква форма — може би ще успеем да го осъществим.

— И как реагира Кадилак?

— Каза, че атаката над ешелона е точно онова, което Федерацията иска да направим. Ето защо били пратили Роз на борда. Тя била примамката за мен, ако наистина съм бил минал на страната на мютите. В следващия момент едва ли не направо ме обвини, че съм готов да продам хората му надолу по реката, само и само да я спася. Както казах по-рано, М'Колите вече бяха претърпяли тежки загуби при нападението над Дамата. Кадилак не възнамеряваше да повтаря грешката, повеждайки ги към капан. От друга страна, ако казвах истината, ако наистина бях верен приятел на Плейнфолк, той пак не беше подготвен да остави племето да бъде избито, докато спасява природената ми сестра. И в двата случая губеше — Стив сви рамене. — Оттам нататък нещата се влошиха, и докато се опитваше да ме намушка с нож, бяхме уцелени от скайхока.

— Ами тогава защо бе, мамка му, обсъждаме дали да подготвим фалшива атака над Ред Ривър? — настоя Невил. Очите му огледаха останалите членове на ударната група, а сетне се спряха на Стив. — Ако тогава мютското лайно не е било готово да поведе в атака племето си, защо в името на Семейството, ще реши да го стори сега?

Стив се опита да изглежда търпелив и разумен.

— Защото ситуацията се промени. Клиъруотър е на влака!

Невил се ухили злобно:

— Леле, как ми се ще да съм там, като му кажеш. Умирам си да видя как ще се измъкнеш от ситуацията!

— Ще се оправя…

— Какво ще му кажеш? — запита Уолис.

— Ще му кажа, че е бил прав. Моята идея да измъкна Роз от Ред Ривър е била абсолютно налудничава. И същото важи за Клиъруотър. Няма начин някой да се качи на борда на този ешелон и да я спаси. Той просто трябва да се благодари, че е жива и да приеме, че сега тя е затворник на Федерацията.

— Каква смяташ, че ще е реакцията му? — попита Уолис.

Стив се усмихна.

— Познавам го този като петте си пръста. Ако аз кажа, че тя не може да бъде спасена, той ще се опита да ме обори. Ще приеме идеята за нападение над ешелона, защото няма да я чуе от мен, а от Малоун. Именно той трябва да му я пробута. И трябва да го направи ловко, така че Кадилак да си помисли, че всичко е негова идея.

Уолис поумува над идеята.

— Може и да се получи. Някой вижда ли пропуски в плана?

— Да — отвърна Хана — мексиканецът седнал между Роз и Невил от другата страна на масата. — Вярвам, че нашето приятелче тук разбира мютите, но не можем да организираме атака над Ред Ривър, без одобрението на шефа.

— Окей, да кажем, че го получим. — отново се намеси Невил — Не виждам как СИНК-ТРЕЙН ще се съгласи да рискува Ред Ривър, а и Фарго също няма да се зарадва много.

— Ако Майка и П-Г одобрят плана, СИНК-ТРЕЙН и Фарго изобщо няма да имат думата. — каза Уолис с изненадващи стоманени нотки в гласа. — Продължи, Рей. Да предположим, че ни дадат зелена светлина…

Хана продължи:

— Добре. Да кажем, че после измислим работен план. План, който има разумни шансове за успех от мютска гледна точка, но който можем да обърнем, когато дойде време да щракнем капана. Въпросът е как можем да сме сигурни че, първо, бучкоглавите ще му се вържат и второ, ще го последват.

— Там се намесвам аз — каза Стив. — В момента, в който разбера, че Кадилак сериозно обмисля да спаси Клиъруотър, ще се противопоставя на цялата идея. Това само ще го подтикне още повече. Но за да изиграя ролята си както трябва, ще трябва да знам точно какъв е плана.

— Разбрано — каза Уолис. — Ако успеем да задействаме нещата, ще се свържем с Малоун.

Стив поклати глава.

— Твърде рисковано е. Аз и той трябва да стоим на една ръка разстояние. Малоун трябва да се води от Кадилак и привидно да не ми се доверява. Но не много, иначе хората му ще се чудят защо още не ми е пратил куршум в гърлото. Само трябва да показва нежелание да ме запознае с техния план. Това ще окуражи Кадилак и Мистър Сноу да повярват, че Малоун е с тях.

— Тогава как ще се свържем с теб? — попита Уолис.

— Чрез Роз.

Досадният Невил пак се обади:

— Че защо да не използваме нормални комуникационни канали?

— Радио-ножът ли имаш предвид? Твърде рисковано е — каза Стив. — Веднъж вече ме хванаха. Ако искаме да ги закопаем здраво, трябва да ми имат пълно доверие. На път съм да го постигна. Кадилак е отделен проблем. Сблъсък на характерите. Ние сме съперници. Той иска да е по-добър във всичко, което умея аз. Нямам такъв проблем с Мистър Сноу. Той има ум като бръснач и е проницателен, но с него успях да установя така да се каже «работни взаимоотношения». Той ме харесва, а това е още една причина Кадилак да не ме долюбва. Той е ревнив.

— Как ще реагира Мистър Сноу на новината, че си изгубил Клиъруотър? — попита Парсънс. Беше седнал между Роз и Уолис.

— Ами, със сигурност ще го разглежда като проблем, но не е кой знае какво. Благодарение на Роз, поне ще мога да му кажа, че е жива и в добри ръце.

— Но дали ще подкрепи плана на Кадилак за Ред Ривър?

— Ще му се наложи. Племето няма да атакува ешелона, ако той не е там да ги предвожда.

Парсънс настоя:

— Да, но откъде знаеш, че ще го стори?

— Защото е стар. Вече е на финала и почти си е изгърмял патроните. Повелителите умират по малко всеки път, когато призовават сила. Не им се разминава безнаказано. Всеки път, когато призоват нещо наистина голямо, собственият им живот виси на косъм. Не се шегувам. Виждал съм го. Очите им са мъртви, телата им са празни обвивки. Отнема време, докато презаредят батериите. М'Колите ще се втурнат с всички сили да спасяват Клиъруотър, защото тя е наследницата на Мистър Сноу. Без повелител, те не могат да задържат позицията си на най-могъщо племе от рода Ши-Карго. Те са свършени. Ето защо той ще ги поведе срещу Ред Ривър.

Стив се усмихна:

— И като почетен член на Плейнфолк, аз ще бъда неотлъчно до него.

— Не забравяш ли нещо? — каза Невил, очевидно невпечатлен от уверенията на Стив. — Нещо, което ни каза преди малко? За твоето приятелче Мистър Сноу, Носителя на бури? Не е ли това името, което мютите дават на някой, който притежава седем от деветте така наречени Кръга на Властта?

— Да…

— Супер. Говорим за човека, който според теб може да ни издуха на майната ни. И ти предлагаш да го пуснем да си вее байрака из Ред Ривър. Сигурно си се побъркал!

— Ред Ривър няма да е в опасност. — Устата на природената му сестра беше затворена, но той чуваше как другия й глас му шепти. — Роз не е просто телепат. Тя има дарбата напълно да дезориентира ума на Мистър Сноу, да го сложи на неутрална скорост, ако щете, и той няма да може да го използва, за да призове силите от земята и небето.

— О, така ли? — сопна се Невил — И откога така?

— Защо не попиташ нея. — каза Стив.

Нетърпелив да успокои духовете, Уолис започна с помирителен тон:

— Ако това е истина, може да доведе до интересно развитие на нещата. Има ли, хмм, начин да потвърдиш твърдението, което природения ти брат току-що направи?

— Какво, сега ли? — попита нервно Роз.

— Ами да. Разбирам, че не сме под заплаха от повелител, но ако може да ни направиш задоволителна демонстрация на, хмм, умствените си сили, които би използвала в такъв случай, това… би било изключително полезно.

Невил се засмя:

— За бога, не вярвате наистина в тия щуротии, нали?

— Джейк, затваряй си устата, разбра ли? — Уолис кимна на Роз. — Така ли ще го направиш? Докато ние седим на масата?

— Да, няма проблем. — Роз постави ръцете си на масата, затвори очи и задиша дълбоко. — Приближете столовете, колкото се може по-близо.

— Да си затворим ли и ние очите? — запита Уолис.

— Не - отвърна Роз. — Искам да се насладите на гледката.

След думите й, стаята се разми пред очите им. Стив почувства полъх по лицето си. Погледна нагоре и видя ясно синьо небе над главата си, простиращо се до безкрайно далечния хоризонт, поръбен с облаци. Седяха около масата на открито! Разбира се, беше халюцинация. Но те всички я споделяха, а детайлите бяха изумителни. Толкова реалистични! Беше фантастично!

Роз изглеждаше невероятно спокойна, в рязък контраст с отряда, който се бе парализирал от страх. Стив погледна надолу и разбра защо. Тази халюцинация не бе просто фантастична, беше направо ужасяваща. Заедно с другите хора на масата, той се намираше на тесния връх на ерозирала скала, поне на хиляда фута над равнината отдолу. Равният връх на скалата бе широк, колкото да побере масата и тръбните метални столове. И най-малкото движение назад можеше да ги преобърне през ръба!

Ох, мамка му! Стив хвърли тайно поглед към ужасната пропаст и реши, че може да мине и без тази демонстрация. Когато летеше, не изпитваше страх от височини, но да те закрепят едва-едва на ръба на отвесна пропаст беше друга работа. Малко му прилоша. Това не е истина, си повтаряше той. Аз седя в болнично отделение на горната палуба на ешелон. Но умът му подсказваше друго. Небето, бризът, върхът на червената скала бяха реалност. Както и замайващата сила, която го привличаше като магнит към равнината в подножието!

Овладявайки импулса си да се хвърли в пропастта, Стив плъзна внимателно ръце през масата. Първоначалната му идея беше да се обезопаси, като сграбчи китките на Роз, но когато десницата му се докосна до лявата й ръка, той усети разтърсващ електрически заряд, който отблъсна ръката му във въздуха. За щастие, зарядът го раздруса настрани, а не назад. Той успя да хване далечния ръб с лявата си ръка. Нямаше много пространство, защото на всички на масата бе дошла същата идея.

Не се паникьосвай, Брикман. Нищо няма да ти се случи. Сестричката ти просто показва на тази банда тъпанари на какво е способна… Стив чу сподавен вик откъм Невил. Погледна между главите и над протегнатите ръце и разбра защо Невил е разтревожен. Скалата имаше два върха. Столът на Невил се намираше на втория, по-малък връх, на около шест фута от масата. Върхът бе широк, колкото да побере стола. Невил седеше, вцепенен от страх, здраво стиснал седалката, а краката му стърчаха във въздуха. На Стив му стана още по-лошо, само докато го гледаше. Той затвори очи и се опита да се свърже със сестра си. Добре, Роз, доказа се. Хайде сега, извади ни от този кошмар…

— Ей, пичове! Моля ви! Помогнете ми! — мъжкарския отсечен говор на Невил се бе превърнал в сподавено блеене.

— Шегуваш ли се? Едно погрешно движение и всички ще се озовем в пропастта.

Гласът на Невил премина в неистов крясък — Ааааа! Ааааааа! Аааааа! Стив се насили да погледне към него. Вторият връх бе започнал да се рони. Столът на Невил се накланяше назад. Мексиканците не смееха да се наведат напред от страх да не обърнат баланса в другата посока.

Беше залепен за стола, с изпъкнали очи, устата му потрепваше гротескно, предусещайки най-страшното. Стив зърна как гумените подметки на ботушите на Невил хвръкнаха във въздуха и после стисна очи, докато столът се преобръщаше, събаряйки мексиканеца в пропастта. Звукът от писъка на Невил го вкочани. Чу се тежко тупване и трясък на счупен метал.

Бризът по лицето на Стив внезапно изчезна. Той отвори очи и видя, че Роз го наблюдава. Масата отново се намираше в болницата, но на седящите около нея хич не им се вярваше.

Те се спогледаха, шокирани, останали без думи, после всички очи се насочиха към мястото на Невил. Столът му лежеше на земята, а Невил се бе изпружил по гръб до него. Рей Хана и Дарил Коутс, мексиканеца от ляво на Стив, изправиха стола му и му помогнаха да стане.

Невил трепереше неконтролируемо, а около чатала му се образуваше все по-голямо тъмно петно — беше се напикал. Той сграбчи масата, за да се успокои, докато Хана и Коутс му помагаха да седне обратно на стола.

— Кристо! Имах най-ужасния… — Той се спря, когато видя напрегнатите им лица. — Ка… Какво стана?

— Добър въпрос…

Ако се съди по пребледнялото лице на Уолис, и той бе преживял нещо ужасно, също като останалите. Той погледна притеснено Роз и гласът му потрепери:

— Благодаря ти. Да… това беше, хммм… много показателно. Аз нямах и… — Той прочисти гърлото си и гласът му се качи с една октава. — Защо вие двамата не проверите състоянието на вашия пациент, докато ние, хммм…?

— Разбира се — отвърна Роз.

Ударната група наблюдаваше в пълно мълчание как Стив я последва навън. Хана затвори вратата зад него.

Докато слизаха по стълбите, милион въпроси кръжаха в главата на Стив. Беше разтърсващо преживяване. Краката му бяха като желе, но той се опита да звучи естествено:

— Голяма каскада направи там. Впечатлен съм.

Две стъпала пред него, Раз се обърна назад и се усмихна:

— Това е само началото.

Усмивката й бе същата усмивка, която той добре познаваше, но погледът в очите й беше на непознат човек. Имаше и нещо друго. Той говореше през цялото време, а тя слушаше, но през повечето време той беше не повече от неин говорител. Роз му слагаше думите в главата.

Тук има сили, които не разбирам, помисли си Стив. И за първи път в живота си сестра му го изплаши…

Глава 3

Кадилак се размърда, докато ефектът от приспивателните започна да отминава.

Гриф, ренегатът, който пазеше мюта, се изправи, когато Малоун се приближи.

— Още пет-десет минути и ще е на крака.

— Чудесно. Оседлайте конете. Да използваме максимално луната.

— Ако нямаш нищо против, бих предпочел да вървя пеша, а коня да носи само екипировката ми.

— Хич не ми пука какво предпочиташ — сопна се Малоун. — Качваш се на скапания кон и се научаваш да яздиш като всички останали! Уилко!

Гриф отстъпи извън обсега на юмруците и ритниците на Малоун, после се втурна към редицата вързани коне, които бяха наследили от странното трио пътуващи мюти.

Тези тримата, дошли от изток, не се държаха като типичните видиотени бучкоглави. Всъщност, ако се съди по това колко време Малоун разговаря с тях преди въздушната атака, явно бяха нещо супер специално.

Любопитството на Гриф се изчерпваше с това. Малоун беше кораво копеле и, ако по някаква причина беше решил да се сприятелява с група мюти, то това си беше лично негова работа. Човекът знаеше какво прави и всеки, който си вреше носа, където не му е работа, получаваше набързо урок, който никога нямаше да забрави. Всеки ренегат, достатъчно глупав да забрави първия урок, не оцеляваше след втория.

Както повечето ренегати, Гриф не долюбваше мютите, но се бе научил да живее с тях. И ако не ги убиваш, те оставяха на мира. Племената предпочитаха да стоиш настрана от териториите им, но ако пресечеш границите им и се натъкнеш на хайка воини, обикновено можеше да ги купиш с няколко дрънкулки за украса. А пък ако им дадеш няколко стрели за арбалет — защото понякога на лов не уцелваха — наистина ще ги ощастливиш.

Стрелите, както и арбалетите, които ги изстрелваха, бяха високоценени стоки, изработвани от едни типове на изток. Мютите дори продаваха собствените си хора, за да доберат до тях, така че шепа безплатни стрели си беше голяма работа. Смееха се и подскачаха наоколо, ликуваха и крещяха. Но сред цялата врява и ломотене, използваха истински свързани думи, в които имаше смисъл.

Това беше най-голямата изненада за него през първата му мисия като инженер по поддръжката в работния лагер в Канзас. А откакто стана ренегат, от момента в който бе задължен да се отнася към мютите като с равни, а не като враждебно настроени роби, Гриф непрекъснато се изумяваше колко нормални са всъщност. Е, имаха черепи на бучки и разноцветна кожа, но си приличаха с трекерите по толкова много неща. Гриф не можеше да разбере как може да се държат по този начин, а да не са човешки същества. Беше си истинска мистерия.

Триото, което яздеше от изток начело на цяло стадо коне, беше добър пример. Те говореха нормален бейсик, а умовете им бяха остри като бръснач. И ако махнеш настрана тъмно и светлокафявите петна по кожата им и ги поставиш редом до три от нашите момчета, ще ти е трудно да познаеш кой кой е.

Когато Гриф се замисли за времето, прекарано в гледане на обучителни филми за грозните като смъртта мюти — кръвожадни диви животни, които следва да бъдат безмилостно унищожавани — не можеше да не се зачуди защо Първото семейство не бе разказало цялата история на трекерите: например, че шепа ренегати могат да живеят рамо до рамо с мютите и да не се окажат с глави, забучени на кол.

Да… беше си загадка — като да се опитваш да разбереш защо някой ще иска да седи на гърба на някое от четирикраките уроди, с които пристигнаха мютите. Особено при положение, че зверовете разполагаха със зъби, които могат да ти прегризат ръката и задни крака, които ритаха със силата на парен чук. Е, мютите се бяха оборудвали със седла и юзди, за да ги управляват, ама пак си беше шибан начин за придвижване.

Гриф виждаше, че конете ще бъдат от полза за пренасяне на екипировка, но дори и това си имаше лошата страна. Воденето на върволица от натоварени коне просто те превръщаше в по-голяма мишена, а винаги съществуваше риска зверовете да щипнат нанякъде с ценните ти притежания. По-добре да пътуваш с лека екипировка, отколкото да вземеш да разчиташ на транспортна система, която всеки преминаващ скайхок може да разпарчатоса за нула време.

От друга страна, ако за момент забравеше за собствените си чувства, Гриф можеше да оцени накъде биеха Малоун и новите му мютски приятели. Ако успееш да се задържиш на седлото и схванеш как да подкараш животното, можеш да преминеш голямо разстояние за кратко време. Достатъчно бързо да надбягаш мют. Някои от момчетата вече се бяха справили с проблема и когато ги гледаше как се перчат пред останалите, Гриф разбираше възбудата на ездачите.

Нямаше две мнения по въпроса. Беше впечатляващо, но противоестествено. Не беше и практично. Оставаше проблемът с поддръжката. Конете не бяха като возила с колела. Ако някое возило се счупеше, трябваше просто да пуснеш бордовата диагностична програма и да поръчаш необходимите нови части. С конете, здравата се прецакваш. Най-напред, никой не знаеше какво става вътре в коня и не можеш да поръчаш нови крака, както правиш с колелата. Ако се счупеше крак — край. Нямаше как дори да се задели туй-онуй за резервни части. Трябваше да простиш с целия кон.

Гриф хвана седлото от дърво и кожа, възхищавайки се отново на сръчната изработка на незнайния майстор, а сетне го постави на коня си.

— Стой мирен, приятелче… — промърмори той — Знам, че мразиш това, колкото и аз, ама шефа ни иска и двамата на път…

Той придърпа плътно подпръга около корема на коня, после сви колана с още една дупка. Веднъж вече бе падал на забавен кадър от коня си под грубите освирквания на другарите си, и не смяташе да повтаря тази грешка.

Докато се взираше в Кадилак, Малоун изпитваше подобни опасения.

Мютите представляваха проблем, без който спокойно можеше да мине. Въпреки че преговаряше с мютите и съблюдаваше основните правила на мирното съвместно съжителство, той не споделяше снизхождението на Гриф. Малоун не харесваше мютите. Точка по въпроса. Но пък Малоун не беше ренегат, бягащ от Федерацията. Някои от мъжете, които ръководеше, бяха истински дезертьори — достатъчно смели да потърсят независимо съществуване на повърхността, но също и предателски боклуци. Малоун нямаше нищо против. Точно това го бяха изпратили да управлява: отряд по боклука. Малоун и основната част от ренегатската му банда бяха мексиканци — агенти на тайната организация, контролирана от командир-генерал Карлстром.

В капан между световете на трекерите и мютите, ренегатите бяха основно мародери, скитници, върлуващи по повърхността без определена цел и без дом, в който да се върнат. Смъртта беше единственото посрещане, което можеха да очакват от Федерацията. За щастие имаше обширни райони, които не бяха привлекли все още вниманието на пионерите и нямаше много мюти, като например Скалистите планини.

Но бучкоглавите не случайно избягваха тези планини. През шест месеца от годината бе толкова студено, а снегът — толкова дълбок, че никой не оцеляваше. Освен ако, разбира се, не си добре организиран и с подходящата екипировка. Карлстром се подсигури групите му да имат необходимите познания и екипировка, а всеки мъж бе внимателно подбран така, че да няма провали.

Като всеки биологичен вид, борещ се за оцеляване, ренегатите подлежаха на процеса на естествен подбор. Силните процъфтяваха, слабите загиваха. Голямата група обещаваше безопасност, приемственост и другарство. Организацията на Малоун предоставяше и другия жизненоважен елемент — силно ръководство. През месеците на формиране, отрядът му се бе превърнал в магнит, привличащ по-малки групи и отделни мъже, които до този момент бяха предпочитали съществуването на отшелници.

Във Федерацията, името на Малоун се спрягаше в информационната мрежа, управлявана от известни подривни елементи. За много хора в този междинен свят, Малоун вече имаше статуса на народен герой. Човек, преборил системата. Не отне много време името и приблизителното му местонахождение да тръгне от уста на уста в междинните станции и трудовите лагери. Не само неговото име се споменаваше шепнешком в разговорите. Имаше и няколко други, любезно предоставени от АМЕКСИКО заради потенциалните дезерьори — всички те подхранваха идеята за нарастващо съпротивително движение и относително безопасно убежище.

Само малцина от присъединилите се към Малоун разбираха, че са попаднали обратно в лапите на Федерацията, и бяха бързо елиминирани. Беше сладка операция — една от няколкото подобни наземни «ужилвания», които даваха възможност Първото семейство да държи пръста си на пулса на протестното движение. Осигуряваше се и непрестанен поток от кандидати за съдебни процеси по телевизията. Ако ешелоните не успееха да докарат достатъчен брой ренегати, то Малоун и другите като него оправяха баланса, като изпращаха нищо неподозиращи кандидати във внимателно координирана засада.

Ако зависеше от него, мютът в краката му сега щеше да е на път към Федерацията. Този Кадилак Девил присъстваше в списъка с издирвани лица. Беше заловен. Трябваше да бъде изпратен незабавно. Край на историята. Просто, чисто и лесно за организиране. Но не така го искаше Ханг-Файър. Ханг-Файър бе оперативното име на Стив Брикман, един мухльо, завършил Рио Лобо миналата година и служил за кратко като помощник-командир на борда на Луизианската дама. Малоун знаеше тези подробности, защото бе определен да подложи Брикман на заключителния му тест. Препятствие с потенциален фатален изход, измислено да провери куража и издръжливостта на кандидата. Брикман бе «опакован» — коленичил и завързан на кол, лице в лице с труп на трекер, който бе убил по време на военни действия.

Беше преминал изпитанието с отличен. Нямаше съмнение — Брикман беше първокласен войник, а последната му задача бе да проникне и след това избяга от Ни-Исан, водейки със себе си две важни мютски мишени: мютката Клиъруотър и Кадилак, по настоящем в краката на Малоун, който се опитваше от сума ти време да се отръска от влиянието на двойната доза Клауд Найн.

Клиъруотър бе сериозно ранена при изненадваща атака от отделил се скайхок. По молба на Брикман, Малоун и ренегатите му бяха раздигнали лагера и заминали, оставяйки ги да се оправят сами. Ако не беше умряла в ръцете му, то тогава Клиъруотър сега се намираше на борда на Ред Ривър. Кадилак имаше повърхностни рани и беше в безсъзнание заради същата градушка от куршуми.

Според Малоун, това беше идеална възможност да ги транспортират и двамата накуп. Две от три не беше лош резултат, но Брикман искаше целия пакет. Оставяйки Кадилак на свобода, той се надяваше да хване в капан третата си мишена — Мистър Сноу, силата на племето М'Кол. Ето защо Малоун бе натоварен със задачата да ескортира бучкоглавия до Шайен, Уайоминг. Пътуване, поставящо в сериозна опасност отряда му от ренегати.

Сега не беше подходящото време да пътуваш насам-натам. През април мютите ходеха на лов за «червенокожи» ренегати; ежегодното събиране на отцепници, които предаваха на Майсторите на желязото срещу стоки и които след това бяха транспортирани на изток. Малоун не беше планирал да напуска лагера, в който Брикман и приятелчетата му влязоха в средата на май.

Местоположението беше отлично, с добро покритие и течаща вода — идеално за дълъг престой. Беше избрано, защото АМЕКСИКО знаеха накъде е тръгнал Брикман и се очакваше да мине наблизо. В който момент Малоун, напълно случайно, трябваше да се появи и да поднови познанството им. Всичко си вървеше по плана, а в следващия момент, заради някакъв задник в скойхок и двама нещастници, които не го бяха предвидили, всичко отиде по дяволите, принуждавайки го да потегли на запад, когато всеки ренегат с акъла си се спотайваше по-ниско от тревата.

Единственото разрешение бе да се пътува нощем. Поради някаква си причина, дълбоко вкоренена в родовата им памет, мютите действаха само от изгрев до залез. След това ловуващите хайки и обходните патрули се прибираха или лягаха за през нощта. Не беше идеалното време да се пътува през страната, но след безброй години полева служба, Малоун се бе научил да познава терена и да придвижва хора и при най-неблагоприятните условия.

Но дори и така, той сериозно се изкушаваше да извика една небесна кука, която да разкара Кадилак от ръцете му. Но не той командваше тази операция. Заповедите от Майка бяха ясни и недвусмислени. Той трябваше да пресрещне Брикман в дадена точка от пътуването му, да прецени надеждността му и с одобрението на Майка, да му предложи съдействието си, ако и когато се наложи. Брикман действаше по устав, но все пак беше задействал вътрешната аларма на Малоун. Имаше нещо особено в него. Може би беше само инстинктивната антипатия на Малоун към чаровни синеоки момчета-първенци, но Брикман бе прекалено умен за собственото си добро, а многото хубаво не е на хубаво.

Предишната година шестима от хората на Малоун, включително и един съученик на Брикман, бяха изпратени на север да му осигурят подкреплението, което бе повикал, за да му помогнат да отвлече същите трима мюти. При последната радио връзка мексиканката Дона Лендквист бе докладвала, че отрядът е бил забелязан от хайка мюти М'Кол — познали ги по цвета на перата в косите им. Мютите изстреляли димяща стрела — знак, че искат да преговарят. Край на съобщението. Повече нищо не се чу за шестимата мексиканци. Брикман се движеше с това племе. Боядисан, напушен и целият в кожи. Доколко всъщност бе замесен в изчезването на подкреплението бе въпрос, който оттогава не оставяше Малоун на мира.

Той хвърли поглед към ясното небе, окъпано в лунна светлина, и видя как куп черни облаци се събират на хоризонта на север. Малоун бе хитър и изобретателен, но търпението не беше сред добродетелите му — особено когато ставаше въпрос за нежелани гости, и още повече когато гостът е мют.

След застрелването на Клиъруотър, Кадилак изобщо не се бе връщал в съзнание. За да избегнат разправиите, през последните два дни го държаха в наркотичен ступор. Подпомогнати от ясното нощно небе, бяха изминали седемдесет и няколко мили. Така или иначе, Клиъруотър беше извън обсег. Беше крайно време дивакът да застане на краката си, вместо да го влачат навсякъде. Когато Майка му каза да помогне на Брикман, той не знаеше, че това ще включва обгрижването на някакъв арогантен мют.

Именно това, а не самото придвижване, наистина го вбесяваше.

Той заби ботуша си в тялото на Кадилак:

— Хайде, събуждай се, бе копеле! Нямаме цяла нощ на разположение!

Кадилак се размърда сънливо:

— Да, да, няма проблем… — Очите му се се отвориха за момент, а сетне се затвориха отново, докато устата му се разтягаше в огромна прозявка.

Малоун отвори манерката си с вода и я изля върху лицето на Кадилак. Част от водата се стече в гърлото му и го задави. Той се търколи, кашляйки и плюейки, и най-накрая седна и се хвана за главата.

— Ставай на крака! Действай! Тръгваме! — Малоун мушна ръката си под лявата му подмишница и го изправи.

Кадилак се закрепи на крака и потърка лицето си. Сякаш цялото му тяло бе обхванато от странна летаргия.

— Мо-Таун! Чувствам се… — Очите му се разришиха, когато се фокусираха върху Малоун, а после обхванаха странното му обкръжение.

— Къде е Клиъруотър? А Брикман? — Той се намръщи при внезапната остра болка от многобройните си рани. Погледна лявата си страна и видя две прогизнали в кръв дупки от външната страна на бедрото на кожените си панталони. Имаше и дълбока драскотина на корема. Лицето му се изкриви в безпокойство. — Кой ме простреля?

— Не си ли спомняш? Може да е станало, след като се строполи.

Малоун му разказа как скайхокът се появил изневиделица и пуснал единичен откос през лагера, преди да завие към базата. Смътното предчувствие какво щяха да му кажат след това, накара Кадилак да завие от скръб. Той обгърна гърдите си с ръце и се залюля напред-назад.

— О, мила Небесна майко! Клиъруотър! Тя мъртва ли е?

— Не беше, когато си тръгнахме. Но беше ранена доста лошо.

— Ой-йеее! Всичко е по моя вина! Ами Брикман?

— Той е добре. Отърва се без драскотина.

Кадилак скръцна със зъби при новината:

— Нали! Ха! Типично! И вие какво направихте?

Малоун се постара да прикрие раздразнението си, че го разпитват по такъв безцеремонен начин. За кой се мислеше тоя, бе мамка му?

— Какво направихме ли? Най-доброто, което можахме. Не можехме да я придвижим в нейното състояние. Така че привързахме раните й с каквото намерихме и после се разкарахме оттам. Нямаше смисъл да оставаме, след като местоположението на лагера бе засечено. Следяха ни от въздуха през последните няколко дни.

На Кадилак съвсем му прекипя:

— Искаш да ми кажеш, че са я простреляли преди два дни?

Малоун погледна часовника си:

— Преди точно 54 часа и 12 минути.

— Защо не сте ми казали досега?

Малоун потисна импулса да фрасне Кадилак по устата.

— Защото нямаше какво да направиш, приятелче.

— Ха! — Кадилак усети металния вкус в устата си. — На Брикман ли беше идеята да ме натъпчете с наркотик?

— Да. Каза, че ще изпаднеш в истерия, и се оказа прав. Я се стегни, за Бога!

— Стегнал съм се! Той нямаше право да взема нещата в свои ръце! Трябва да се върнем за нея!

— Да не си луд? Единственото нещо, което можеше да я спаси, беше хирургическа операция. Лекарства като на Федерацията — не билковите простотии, с които се лекувате вие. Досега сигурно е умряла и са я погребали…

— Не! Не говори така!

Малоун пренебрегна прекъсването.

— Моята задача е да те върна при твоите хора. Не ти ли обеща Брикман точно това?

— Да, но…

— Без «но». Точно това ще направим, драги. Двама от моите хора позволиха оня самолет да ни изненада така. Така че, стига се обвинява за станалото. Разбирам, че Брикман е разстроен, задето отърва такъв готин задник, ама ти за какво се тръшкаш?

Кадилак обърса сълзите си от гняв и скръб с трепереща ръка, жадуваща да сграбчи Малоун за гърлото.

— Тя не му принадлежеше!

— Аз друго забелязах. За това ли се сбихте?

— Не. Сбихме се, защото Брикман е предателска, лъжлива жаба!

— Това изглежда малко несправедливо. Не ви ли помогна с Клиъруотър да избягате от Ни-Исан?

— Той не го направи, за да ни помогне! Измъкна ни, за да ни предаде на господарите си във Федерацията! Той не е ренегат! Работил е с мрежа от агенти под прикритие повече от година!

— Разбирам… — Малоун поразмишлява за момент. — Той каза ли ти нещо за тази мрежа, например името й или кой я ръководи?

Кадилак осъзна, че е казал прекалено много и вече съжаляваше за временната си загуба на контрол. Неприязънта му към Стив не бе изчезнала, но Малоун всъщност му беше непознат. Загадка, чийто мозък, поне за момента, беше недостъпен.

— Не. Но не виждам как сме могли да избягаме без външна помощ, която той е организирал. Ако се появи отново, може да го питаш. Само мога да кажа, че никой не е в безопасност, когато той е наоколо.

— Ще го имам предвид — каза Малоун. — Междувременно, забрави, че сме водили този разговор. Ако Брикман наистина отново се присъедини към нас, може да реша да не си разкривам картите за известно време. Ако си прав, и той е под прикритие, може да е в наш интерес да си мисли, че му вярваме напълно. Схващаш ли?

— Така мисля…

— Добре. Давай да тръгваме.

Малоун потупа приятелски Кадилак по гърба, после го побутна към чакащите коне. По-скоро би предпочел да счупи гърба на сополивия урод, но, също като Брикман, имаше работа да върши и роля да играе. Ролята на добрата душа Мат Малоун, приятел и защитник на изоставените мюти.

* * *

На около шестстотин мили на юг от местонахождението на Малоун, близо до Плат Ривър, Небраска, ешелонът Луизианската дама излезе от платформата за поправки и се върна на т.нар. «пътища», подготвена за действия в обширното подземно депо на Никсън/Форт Уърт.

През юни 2989г. Дамата едва избегна сериозни щети при първия си сблъсък с племе на Плейнфолк, подпомагано от повелител. Хваната насред порой, Дамата успя да се отърве без особени щети, но в процеса загуби девет от десетте си пилота и самолетите им, плюс над осемдесет техници. Почти двойно повече бяха ранени.

През ноември 2990г., когато Дамата бе изпратена в снега на специална мисия, беше станало дори по-лошо. Зарядите с експлозиви, заложени от Кадилак и Клиъруотър, бяха разрушили напълно лечебницата и летателния вагон, а огнената приливна вълна, изригнала от кутиите с напалм и цистерните с течен метан под хангарната палуба, бяха преобърнали още три вагона, изпепелявайки екипажа по пътя си.

Изоставяйки петте преобърнати вагона, Дамата се формира наново и се отправи, както бе указано, към Монро/Уичита, все още недовършената дивизионна база в Канзас. Ранените членове на екипажа бяха стоварени още на входа и закарани в болница. Командир Хартман и екипа му от офицери, включително шефа на пионерите Макдонъл, бяха поставени под арест и изпратени в Гранд Сентрал да чакат процес. Оцелелите членове на екипажа, избегнали същото обвинение в «неизпълнение на дълга», бяха поставени под временното командване на екип от обучителния персонал във Форт Уърт. Именно те бяха докарали Дамата — победена и опозорена — на юг през Оклахома в относително безопасния роден щат и надолу по дългото спускане към депото.

Зимните месеци, чийто кулминационен момент беше празнуването на Нова Година, по традиция се прекарваха в «почивка и презареждане» (П&П). Беше период, когато пионерските екипажи приветстваха своя отпуск след осем или девет месеца на повърхността, и когато инженерите в депото започваха да се трудят по основния ремонт на композициите, подготвяйки ги за следващо нападение в света на синьото небе.

Дамата се нуждаеше не само от презареждане. Липсващите вагони трябваше да се заменят, да се отстранят щетите от огъня по няколко други, екипажът трябваше да се съвземе и разклатеният им боен дух да се заздрави.

Да се върне Дамата в бойна готовност беше сериозно начинание, но се оказа по-лесно, отколкото да се повдигне духа на екипажа. Въпреки щетите и жертвите, които бе понесла Дамата, Хартман и офицерите му с може би едно изключение, се ценяха високо от пионерите, които им служеха. Офицерът, който не се радваше на благоволението на войниците, беше капитан Бакстър, офицер по летателните операции. Той бе загинал във взрива на хангарната палуба в летателния вагон, заедно с Гас Уайт и другите пилоти, механиците, палубните работници и няколко пионера.

Шефът на пионерите на Дамата, Бък Макдонъл, чиято будност и бързи реакции бяха спасили предния команден вагон и екипажа му, бе освободен след два месеца арест. При краткото си появяване пред Съвета на оценителите, той бе информиран, че всички обвинения са свалени и му бе наредено да се яви на служба в Никсън/Форт Уърт. На излизане от съдебната зала бе посрещнат от командир на екипажа в СИНК-ТРЕЙН, който го привества обратно в редиците на пионерската дивизия.

Първата му задача беше да вкара новия екипаж на Дамата във форма, при това незабавно. Заради оперативни изисквания, обясни командира, няма да може да се възползва от четириседмичния отпуск, който му се полагаше. В обичайния си прям, но уважителен маниер, големият шеф на пионерите му отвърна, че това няма значение. След осем седмици в дранголника, той умираше от щастие да бъде отново войник.

Решението да се освободи Макдонъл се оказа печелившо. От Ден Първи се забеляза значително повдигане на духа при ветераните в екипажа, а новоназначените скоро откриха, че репутацията на безкомпромисния цербер Биг Ди* (*Големия Ди — бел.прев.) дори не отразява всичко, на което е способен. Втори заместник-екип офицери от постоянния персонал на депото помогна на екипажа със строевата подготовка, но с течение на седмиците дори Макдонъл се притесни от оглушителната тишина около назначението на нов командир на ешелона.

Най-накрая, в един ранноаприлски ден, когато екипажът бе събран за обичайния сутрешен преглед на войската в ешелона, Макдонъл закрачи покрай редиците зад дежурния офицер, а очите му блестяха.

Когато дежурния офицер приключи официалната инспекция на батальона и предаде командването на Макдонъл, старите кучета като Бад Нюз Лоугън* (*Лоугън Лошата новина — бел.прев.) разбраха,че има нещо гнило. _«Тряя да е нещо хубаво»,_ мислеше си той, _«Щот Големия Ди напрао ше се пръсне…»_

Макдонъл напрегна сили:

— Ешелонцииии, сво-бод-но! — прегърмя гласът му.

Батальонът застана в поза свободно с гръмовен тропот на ботуши, а ръцете им се кръстосаха на гърба.

— Добре, чуйте сега! — каза той със същия гръмогласен маниер. — От надежден източник знам, че дамата има нов командир, който ще пристигне съвсем скоро с екипа си от офицери! — Съобщението предизвика приглушен шепот. — Веднага щом се установят и им покажем кое къде е… — чу се лек смях в редиците — те ще изведат Дамата за пробен снабдителен курс до Абилийн, Сан Анджело и Брейди!

Тази новина предизвика отчетливо пъшкане. Абилийн, Сан Анджело и Брейди бяха междинни станции на северозапад от Форт Уърт в родния щат Тексас. Бяха територии под тоталния контрол на Федерацията, където нямаше никакъв шанс за битки.

— След това отиваме на север — да преследваме мюти!

Батальонът отвърна с тържествуващ вик, размахвайки юмруци във въздуха. Макдонъл зърна приближаващо се превозно средство. Беше затворен модел с четири вагона. Той извика към екипажа:

— Ешелонции, Мииир-но!

Близо хиляда чифта ботуши се събраха в синхронизирано тупване.

Шефът на пионерите направи завой и прибра строевата си палка с месингов връх под лявата си подмишница, паралелно на земята.

Возилото изскърца и спря пред него. Вратите от двете страни се отвориха и избълваха екипа офицери, които щяха да управляват Луизианската дама. Чу се отчетливо ахване от ветераните в екипажа, когато зърнаха рунтавия бял мустак на офицера с жълтите командирски нашивки на ръкава.

Беше Хартман, старият им командир. Бъфало Бил — обратно в униформа и начело, а осем от дванайсетте усмихнати лица около него принадлежаха на офицерите, които бяха служили с него чак до момента, когато бяха дошли на борда да ги арестуват.

Дясната ръка на Бък Макдонъл се изстреля към ръба на шапката му, палецът и пръстите в перфектно обработено козируване.

— Осми батальон, пионерска дивизия, строени на борда на Луизианската Дама, готови за инспекцията ви, СЪР!

— Благодаря ви, господин Макдонъл.

Хартман отвърна на козируването, както и дванайсетте офицера, наредени в две шахматни редици зад него. След приключването на официалните поздравления, Хартман стисна топло ръката на своя шеф на пионерите.

— Добре дошли отново, сър.

— Страхотно е да съм тук, Бък. Кога чу, че сме на път?

— Снощи, сър. Голям зор видях да го скрия от момчетата.

— Е, изглеждат доволни — забеляза Хартман. — Мислех, че няма да им се ще особено да служат на два пъти провалил се командир.

— Сър! Шегувате ли се? — Макдонъл се обърна към мъжете, подредени в три редици пред Дамата.

— Хайде, разглезени женчовци, ваш'та мама службогонска! Хайде да ви чуя за командира!

Шестотинте ветерана, формиращи ядрото на екипажа се отприщиха в добре-премерен тон за песен:

— _Бъфало Бил! Бъфало Бил! Само кажи и за теб съм убил! Дай ни пушка, шлем и сак, ще сме с теб до ада чак!_

— Готови ли сме? Способни ли сме? Ставаме ли за показ? — настоя Макдоналд.

Всички, включително и офицерите зад Хартман, се включиха в традиционния отговор:

— _Че как! Дай, дай, дай!_

Видимо трогнат от топлото посрещане, Хартман сигнализира на Макдонъл да успокои мъжете.

— Ешелонциии! Свобод-но!

Шестотинте мъже и жени от екипажа на Дамата бяха строени в отделни групи пред вагоните, на които бяха назначени: медицинският екип пред «кървавия» вагон, «огнеборците» — пред мотрисите, и т.н. Докато Хартман развеждаше офицерите си покрай редиците, всеки взводен или участъков командир призоваваше екипа си в стойка мирно. Командирът на ешелона спираше да размени по няколко думи, когато видеше познато лице. Офицерите ветерани провеха същото. Новоназначените щяха да имат обичайния разговор очи в очи с Хартман и офицера на конкретния им отряд, щом се качаха на борда.

Когато прегледът и поздравленията приключиха, Хартман потърси заместника си Лейтенант Командир Джим Купър.

— Качвай се, а Куп? Аз трябва да се обадя на един приятел….

* * *

Първите две видеофонни кабини имаха диагонално залепен надпис от пласти-филм през екрана «ДЕФЕКТВИД — СЕРВ УВЕДОМ». Означаваше, че инженерът по поддръжката е на път насам. И щеше да пристигне по някое време в този или следващия век…

Третата кабинка работеше. Хартман постави новопридобитата си стара лична карта, пощрака из менютата на екрана, въведе щатския код на Колорадо (09), последван от трицифрен код за междинна станция Пуебло (012) и тайния номер, който бе запаметил.

Логото на Амтрак на екрана се замени с главата и раменете на майор Джери Хилър, един от младшите батальонни командири на Мери-Ан.

— Мога ли да говоря с полковник Андерсън?

— Един момент, командире…. — Хилър изчезна от обсега на видео камерата, монтирана над монитора с неговия образ.

Чуха се приглушени гласове, а след това полковник Мери Андерсън бързо се намести на стола.

— Бил! — Тя също беше изненадана , но удоволствието от обаждането му си личеше в широката й усмивка на монитора. — Кристо! Облечен си в ЗШ на редови боец! — ЗШ бе съкращение за «зелен шаяк», военната уноформа, която Бил носеше в момента.

— Да. Освободиха ме вчера сутринта. Както и Куп и останалите момчета. Свалиха всички обвинения. Отново ни въдвориха на служба и ще изкарваме Дамата по рампата утре сутрин в 7.00.

Мери-Ан сплете пръсти и стисна ръце:

— О, Бил, това е чудесно! Най-добрата новина за цялата година!

— И за мен също.

— Опитах се да получа разрешение да те видя…

— Да, знам. Получих съобщението ти. Благодаря ти, много ми помогна.

— Има ли шанс да наминеш насам?

— Не мога да кажа. Ще подгряваме с курс-доставка в родния щат. След това не съм сигурен какво са ни подготвили. Делегацията по посрещането от СИНК-ТРЕЙН намекна, че може да ни възложат друга специална мисия.

Мери-Ан се начумери загрижено:

— О, надявам се, че няма да е….

Хартман я прекъсна:

— Скъпа, ще трябва да правим, каквото ни наредят. — Той се усмихна — Изглеждаш великолепно. Качеството на образа е отлично.

— Защото сега го настроиха както трябва. Вид-Ком имаха сума ти проблеми, докато оправят връзката със Санта Фе.

— Откога сте онлайн?

— От скоро. — Мери-Ан му се усмихна в отговор — Ти си ми първото лично обаждане. Досега бяха все или тестови трансмисии от Вид-Ком или от щаб-квартирата на ПДив. Откъде се сдоби с номера ми?

— От приятел. Колкото и странно да изглежда, останали са ми няколко.

— Аз съм една от тях.

— О, ти си много повече от приятел. Ти си нещо специално. Да се надяваме, че при следващата ни среща няма да ни разделя парче стъкло и океан от червена трева.

Мери-Ан се усмихна с копнеж при спомена за уютната интимност на миналите им срещи.

— Амин! — Сетне, малко по-жизнерадостно, тя добави — Толкова съм щастлива за теб, Бил. Молих се всяка нощ някой по трасето да прояви здрав разум и да се досети, че си невинен.

— Е, както виждаш, молитвите ти се сбъднаха…

— И не само това — ти отново си начело на Дамата. Какво е усещането?

— Като да се завърнеш от мъртвите — отвърна Хартман.

* * *

Уолис и Малоун се надигнаха от столовете, когато командир-генерал Карлстром влезе в облицования си с дърво офис. Докато металната врата на личния му асансьор се затваряше, един дървен панел, досущ като останалите в стаята, се спусна над асансьора и го скри от поглед. Карстром заобиколи бюрото си и тръгна напред, протегнал десница.

Като висши офицери с командирски ранг, Уолис и Малоун си бяха извоювали правото на топло ръкостискане и да ги наричет с малки имена при срещите с оперативния директор. Тази неформална атмосфера (на която се радваха всички с над четиригодишна успешна служба) не им позволяваше да се обръщат към Карлстром с «Бен», но поне не им се налагаше да добавят по едно «сър» всеки път, щом си отворят устата, нито им се налагаше да застават в поза «мирно» и да козируват — нещо наложително за новобранците, излязли пресни-пресни от Рио Лобо.

— Дон…

— Добро утро, сър…

Карлстром се обърна да поздрави Малоун:

— Мат! Радвам се, че успя да дойдеш. Надявам се, няма проблем, че те извиках толкова набързо.

— Не, сър. Успях да се покрия. Тръгнах с четири от момчетата уж да проверим южния ни фланг. — Той се засмя — При толкова сериозна въздушна активност в нашия сектор, си помислих, че имаме ешелон по петите си. Няма да има проблеми, ако успея да се върна до утре рано сутринта.

— И без друго имаме достатъчно проблеми — каза Карлстром. — Конкретно тази операция стана толкова сложна, че сметнах, че се налага да я обсъдим очи в очи. — Карлстром им махна да сядат и се настани в стола с висока облегалка зад бюрото си. — Дон, хммм, преди да започнеш с доклада си, къде се намира в момента мистър Брикман?

— Все още е на ешелона и чака резултата от тази среща. Ако получи зелена светлина за следващата фаза от операцията, възнамерява да потегли на запад с трите си коня към мястото, където се събират реките Норт Плат и Саут Плат, като се надява там да настигне Кадилак и ъ-ъ… — очите на Уолис се завъртяха въпросително към Малоун.

— Не се тревожи, ще бъда там. Не знам доколко го бива да разчита следи, но смятам, че ще отнеме поне четири дена.

Карлстром кимна и се обърна пак към Уолис.

— Разкажи ни какво стана на влака.

— Откакто Брикман долетя ли?

— Да. Искам Мат да добие представа за цялата картинка, за да знае точно срещу какво се изправяме.

Малоун изглеждаше объркан:

— На погрешен път ли съм, сър? Бях останал с впечатлението, че Брикман и природената му сестра работят за нас.

— Не е толкова просто, Мат. На теория — да, работят за нас. За съжаление, на практика, възникна съмнение относно кой кого манипулира. Нека Дон да си разкаже историята и ще разбереш накъде бия.

Уолис даде сбит и точен доклад за спасителната операция, задействана от телепатичния контакт между Брикман и Роз : операция, която Карлстром бе одобрил чрез директната си радио връзка с ударната група. След това ги информира накратко за хирургическите операции на Клиъруотър и настоящото й здравословно състояние, описа пристигането на Стив на борда, пусна записите на разговорите с Роз, и завърши, описвайки ужасяващата й демонстрация за контрол над съзнанието.

— Не ме питайте как го прави. Мога само да кажа, че действа, и че може да го прави, когато си поиска, ей така — той щракна със пръсти. — Като си представиш какво друго можеше да й щукне на ума, ще си кажеш, че да седиш на ръба на висока скала не е чак толкова зле.

Малоун вдигна ръце:

— Нищо не съм казал, Дон.

— Не си, ама нали ти виждам физиономията. Казвам ти, беше направо потресаващо. А пък и когато Джейк падна от шибания…. — Той се опита да се отърве от спомена — моля се и се надявам никога да не ми се наложи да го изтърпя отново.

— Как е сега той? — попита Карлстром.

— Джейк ли? Има проблеми със съня.

Малоун изсумтя:

— Ще му мине. Май като че ли си е намерил майстора.

— Наистина, все му знае устата — съгласи се Уолис. — Не мисля, че ще повтори, ако тя е наоколо. — Той се обърна към Карлстром — Въпросът е, ако успя да контролира умовете ни тогава, дали ги контролира и сега?

Малоун се засмя:

— Но как ще може? Ти не си на ешелона.

— Че защо да е различно? Телепатичната връзка между Роз и природения й брат работи също толкова добре, когато са на хиляди километри един от друг! — Той се извърна за потвърждение към Карлстром — Нали така, сър?

— Да, така изглежда. Но при цялото ми уважение, Дон, мисля че преувеличаваш. Очевидно е било травмиращо преживяване, но сте поискали демонстрация и сте я получили. На практика тя може и да е имала контрол над умовете ви, но всъщност не ви е подтикнала да направите нищо неразумно или прибързано. Доколкото разбирам, освен Невил, никой друг не е мръднал от масата.

— Така е, но…

— Тя всъщност е предизвикала позитивна халюцинация, както го наричат психолозите. И вие всички сте я споделили. Това е интересната част. Масовата хипноза не е нещо непознато. Изглежда сте преживели една по-фина и «моментна» версия, при това доста ефикасна. Ако тя е в състояние да изкриви нечии представи до такава степен и с такава скорост, смятам, че ще може да неутрализира Мистър Сноу. Но това не е истински контрол над ума — поне не от вида, който би ме разтревожил. Роз няма причина да се обърне срещу Федерацията. Съперницата й за чувствата на Стив сега е на животоподдържащи системи и изцяло оставена на милостта й. Брикман може и още да се колебае между двете, но няма да ни напусне, ако държим Клиъруотър и Роз в Гранд Сентрал. Би било напълно безсмислено. Той е роден да бъде агент под прикритие. Почти е невъзможно човек да го разбере, но едно нещо знам със сигурност — той е жаден за власт. А властта е точно тук. Не… — Карлстром спря замислен за момент — Роз и Стив ще ни служат. Сигурен съм.

— Значи, няма защо да се притесняваме за нея, така ли?

Карлстром се засмя, видимо доволен от аргументите си.

— Дон, ако тя планираше да ни предаде, щеше ли да ни покаже на какво е способна?

Уолис с неохота се съгласи:

— Предполагам, че не.

Малоун улови погледа на Карлстром:

— Извинете, че питам, ама тоя Брикман… наред ли е с главата? Тоест, съзнава ли къде са границите? Не е тайна, че чука мютката, а сега намеквате, че оправя природената си сестра.

— Те не са кръвни роднини, Мат. Но това е секретна информация, окей?

— Разбрано, сър.

— Добре, да се залавяме със същинската част — планирането на атаката на М'Кол над Ред Ривър. Получих одобрение на плана от Овалния кабинет. Ще е добра възможност да приключим с М'Колите, но трябва да намерим начин как да се справим с оставащите две мишени на борда на ешелона — да им тракнем ключа, без да осерем цялата работа.

— Сър, не казвам, че няма начин, но трябва ли да включваме и тия двамата? — попита Малоун. — Имате Клиъруотър. Защо да не приключим случая, като им пуснем по три куршума в главите?

Уолис кимна в съгласие. Карлстром им отвърна с тънка усмивчица.

— Това може и да мине пред Кадилак, но от това, което съм чувал за Мистър Сноу, може да се стреснеш, когато куршумите се обърнат и полетят към твоята глава.

— С цялото ми уважение, сър, никой не е толкова брониран срещу куршуми.

— Не разчитай на това. Знам, че идеята е изкусителна, Мат, но трябва да се вземат предвид и други фактори. Стратегически цели на високо равнище, които нямам право да разкривам в настоящия момент, но веднага щом получа разрешение, ще ви ги съобщя. Идеята на Брикман изглежда ненужно сложна, но ще постави декорите, които са нужни за нашите маневри.

— Хмм… не знаех това.

— А има и още нещо — продължи Карлстром. — Не желая да застрашавам отношенията, които сте изградили с мютите във вашия сектор. От минал опит знаем, че някои мюти могат да общуват на дълги разстояния. Като летописци, Мистър Сноу и Кадилак може би притежават тази способност.

— Да. Не ме питайте как — просто го могат.

— Именно. И сега, докато си приказваме, М'Колите сигурност му организират парти за добре дошъл. Може да се получи доста неудобно, ако внезапно го загубим зад борда. Ако прибавим към това и премахването на летописеца им — е, това съвсем ще сговни нещата.

Малоун направи печална физиономия:

— Прав сте, сър. Не го бях помислил. Май просто се опитвах да посъкратя процедурата.

— В това няма нищо лошо. И да знаете, че първоначално изпратих Брикман да ги доведе живи или мъртви. Но оттогава ми се изясниха някои неща. Повярвайте ми. Да премахнем Кадилак и Мистър Сноу на този етап от играта ще причини повече вреда, отколкото полза. Особено за вас.

* * *

Когато Уолис и Малоун потеглиха към летището, Карлстром остана в офиса, който използваше за срещи със своите оперативни агенти. Прегърбен в тапицирания си въртящ се стол и с лакът върху облегалката за ръце, той размишляваше за чутото, като същевременно подръпвааше носа, устните и брадичката си.

Той бе запазил оптимистично изражение по време на съвещанието, но това бе само привидно. Докладът на Дон Уолис за предизвикващите халюцинации сили на Роз Брикман го изпълни с тревога. Въпреки уверенията, дадени на Уолис, това си беше контрол над съзнанието — при това доста поразителен вид. От онзи вид, който можеше да ги прати всички по дяволите.

На Карлстром изобщо не му пукаше, че Роз е получила временен контрол над умовете на Уолис и екипа му; единственият ум, за който бе истински загрижен, бе неговият собствен. Дали можеше само да изкривява реалността и по този начин да създаде пълна дезориентация или бе способна на нещо далеч по-зловещо? Пък и, как по дяволите, да се дефинира изобщо реалността? Дали го беше манипулирала да я прати на борда на ешелона? Да, предложението беше нейно, но дали го е принудила да се съгласи с идеята й? Не, това бе невъзможно. П.Г. бе имал последната дума. Карлстром внимателно се покриваше по всички въпроси, свързани с Роз и Стив Брикман.

За съжаление, това не стигаше да се махне от огневата линия. Ако Операция СКУЕЪРДАНС се провалеше, той щеше да го отнесе, а не Дж.В.Дж 31-ви. Да, сър…

Но дали Роз планираше да мине към другия лагер или Брикман си го беше измислил, колкото за пред мютите? Сигурно беше блъф. Постановка някаква. Че какво щеше да прави там? Не. След като Клиъруотър беше извън картинката, Роз имаше, каквото желаеше — Стив Брикман. Карлстром бе убеден, че се е върнал в правия път. Психолозите, които избираха, оформяха и наблюдаваха хората от Специалния списък, знаеха какви са слабите места на младежа. Той жадуваше за власт, и отчаяно искаше да си върне тъпкано. Ето защо бяха подправили резултатите от финалните му изпити във Въздушната Академия и му бяха дали четвърто вместо първо място, лишавайки го от напълно заслужените почести. Да… това наистина го бе подлудило. А Федерацията бе единственото място, които можеше да задоволи потребностите си.

Тези мисли дариха Карлстром с поне някаква утеха. И Роз, и Брикман бяха телепати — забележителни свръхчувствителни хора. Дали Брикман притежаваше същите латентни сили да изкривява реалността? Още от самото начало Карлстром проявяваше нежелание да се бърка в морално «сивата зона» на Лайф Инститют, наречена «псионика». Но изправена пред заплахата на хора като Мистър Сноу, Федерацията не можеше да си позволи да пренебрегва оскъдните дарби, които хората й проявяваха. Карлстром знаеше за Стив и Роз. Само П.Г. и КЪЛЪМБЪС знаеха кои са останалите. Карстром се надяваше изобщо да няма останали. П.Г. бе оприличил Стив и Роз на бойна военна система. Но какъв бе смисълът от бойна система, чиито чаркове никой не познаваше напълно и чийто унищожителен потенциал бе непредвидим?

Никой човек с ума си нямаше да задейства такава система. Но въпреки това, необходимата информация за мишените бе програмирана в Роз и Стив, и копчетата бяха натиснати. Бяха ги изстреляли към вражеската линия. Беше ли възможно да бъдат отзовани, питаше се Карлстром в късните часове на нощта? Щеше ли задействаното от тях оръжие да се отклони от курса си и да се обърне срещу създателите си? Карлстром се страхуваше най-вече от това. Чудеше се също дали шепата шарлатани, които се бяха самообявили за единствените експерти в така наречената «наука» псионика, имаха достатъчно акъл да снабдят обектите си с механизъм за саморазрушение.

Вероятно не. Как биха могли да го сторят, при положение че никой от тях не можеше да обясни с думи прости (така че всеки нормален човек да ги разбере) как и защо някой като Роз Брикман ще вземе да падне на земята с дупка в лявото рамо от несъществуваща арбалетна стрела? Истинска рана, с истинска кръв, която заздравя и изчезна за осем часа, без да остави белег!

Нямаха отговор, защото не знаеха. Нямаше наука, имаше само професионален жаргон. Психо-измишльотини. Отделът по Псионика в Лайф Инститют бе празна черупка, непроизвеждаща нищо освен няколко бързи повишения и малко евтин престиж. Фалшификация. Никога не бе искал да се забърква. Натиснаха го да използва Стив и Роз и в следствие на това го зарязаха по средата на проклето минно поле, а Президент-Генералът го наблюдаваше от безопасната страна.

Изправен пред възможността решението да изпрати Роз при брат й да се провали със сила, достатъчно силна да го изхвърли от поста му, Карлстром реши сам да ограничи евентуалните поражения. Щеше да се съгласи с молбата на Стив да остави Ред Ривър в Небраска.

При всички случаи, Клиъруотър не можеше да бъде преместена. Нямаше опасност да я изгубят — всеки въоръжен опит да я спасят бе обречен на провал. И въпреки риска, че може да се обърне срещу него, той реши да остави и Роз там. Да я върне във Федерацията след демонстрацията на тези нови и неизследвани заложби, би било престъпно безразсъдство. Ако станеше напечено, Уолис и екипът му щяха да се справят. Карлстром знаеше, че решението му поставя целия екип на Ред Ривър в опасност, но поне за момента нямаше приемлива алтернатива. Не изгаряше от желание да се окаже на върха на замайващо висока скала, или каквато там друга ужасия бе способна да извади Роз от тъмните кътчета на съзнанието си. И докато не се намереше начин за справяне с проблема, поне той не възнамеряваше да се доближава на сто мили от нея.

Ако тя беше лоялният войник-гражданин, за който я смяташе Карлстром, нямаше да има проблеми. Но докато не се докажеше извън всякакво подозрение, беше по-добре да не предприема никакви рискове. Докато беше захвърлена в Небраска, тя не можеше да изкривява умствените му процеси или да влияе на решенията му по някакъв начин. А той щеше да предотврати всяка възможност за предателство, като не допусне Уолис до решенията по плана, които бяха започнали днес. Той щеше да продължи да получава документация, но тя щеше да бъде фалшива.

Само Малоун и другите отряди щяха да знаят финалния план. Роз и Стив нямаше да знаят нищо. Ако изиграеха ролите си както трябва — добре; ако ли не, е… Амтрак щеше да преживее загубата на един ешелон.

Свръхчувствителните хора като Роз и Брикман бяха като спотайващи се ракови клетки- заплаха за системата. Тяхната елиминация — чрез смърт или чрез преместване на повърхността за постоянно — бе единственият начин да се подсигури бъдещето на Федерацията.

Отделът по Псионика щеше да бъде дискредитиран и разпуснат, а съмненията на Карлстром щяха да се оправдаят. АМЕКСИКО щеше да се върне към стария изпробван метод на тайни военни действия, а директорът му щеше да спи по-спокойно в леглото си.

Беше подреден и удовлетворителен сценарий, но Карлстром знаеше от опит, че нещата никога не се стичаха по плана. Някъде по трасето някой винаги прецакваше нещата. Причината да се задържи толкова дълго на този пост беше, че той бе и експерт по овладяване на ситуации — изкуството на контрол върху щетите.

Разпространяването на информация бе ключов фактор в това изкуство. Никога не казвай на човек повече, отколкото трябва да знае и никога не му съобщавай лоши новини, когато добрата новина може би е току зад ъгъла. Ето защо Карлстром реши да не казва на Президент-Генерала за новата стряскаща дарба на Роз Брикман. Ако го конфронтираха, щеше да се защити — както всички изкусни администратори — щеше да каже, че чака за по-пълен доклад.

Глава 4

След кървавия сблъсък, предшестващ раняването на Клиъруотър, Стив не гореше от желание да уведоми Кадилак, че момичето се намира на борда на Ред Ривър, но когато най-накрая настигна мюта и ренегатите на Малоун, нещата не се стекоха толкова зле, колкото очакваше.

Все още съсипан от вината за своята роля в случилото се, Кадилак бе така облекчен да научи, че Клиъруотър е жива, че остави настрана факта, че е в ръцете на Федерацията. Подготвен за люта битка, Стив намери фаталистичната реакция на Кадилак за малко обезпокоителна.

Малоун, разбира се, все още се представяше за смелия водач на банда ренегати и Кадилак — макар да не гореше от желание да бъде в тяхната компания — не даваше вид да знае, че Малоун и войниците му са агенти под прикритие, или че по време на краткото си отсъствие Малоун е бил взет от скай-райдър на Еър-Мексико и закаран във Федерацията за съвещание с Карлстром и Уолис.

Стив, който беше една от главните точки в дневния ред на това съвещание, също бе в неведение за полета на Малоун до Гранд Сентрал. Уолис само бе споменал, че Карлстром е одобрил плана. Той трябваше да процедира по презумпцията, че атаката срещу Ред Ривър ще се осъществи, а последният план по операцията ще му се съобщи, когато всички фигури се подредяха на дъската.

Кадилак вече знаеше, че Стив и Роз си общуват по телепатия. Сега Стив трябваше да повтори историята заради Малоун, без да знае, че той вече е уведомен от Карлстром. А Малоун, нащрек заради недомисления коментар на Кадилак, че Стив е агент под прикритие, трябваше да си даде вид, че приема историята, докато се преструва (заради Кадилак), че тайно не му вярва!

Както Джейк Невил бе отбелязал на ешелона, измамата имаше толкова много слоеве, че беше трудно да се установи кой къде е в сценария.

Вихрушката от пресичащи се лъжи заплашваше да се превърне в ураган, който можеше да прати цялата операция по дяволите, ако не внимаваха.

Като имаше предвид характера си на нетърпящ глупости човек, която бе възприел за ролята си на ренегат, агентът с кодово име Хай-Сиера се оказа в затруднено положение, когато чу за телепатичната връзка между Роз и Стив. В ролята си на «Малоун», той не можеше просто да го отмине без коментар; от друга страна, като таен съюзник на Стив, не искаше да го изкарва твърде голяма работа. След разговора с Карлстром, той предусещаше, че тази тема ще влезе в разговора и търсеше начин да се справи с положението още с качването си на скай-ривъра за обратния полет. Реши да поддържа ниво на здравословен скептицизъм, граничещо с неверие, и щипка любопитство.

— Значи твърдиш, че можете да си говорите без радио?

— Е, не точно си говорим, но можем да си предаваме конкретна информация. Като да чуеш глас в главата си, но гласът не е реален. Звукът не преминава физически по въздуха. На същия принцип като радио предавателя е, но става въпрос за мислени вълни. Гласът, който споменах — всъщност не го чуваш, а си представяш, че го чуваш — както когато хората ти говорят в сънищата. Виждаш как се движат устните им, има смисъл в онова, което си казвате, усещаш гласовете им, но няма звук. Защото сам по себе си мозъкът ти не произвежда звук. Трябва му език, дробове и ларинкс да ти каже какво си мисли, и не може да разшифрова външен шум, без да го филтрира през ухото.

— Май схванах — каза Малоун.

— От друга страна, — продължи Стив — ако предаваш чувство — радост, болка, ужас, или образ на конкретно място, не ти трябват думи. Преживяваш същото усещане, образите в другия ум се предават едновременно и в твоя. Виждаш, каквото виждат те, докато се случва. По начина, по който мозъка ти си представя всякакви неща, докато слушаш как някой говори — точно както правите вие сега.

— Именно това не ми дава мира — каза Малоун. Как ще знаеш, че това са мислите на някой друг, а не твоите собствени?

Стив сви рамене:

— Просто знаеш. Усещаш нещо каго гъделичкане и хлад. Не мога да го обясня, но ако ти се случи на теб, ще разбереш какво имам предвид.

— Нима може да се случи и на мен? Може ли природената ти сестра да предава сигнали на когото си поиска?

— Не. Все едно КЪЛЪМБЪС да предава информация на човек, чиято работна станция не е оборудвана с ВДУ. Мозъкът ти трябва да е в състояние да прави правилните връзки. Само не ме питай какви са те. Открихме, че притежаваме тази способност, защото отраснахме заедно. Май бях на шест или седем, когато започна всичко. За нас беше само игра. Може би има и други, но с мен никой друг не се е свързвал. Роз е единственият ми контакт и обратното.

— И какво прави тя сега?

— Не мога да ви кажа. Истината е, че колкото повече пораствах, толкова повече се плашех от това, което правехме. Във Федерацията не е добра идея да си твърде различен от останалите. Особено в тази област. Твърде много прилича на мютска магия. И освен това, на кого можеш да кажеш, без да се забъркаш в неприятности? Ето защо аз затворих тази част от съзнаието си, не отговарях и се опитвах с всички сили да не я допускам. Най-накрая се получи. Или пък тя се отказа.

— И как така сега сте пак във връзка?

Стив осъзна, че Малоун продължава разговора не само заради Кадилак и собствената си роля. Той го разпитваше и от името на Карлстром.

— Случи се, когато излязох за първата си наземна солова мисия и зърнах за пръв път света на синьото небе. Шокът отвори наново портала между нас. Но много странни неща се случиха в този ден.

— Знам какво имаш предвид. Може да ти спре дъха. — Малоун все още се опитваше да се окопити в този свят, въпреки предаността си към федерацията. — Още ли няма вест от Роз? — настоя той.

— Няма. Ако реши да се включи, ще го направи.

Малоун се изсмя презрително.

— Като го видя, тогава ще повярвам! Ти си човек на място, Брикман, но като повечето бързаци, главата ти е пълна с измишльотини!

— Да, знам как ти звучи всичко това. Надявам се да те убедя в правотата си, ако имаме време.

Малоун посочи Кадилак с палец.

— Него трябва да обработваш. Знаеш ли за какъв те мисли така нареченият ти приятел? За агент под прикритие на Федерацията!

Стив посрещна новината със сух смях.

— Така ли…

Кадилак, напълно неподготвен за смущаващото разкритие, заекна:

— Ама.. аз.. чакай малко! Аз не казах точно това…

— Няма проблем — каза Стив приветливо. — Можеше да се очаква, че ще се опиташ да си върнеш. — Той се обърна отново към Малоун — Имаме си лични проблеми за изглаждане.

— Да, бе, досетих се — захили се Малоун. — Нещо във връзка с това, че чукаш момичето му.

Стив настръхна при тази реплика, но нямаше какво да направи по въпроса. Малоун бе твърде голям и твърде зъл, а Стив се нуждаеше от пълното му съдействие.

— Абе, дълга история…

— Спести си я — отряза го Малоун. — Съвсем съм изпушил.

Тази фраза произхождаше от пушачите на трева рейнбоу и означаваше, че са се преситили от психеделични фантазии.

Докато Малоун се завърташе на пета, Стив сложи ръка на челото си.

— Чакайте! Роз се свързва!

Ренегатът спря, видимо раздразнен. Кадилак скочи от камъка, на който седеше.

— Съобщението е за теб. От Клиъруотър. — Той се намръщи и изломоти следващите няколко фрази, а сетне ги повтори на Кадилак. — Иска да я спасиш от ешелона.

— От Ред Ривър? Нищо работа! — подигра се Малоун.

— И Роз също. Тя иска да се присъедини към нас. — Последва напрегната пауза и после Стив продължи — Наредили са ешелона да остане в Небраска… и да патрулира на запад по поречието на река Плат.

— Сигурен ли си, че ще задържат Клиъруотър на борда?

— Да — Стив отново се концентрира. — Твърде е рисковано да тръгне по въздух, а не могат да я стоварят някъде, защото останалите ешелони са ангажирани другаде.

Малоун реши да зададе неудобен въпрос. Трябваше да се заяжда със Стив, за да наблегне на правоподобността на собствената си роля и да помогне на Стив да изгради своята.

— Има нещо гнило в цялата тая работа. Знам, че тази твоя природена сестра работи и за двата лагера, но защо Ред Ривър ще си хаби времето заради някаква си мютка? Една повече или по-малко, какво им пука на тях? Защо я държат жива? Има ли нещо, което не си ми казал?

Стив погледна за одобрение към Кадилак и получи разрешение да говори:

— Държат я жива, защото знаят, че е важна за племето М'Кол. Тя е повелител. Много мощен повелител. Това не е шега. Като истински динамит е.

— А те откъде знаят? Ти ли им каза?

— Не. Казах го на Роз, когато се видяхме в Гранд Сентрал в началото на миналата година. По-късно открих, че разговорите ни са били подслушвани.

— Е, и?

Стив затвори отново очи и прокара пръсти през веждите си.

— Роз казва, че решението е дошло от Гранд Сентрал. Те смятат, че ако оставят Клиъруотър на борда на Ред Ривър , М'Колите ще се опитат да я освободят.

— Ами! — възкликна Малоун — Нямат никакъв шанс.

— Привидно нямат. Но племето се предвожда от друг могъщ повелител, наречен Мистър Сноу. Той е стар, но все още може много да им напакости. Аз бях на борда на Луизианската Дама, когато той едва не я потроши през 2989г.

Малоун изглеждаше подходящо изненадан:

— Имаш предвид битката при река Нау анд Ден? Дори аз съм чувал за нея. Леле! Това той ли беше?

— Да, той беше! — възкликна Кадилак — Аз също участвах в тази битка!

Малоун погледна мюта с новооткрито уважение:

— Така ли било? Е, трябва да ти се признае. Не е тайна, че не съм във възторг от твоите хора, но това е нещо, с което можеш да се гордееш. Не се случва често Федерацията да подвие така опашка. Ех, как ми се иска да бях там!

Кадилак изпъна рамене.

— Плейнфолк сами водят битките си!

— Да, бе, да. Но това не е причина да не съберем глави и да не помислим заедно. Аз знам как работят проклетите неща. Всъщност, доста от моите момчета са служили по ешелоните. Кой знае? Може да ни хрумне някоя идея…

Кадилак не отговори.

Малоун хвърли поглед към Стив:

— Да речем, в името на спора, че заловите влака. Горе-долу в добра форма. Какво ще го правите с мютските ти приятели, щом измъкнете Роз и Клиъруотър от там?

— Това ще каже Кадилак. Мен ако питаш, нищо няма го правят. Докато приключат, няма да е останало нищо за правене.

Новината предизвика у Малоун дълбока въздишка на съжаление.

— Срамота е — такава първокласна бойна машина! Жалко, че не можете да измислите начин хем да измъкнете приятелите си, хем да я запазите непокътната. Ако М'Колите превземат Ред Ривър и оставят моите момчета да го командват, ееех… — Малоун се ухили — Тогава Федерацията ще види що е битка!

— Да, ще види — съгласи се Стив. — А ако сложиш ръка и на няколко скайхока, ето Кадилак знае да лети.

— Без майтап…

— Да, истински ас е.

Без да знае, че Стив го наблюдава изкъсо, Кадилак изпъна рамене, а гърдите му се надуха като на петел сред кокошки.

— И не само това! Аз проектирах и построих самолети с ракетно гориво за Майсторите на желязото в Ни-Исан!

— Тъй ли? — Малоун се обърна към Стив. — Как така не ми разказа за това в лагера?

— Споменах ти, че той е нещо специално.

— Да, но не разбрах, че е _{s}толкова_{/s} специален.

Стив сви рамене:

— Както вече казах, дълга история.

— Добре де, смятам, че тук се очертава нещо добро. — Малоун положи бащински ръка върху рамото на Кадилак. — Как ти звучи това, приятелче? Дай ни част от печалбата, и ако успеем да превземем ешелона, ще те сложим начело на въздушните сили!

Стив се изсмя отвратено:

— Е, стига де, момчета! Стига сте се закачали! Това е мечта от рейнбоу лула! Няма начин М'Колите да заловят ешелон. Не казвам, че Мистър Сноу не може да го потроши. Почти го направи при река Нау анд Ден. Но да заловиш ешелон в добро работно състояние! — Той отново се изсмя — Представяш ли си как командира на ешелона спуска рампата и пуска разбесняла се банда мюти на борда?

Малоун смръщи вежди:

— Не, но…

— Именно. Пълна загуба на време е даже да се мисли за това. Кадилак и аз вече сме го обсъждали. Точно с това започна спора и се стигна до ножовете. Аз исках да се опитам да спася Роз. Той каза, че няма начин да стане. И беше прав.

— Не казах, че няма начин — намеси се Кадилак. — Казах, че няма да рискувам живота на хората от племето си в опит да спася природената ти сестра.

— Както кажеш, Кади. Повече няма да споря с теб. Веднъж вече наруших кръвната си клетва и виж какво стана. Загубих Клиъруотър.

— И двамата загубихме Клиъруотър. Но тя не е изгубена завинаги. Тя е жива, благодарение на теб, и ни моли да я избавим!

— Не забравяш ли пророчеството? Не се ли предполага тя да отиде във Федерацията? Тя попита Мистър Сноу дали ще умре в мрака на техния свят и той рече _{s}«Не, ще живееш.»_{/s}

— Освен гадател, аз съм и летописец — отвърна Кадилак. — Аз нищо не забравям. А само гадател може да тълкува образите от камъните. Говорейки за теб, аз казах_{s}:«Той ще дойде, преоблечен като приятел, а Смъртта ще се крие в сянката му, и ще те отнесе през река от кръв.»_{/s} Не съм казвал нищо за Федерацията. Клиъруотър просто го предположи. В отговор на въпроса й _{s}«Ще умра ли в мрака на техния свят или ще доживея да видя слънцето отново_{/s}», Старецът просто каза, че ще живее. Не е говорил за тъмните градове.

— Значи не й е писано да отиде във Федерацията…

— Не и според моето пророчество. За мен образите се отнасят за периода ни в Ни-Исан. Ти дойде, дегизиран като приятел, предложи да ми помогнеш, но всъщност планираше да саботираш работата ми. — Той вдигна ръка. — Не! Не ме прекъсвай! Смъртта, криеща се в сянката ти, бе тайната ти връзка с Федерацията, която осигури устройствата, които ти използва да унищожиш Херън Пул. Касапницата около нашето бягство беше реката от кръв, през която пренесе Клиъруотър. — Кадилак се усмихна надменно — Виждаш ли как всичко си пасва?

— Да, пасва си. Добре де, попречих на работата ти. И да, излъгах Федерацията да си мисли, че съм на тяхна страна. Това беше единственият начин да ви измъкна оттам. Обещах на Мистър Сноу да направя всичко по силите си да ви спася — и го направих. Мястото ти е при племето М'Кол. И ако още си сърдит, защото те принудих да погледнеш реалността в очите, ами — голяма работа!

— Реалността, Брикман, е че Клиъруотър сега е пленница на Федерацията и държана на борда на Ред Ривър. И докато не я спасим оттам, ще си спазил обещанието към Стареца само наполовина.

— Мила Небесна майко! Кади, умолявам те, бъди практичен! Наистина, Клиъруотър не умира, но се нуждае от медицински грижи! Ето защо всички тия приказки да се щормува ешелона са пълна лудост! Тя може да бъде преместена, да, но няма да можеш да си излезеш оттам, метнал я на рамо. Тя трябва да бъде евакуирана както трябва — за предпочитане не по средата на кървава битка — и за известно време ще има нужда от лекар. Единственият човек, на когото можем да разчитаме за това, е Роз. Което означава, че и нея ще трябва да измъкнем невредима, плюс някои лекарства, превръзки и оборудване, които се намират в «кървавия» вагон.

— Нямаме нужда от тези неща. Старецът може да я излекува.

— Старецът не успя да спаси всички след битката с ешелона. Може да намества прости счупвания и да използва растителни настойки, за да дезинфекцира някои рани, но не е чудотворец. Със същия успех можеш да си натъпчеш билковите церове в задника — все тая за Клиъруотър. Прав си, сгафих — но поне успях да й спася живота.

— За което съм ти благодарен…

— Чудесно. Сега единствено ти остава да свикнеш с идеята, че не можем да я измъкнем от влака. Аз съм единственият, който може да я спаси.

— О, така ли? Как?

— Като премина към другия лагер — да ги убедя, че все още съм праволинейния войник, за който ме мислят. Ще трябва да се върна обратно във Федерацията с Клиъруотър и след това, когато укрепне, да се опитам да намеря начин да я изведа с Роз в света на синьото небе.

Кадилак се смая:

— Но това може да отнеме месеци, дори години!

— Възможно е — призна Стив. — Да имаш по-добра идея?

— Не знам, но сигурно има начин да…

— Кади! За последен път ти казвам — забрави за проклетия влак! Че какво ще направиш? Ще се навърташ наоколо с надеждата някой да остави вратата отворена? Няма никакъв начин твоите хора да се качат на борда! Аз съм служил на такъв ешелон! Представата как побеснели мюти вилнеят из ешелона е кошмарът на всеки пионер! Но това не им пречи да си спят като момченца, защото знаят, че няма начин да се случи. Именно затова влаковете са проектирани по точно този начин. Дори да се провреш между оръдията и куршумите, пак няма начин да влезеш вътре. Когато рампите се вдигнат, вагоните са затворени по-плътно и от комарски задник!

Малоун се отръска от вцепенението си:

— Командира на ешелона…

Стив почти бе забравил за присъствието му:

— Какво?

— Командира на ешелона. Той няма да смъкне рампата заради шайка мюти, но може и да я свали, за да пусне група пионери на борда. Особено ако са ги подгонили бучкоглави.

Стив видя как интересът на Кадилак се пробуди:

— Тоест…

— Е, това е само една идея, но… ако някакси успеем да се доберем до достатъчно шлемове, униформи и пушки…

— И да се дегизираме като трекери? — попита Кадилак.

— Трябва да сме достатъчно на брой, за да превземем рампата и да я удържим, докато още от твоите хора се качат на борда.

— Вие сте луди, — каза Стив — да не мислите, че момчетата от Ред Ривър само ще си стоят и ще ви оставят на мира? Веднага щом се покажете над рампата, ще затворят противопожарните врати от двете страни, ще откачат вагона, ще се отдръпнат и ще се прегрупират, и ще ви оставят вътре да се чудите откъде ви е дошло!

— Може и да го направят — призна Малоун. — Но се надявам, че този Мистър Сноу може и да направи нещо по въпроса. Но ако смятате, че няма да се справи, тогава забравете за цялата работа. За да успеем, ни трябват акъл, мускули и магия. — Той се ухили тъпо. — Не съм и предполагал, че някога ще кажа това.

— Старецът има силата — каза Кадилак. — Той ще знае какво да прави, като му дойде времето.

— Това означава ли, че ще се пробваме? — попита Малоун.

— Не. Означава, че ще си помисля.

Кадилак се опита да звучи уклончиво, но Стив знаеше точно какво му се върти в главата. Малоун също го знаеше. Мютът бе захапал стръвта и висеше на кукичката…

* * *

По-късно, по здрач, Стив завари Малоун да седи сам пред малък лагерен огън. Той клекна до замисления ренегат и протегна ръце над пламъците.

— Как се справям? — попита Малоун.

— С Кадилак ли? — Стив се усмихна. — Чудесно. Продължавай да го навиваш. Накрая ще върви като куче подире ти.

— Подмазването не е точно моята стихия — отвърна Малоун. — Но ако даде резултат…

— Голямо облекчение е да работиш с човек с твоя опит.

— Не се прави на много умен, Брикман.

— Не бих посмял. Последният път, когато си отворих голямата уста, ми разклати няколко зъба и почти ми счупи челюстта. — Той хвърли поглед през рамо. — Я по-добре да тръгвам. Не бива да ни виждат често заедно.

— Прав си. Но я кажи за тия всевиждащи камъни. Истина ли е? Може ли бучкоглавия наистина да предскаже какво ще се случи?

— И още как — отвърна Стив. — Той ни видя под вода и след седмица и нещо се озовахме в капан на потъващ кораб и едва не се издавихме! Страшничко, а?

— Аха — Малоун се размърда неспокойно. — Мразя ги тия магически измишльотини.

— И не само ти — отвърна Стив. Мислеше си не само за Невил. Стив обичаше ситуации, където можеше да види всички ъгли, да планира с няколко хода напред. Проблема с магията беше, че е адски непридвидима. Хората и бездруго бяха проблем, но магията бе неподвластна на законите на логиката или на научните закони за причината и следствието. — Но не бива да я пренебрегваме — заключи той. — Вече няколко пъти отървам кожата с нея.

— Именно това ме тревожи — измърмори Малоун. — Мютската хубавица може и да ти е размътила малко мозъка, но ти не си тъпанар.

— Е, мерси…

— Ако човек като теб го приема сериозно, значи може да се окажем в голяма беда.

— Мистър Сноу ли имаш предвид?

— Аха. Изглежда, че нашия човек тук ще го бутне по рампата, но как бе, мамка му, ще спрем такъв човек, преди да навре на всички по една светкавица в задника?

— Точно там се намесва Роз, природената ми сестра.

Малоун кимна утвърдително.

— Майка ми спомена нещо за някаква демонстрация. И тя ли е повелител?

Стив се засмя на идеята:

— Разбира се, че не. Тя е първенец — като мен и теб. Но понеже е телепат, мозъкът й, както и моя, притежава някаква допълнителна способност или включва страни на съзнанието си, които всички притежаваме, но не използваме. А сега, съвсем внезапно, се включи друга част на мозъка й, като й даде властта да контролира временно чужди умове и да променя представата им за реалността.

— Каквото и да е това, — изсумтя Малоун — дали ще повлияе на Мистър Сноу?

— Леле, какъв въпрос! Тя беше толкова шокирана от появата на новата си сила, колкото и всички останали.

— Е, хайде сега, Брикман! Ако ще си залагам задника, за да уловя Мистър Магьосника, искам да зная какво ще предложи тя като подкрепление. Ти си бил там, когато е изкарала акъла на Уолис и останалите. Сега се опитваш да извъртиш, че не сте споделили телепатична връзка за това?

— Не го твърдя. Но аз получих само серия от усещания, не наръчник кое как става — Стив се поколеба. — Най-добрия начин да ти го обясня е като си представиш, че Мистър Сноу е радио приемник, а тя е мощен прилив на статичен шум. Когато той се включи, тя ще задръсти радио честотите и ще блокира всички входящи и изходящи предавания. Ако успее да попречи на мозъка му да работи нормално, той няма да успее да призове силите или да ги насочи към определена мишена.

— Звучи правдоподобно. Въпросът е дали ще проработи в уречения ден?

— За това просто ще трябва да стискаме палци и да се надяваме.

— Чудно. Това наистина усили увереността ми. А, и още нещо. Тая работа с Роз и съобщението от Клиъруотър. Истина ли беше? Тя наистина ли се включи или просто замотаваше нашето накокошинено приятелче?

Стив се засмя многозначително. Затопли ръцете си за последен път и скочи на крака.

— Няма смисъл да ти отговарям, нали? Ти нали не вярваш в магическите измишльотини.

Малоун присви очи, но обветреното му лице запази приятелското си изражение.

— Абе, я се разкарай!

* * *

Откакто напуснаха племето Коджак на езерото Ми-Шига, Стив, Кадилак и Клиъруотър бяха следвали, доколкото бе възможно, трасето на древната магистрала, обозначена на федеративните карти като Междущатска 80. В дните преди Холокоста тя бе част от дълга бетонена панделка от изток на запад, започваща в Голямата Ябълка* (*_{s}нарицателно за Ню Йорк-бел.прев.)_{/s} и завършваща в Денвър, Колорадо, като по пътя преминаваше през Охайо, Индиана, Илинойс, Айова и Небраска.

Отдавна бяха преминали половината карта, която Стив бе намерил на борда на самолета, който откраднаха в Лонг Пойнт, но племената, които срещаха по пътя си, бяха единодушни, че ако пътешествениците продължат към залязващото слънце, ще достигнат широка безкрайна река. Тъй като вече бяха прекосили река Мисисипи, от картите, които бе изучавал в тренировъчния лагер в Рио Лобо, Стив знаеше, че това трябва да е Миз-Хури — мютското название на река Мисури.

Ерозиралите, покрити с бурени останки от Междущатска 80 изчезнаха на няколко мили от реката, но накрая те се озоваха на ръба на стофутов склон към източния бряг.

В далечината от другата страна лежаха потъналите останки на Омаха. Щабквартирата на Стратегическото въздушно командване, разположена във военновъздушната база Офут на юг от града, бе превърнало Омаха в основна мишена в глобалната ядрена война, довела цивилизацията на 20в. до бърз и окончателен край.

В обществените архиви, достъпни през КЪЛЪМБЪС, вината за Холокоста безусловно се хвърляше върху мютите. Ролята на руснаците бе пренебрегната; самото съществуване на СССР, заедно с други държави-щати отвъд границите на САЩ, бе изтрито от писмените източници и от паметта на войниците-граждани на Федерацията.

Според КЪЛЪМБЪС имаше само един континент — Америка, една раса — трекерите, родени да наследят света на синьото небе, след като се очисти от получовешката измет, зачената в адските огньове на Холокоста — огнената приливна вълна от убийства и безумно унищожение, сравнила всички градове и селца със земята, и която, както всички знаеха, бе дело на дегенерати, на полудели от наркотици орди, дали началото на мютското съществуване.

Беше напълно приемлива измислица — историческият факт беше, доколкото касаеше Омаха, че въздушната база, града и речният му съсед Каунсъл Блъфс, Айова, са били изпепелени от множество атаки, както по въздух, така и по суша.

Щеше да стигне и една-единствена водородна бомба, но въпреки безспирните усилия (някои истински, други — измамни) за ядрено разоръжаване, политиците и генералите, държащи съдбата на света в ръцете си, все още твърдо се придържаха към концепцията за ненужно голяма ядрена мощ.

Първата ракета унищожи напълно мишената, останалите просто пренаредиха блещукащата жар и се увериха, че ключовият персонал, скрит в бункер под ВВБ Офут, е погребан там завинаги. Първоначалният огнен взрив, който още в първите си милисекунди на нажежен до бяло живот беше по-горещ и от слънчево изригване, бе изпарил всички дървени къщи и превърнал тухлените им събратя в пепел. Четирите изпотрошени и разцепени моста, свързващи двата града, все още се държаха след първия взрив, но след втория вече нямаха шанс — стоманата се смесваше с камък и бетон и образуваше огромни жарки отломки вулканична лава, които се вливаха във врящата река долу.

Полу-потопени в широките плитки води, след охлаждането те се бяха превърнали в безформени буци — гигантски камъни за преминаване с ръбове, изгладени от бавното, но безспирно течение на реката. През вековете наслоената върху тях пепел и прах бе осигурила благоприятна среда за семенца, пренесени по въздуха, а наносите по течението се бяха заплели в скалните отломъци, формирайки раздърпан бент, където дупките се запълваха с диворастящи треви и тук-там дървета и храсти, чиито пълзящи корени бяха украсени с речни водорасли.

Подкарали остатъка от стадото заловени коне през спокойната река нагоре през най-високия бент, триото стъпи на територията на Небраска. През ранната си размирна история тази територия се бе сторила толкова крайно неприветлива за евентуалните заселници, че я бяха нарекли «щатът-коридор». Хиляди семейства-пионери минаваха през нея по орегонските и мормонските трасета, които се събираха във Форт Киърни, а сетне продължаваха на запад покрай река Плат. Мормоните се придържаха към северния бряг и по-късно бяха последвани от ездачите на Пони Експрес. Хората, тръгнали за Орегон, се придържаха към южната страна, докато реката не се разделеше на основните си притоци — северен и южен, вече изминала две трети от Небраска.

Оттук трасетата завиваха на северозапад, като всеки конвой от покрити фургони и каручки се придържаше към избраната си страна на вече преименуваната река Норт Плат* _{s}(*Северен Плат-бел.прев.)_{/s} и поемаше по дългия преход към високите равнини на Уайоминг. Чак след като прекосяха река Каспър, паралелните им пътища най-накрая се събираха в едно при южния проход на Скалистите планини, преди отново да се разделят при Форт Бриджет в югозападния край на щата.

В този етап от трасето, хората по Орегонския маршрут бяха преминали едва наполовина пътя до крайната си дестинация, докато мормоните, чийто многовековен религиозен плам бе предизвикал ярост в по-праволинейните им източни съседи, бяха към края на пътуването си — огромното солено езеро, в чиято плодородна долина щяха да построят града-монумент на непоколебимата си вяра в Бога, обиколил не само бреговете на Галилея, но и равнините на Северна Америка.

Тази вяра не успя да ги спаси: Холокостът бе превърнал града-монумент в гробница.

Стив, Кадилак и Клиъруотър бяха настигнати от Малоун на около 40 мили източно от Киърни, на север от реката до Гранд Айлънд. В онзи фатален следобед, когато скайхокът ги покоси, Ред Ривър се намираше на сто и петдесет мили южно от лагера на ренегатите. Действайки според заповедите, предадени чрез Уолис — шефът на ударната група на АМЕКСИКО, командир Джеймс Фарго поддръжаше курс на север, докато военновъздушният отряд бе заминал да прибере Клиъруотър, стеснявайки разстоянието между ешелона и втория си посетител — Стив.

След като напусна влака и прекоси отново плитката река, Стив тръгна по стъпките на мормонския водач Бригъм Янг и паството му от фанатични последователи. Докато настигне Малоун, ренегатите бяха на повече от сто мили западно от злочестия лагер и вече бяха преминали разклонението на Норт Плат — отдавна изчезнал град, чието име идваше от местоположението му на тънката ивичка земя между буйните притоци.

Кадилак познаваше отлично мястото — беше прогорило завинаги място в паметта му. Той бе преминавал оттук заедно с Мистър Сноу и банда мечки М'Кол, предвождани от Мотор-Хед. Тук, по молба на Стареца, той бе потърсил и открил всевиждащ камък. Камък, пълен с ужасяващи образи, пропити с кръв, смърт, скръб и разруха.

Това бе мястото на смъртта на Стареца. Споменът за това прозрение върна смазващото чувство за вина и скръб, причинени от предсказанието. Той пришпори коня си в галоп и изпревари другарите си, за да скрие горчивите сълзи, парещи бузите му. Той искаше да се махне от това ужасно място, но съзнаваше, че то иска душата му и няма нищо против да почака до завръщането му.

Централната и западната третина от Небраска се състояха от обширни голи равнини, хълмисти възвишения с рехава трева и градински чай, прорязвани тук-там от речни долини и потоци, вливащи се в Плат или Мисури. Тези долини бяха единственият подслон от свистящите вихрушки, изгонили първите фермери след суграшицата, унищожила реколтата, която щяше да ги изхранва по време на дългата зима.

Именно тук се криеха дърветата — канадска топола, върба и бряст се гушеха едно в друго, избягвайки пронизващите ветрове.

От Норт Плат реката варираше на ширина от една до петдесет мили, стесняваше се, а сетне се разширяваше, после пак се стесняваше, за да се промъкне между околните възвишения, следвайки деликатно пътя си към Гошън Хоул на щатската граница.

При Скотс Блъф Кадилак срещна друга позната забележителност — огромен скален гол масив в жълто и охра, който се възвишаваше на осемстотин фута над околния пейзаж.

Това бе единственият останал пътепоказател за пътешественика — ориентир, че е на път да напусне Небраска и да влезе в Уайоминг. Не беше останало никакво друго доказателство, че двата щата някога са съществували като законодателни и икономически единици. Пътните знаци и крайпътните сгради бяха изчезнали, последните изоставени и оплячкосани коли на Пътна полиция отдавна се бяха превърнали в купчини ръжда, а по-устойчивите части на двигателя и шасито бяха скрити под пълзяща растителност. Ден след ден, година след година, век след век, планетата изпълняваше бавната си задача — да се самоизлекува. Сега, на прага на третото хилядолетие, освен избледяващите очертания на магистралите и няколкото ерозирали останки от съборени каменни мостове, почти нищо не бе останало от сътвореното в миналото. Америка от двайсети век бе погребана със същата неуморна ефикасност, както древните шумерски градове.

На четири хиляди фута над морското равнище и все още изкачващ се нагоре, Кадилак поведе групата по извивките на реката.

След като се консултира скришом с миниатюрната си карта (напечатана на копринен квадрат , доставен на АМЕКСИКО от хората на Йеясу) и с мъничкото електронно устройство, което получаваше ориентири от навигационни маяци и ги превръщаше в картови координати, Малоун откри, че най-близката нав-от (навигационна отправна точка) е град на име Торингтън, разположен на старата магистрала 26.

За Кадилак, визуалното потвърждение, че са се върнали в родната си територия, се яви под формата на планините Ларами, чиито гористи склонове приютяваха множество иглолистни дървета, включително извисяващия се бор Пондероза. Внушителен като полегато укрепление на форт, изграден на десет хиляди фута височина, масивът Ларами принуждаваше реката да заобикаля северната му страна като крепостен ров, да минава през нав-от Каспър, преди да завие на юг и да се загърчи нагоре към извора си сред потоците от разтопени снегове на Скалистите планини.

Именно на равнината отвъд западната страна на масива Ларами М'Колите предприеха първата си сериозна атака срещу Дамата и когато Кадилак достигна езерото, където реката бе препречена от бент, за да образува резервоара Глендо, той се обърна на ляво и поведе Стив и ренегатите на Малоун към пътека, лъкатушеща из обраслите с борове възвишения.

По средата на пътя между реката и хълмовете, те попаднаха на маркер, обозначаващ територията на М'Кол — висок стълб, украсен с резбовани дървени плочки, кости и пера от орлови крила.

Още една миля по-нататък Кадилак спря колоната, когато голяма банда мютски войници със същите златни пера на кожените шлемове изскочиха измежду дърветата и се наредиха в редица срещу тях на около двеста ярда от предводителите на групата. Някои носеха пушки от револверен тип, дадени на племето от Майсторите на желязото след сделка между Мистър Сноу и Лорд Яма-Шита, а останалите бяха въоръжени с арбалети.

Малоун също вдигна леко пушката си и я положи в скута си с пръст на спусъка.

— Тези твои хора ли са?

— Да — Кадилак вече бе направил необходимите приготовления за тази среща.

Той извади лъка с елегантна извивка, дело на Майсторите на желязото, от колчана от лявата страна на седлото закрепи стрела към тетивата и насочи металното връхче-копие към Малоун. Шепа сухи червени листа бе завързана за дръжката под връхчето.

Малоун запали връхчетата на листата с жица, заредена от батерии. Те започнаха да тлеят и да изпускат плътен бял пушек.

Като ги придържаше, Кадилак подухна, докато цялото снопче се разгоря, сетне се прицели нагоре с лявата си ръка и изпрати свистящата стрела високо във въздуха.

Елегантната димна арка, която се образува при приземяването на стрелата зад редицата воини, беше знак, използван от Плейнфолк, когато заявяваха желанието си да преговарят с вражеска група. Воините отвърнаха, като вдигнаха стиснати юмруци, които след това разтвориха и показа дланите си. Поканата бе приета.

Кадилак слезе от коня, заби зеленото си знаме в земята и се запъти напред, а група мюти от средата на редицата се втурнаха да го посрещнат.

Водачът им бе Пърпъл-Рейн, една от мечките, които бяха помогнали на Клиъруотър и Кадилак след дуела му със страшния Шакатак Д'Вайн. Кадилак прегърна топло Пърпъл-Рейн, а сетне стисна протегнатите ръце на другарите му. Когато първата вълна на поздрави отмина, Кадилак покани Стив и Малоун да се присъединят. За да ги представи, той започна:

— Вече познавате Облачния Воин. А това е Малоун, вожд на червенокожите, които ни взеха под крилото си и ни позволиха да пътуваме с тях през великите равнини. Те имат тела на земни червеи, но сърцата им са с народа на Плейнфолк и имат само едно желание — да се бият рамо до рамо срещу железните змии!

— Хай-яяя! — извикаха дружно воините, размахвайки във въздуха пушките и арбалетите си.

Когато и останалата част от групата дойде да се присъедини към тях,Стив разпозна няколко човека. Повечето бяха воини, присъствали на обучението по нападение и отбрана, или пък бяха част от делегацията до търговския пост — всички го поздравиха топло.

На Малоун му се догади от непринудения начин, по който Стив отвърна на сърдечните прегръдки и ритуални потупвания. Той не можеше да понесе физически контакт с мютите, но не можеше да си позволи да изостава от останалите. С пресилена усмивка той се здрависа с всеки член на бандата, като зад фалшивата си демонстрация на другарско отношение прикриваше желанието си да ги изколи всичките до един.

Пърпъл-Рейн се загледа в конниците и пешаците. Никога преди не беше виждал коне, но нещо далеч по-важно се въртеше в ума му:

— Къде е Клиъруотър?

Усмивката на Кадилак се изпари:

— Тя бе повалена от земните червеи. — Думите му предизвикаха скръбен вопъл сред мютите. — Но не е мъртва! -извика той. — Тя лежи не далеч от тук в корема на една желязна змия и точно оттам трябва да я спасим!

Пърпъл-Рейн трепна от перспективата да нахлуят в ешелон:

— Не може ли да използва дарбата на земната магия, за да се освободи?

— Не, твърде слаба е. Силата няма да се завърне, докато не заздравеят раните й. Идеята да се нападне желязната змия може и да ви се струва обезсърчителна, но — той махна с ръка по посока на Малоун и ренегатите — не сме сами в начинанието. Тези наши приятели познават тайните й и са склонни да се бият на наша страна. М'Колите доказаха храбростта си в битката при река Нау анд Ден, но само храброст и кураж не стигат. Този път ще използваме хитрост и ловкост. Мощта на Стареца, заедно с тайните познания на тези червенокожи, ще освободи Клиъруотър и ще покоси земните червеи!

— Но Старецът не е тук — отвърна Пърпъл-Рейн.

Кадилак се облещи:

— Как така не е тук?

— Ами така. Отиде до търговския пост.

Стив бе също толкова стреснат от новината, а виждаше, че и Малоун не се зарадва много.

— Кога замина?

— Преди три дни.

Мамка му, мамка му и пак, мамка му! Това беше сериозна пречка. Присъствието на Мистър Сноу бе от първостепенна важност. Новооткритите сили на Роз бяха плашещи, но на практика бяха неизследвани — бяха неизвестна величина.

Никой не оспорваше повелителската мощ на Мистър Сноу. Той решаваше съдби, беше начело на атаките и основната им защита, бе единственият им коз да убедят Малоун и да покорят силите, които ги чакаха на борда на Ред Ривър. А го бяха изпуснали за три дни! Колко неприятно!

Търговската делегация нямаше да се завърне още поне пет седмици. Стив бе поискал срок от шест седмици, в които да организира атаката над Ред Ривър. Вече бяха изхабили шест дни за пътуването си до Уайоминг. Ако делегацията не се забавеше, това означаваше, че мистър Сноу щеше да се завърне току преди да изтече крайният срок, оставяйки ги без време да измислят план за действие с коз — неговата магия!

Трябваше им повече време за реакция. Щеше да накара Малоун да измоли удължаване на срока. Но това не бе така просто. В интерес на Федерацията беше да държат М'Колите под напрежение — да ги принуждават да атакуват влака без адекватна подготовка в определен срок и на определено място, които не биха избрали доброволно. Но как да отложи неминуемата конфронтация, без да събуди подозренията на Майка?

Кадилак се обърна към Стив и Малоун — новопридобитата му увереност бе видимо намаляла.

— Какво ще правим?

— Добър въпрос — излая Малоун. — Ще ти кажа обаче какво няма да правим! Няма да атакуваме тоя ваш проклет ешелон без повелител начело. Сделката включваше тъпите ви магьоснически трикове. Ако стария не се появи, никъде не отиваме!

— Но той ще се върне след пет седмици… — замоли се Кадилак. — след четири и половина…

— Хубаво. Обадете ни се тогава и ще си помислим. Адиос, амиго!

Кадилак сграбчи ръката на Малоун, докато ренегатът се обръщаше към коня си:

— Почакай!

Малоун се спря и се освободи от хватката му с един смазващ кокалчетата удар.

— Да не си посмял да ме пипнеш втори път, приятелче! Следващият път направо ти откинвам ръката.

Произнесе заплахата с усмивка за пред наблюдаващите ги воини.

Стив се намеси:

— Е, хайде де, момчета! По-кротко! Знам как да излезем от положението. Ще тръгна след него и ще го доведа обратно.

— Твърде късно е! — извика Кадилак — Не го ли чу какво каза? Делегацията е потеглила преди три дни. Докато ги настигнеш, вече ще са пристигнали във търговския пост!

— Е, поне мога да опитам, нали? Пък и какво от това?

— Не е ли очевидно? Няма да зарежат всичко и да се върнат обратно, не и след като са били толкова път! Ще останат там и ще търгуват. Недей си мисли, че ще убедиш Стареца да се метне на коня, защото няма да стане!

— Какво се опитваш да ми кажеш?

— Няма смисъл да тръгваш подире им, защото няма да ги доведеш по-скоро.

— Подценяваш ме, Кади. И най-вече колко убедителен мога да бъда. Трябва да опитаме. Не виждаш ли? Е, може би няма да успея да ги доведа навреме, но някой трябва да отиде при тях и да ги предупреди.

— Да ги предупреди за какво?

— За Яма-Шита! Нима забрави какво се случи на кораба с колела? Жълтурите знаят, че ти и аз сме част от групата, унищожила Херън Пул и че сме свързани с човека, който вдигна във въздуха кораба със самураи!

Кадилак се поколеба, защото не желаеше да приеме неизбежния извод:

— Комадирите на кораба знаеха, но…

— Ами ако са изпратили вест до Сара-Куза по пощенски гълъб?

— Имаш предвид, преди да потъне кораба…

— Имаше достатъчно време. Бяхме затворени няколко часа.

— Та, ако са го сторили…

— Семейството ще свърже теб и Клиъруотър с племето М'Кол. А Мистър Сноу, човекът, който направи сделката с Яма-Шита да се изпрати облачен воин в Ни-Исан, е на път към търговския пост с петстотин воина М'Кол. Ако аз бях член на Яма-Шита, щях да разглеждам това като златна възможност да си върна тъпкано, не си ли съгласен?

Кадилак пребледня още повече:

— Мила Небесна майко! Изобщо не ми хрумна…

— Защото имаше по-важни неща на главата си, за които да мислиш — каза дипломатично Стив. — Истината е, че и двамата сгрешихме. Надявах се, че ще се върнем навреме — той сви рамене. — Няма значение. Все още имаме шанс. — Той изгледа Малоун — По-добре да тръгвам…

— Сега ли ще тръгваш? — извика Кадилак.

Стив се метна на коня:

— Няма смисъл да губим време.

— Ами храна?

— Кади! Нямах намерение да тръгна с празни ръце. Можеш ли да ми свиеш малко питка и торбичка с месца?

— Даже нещо по-добро. Ще дойда с теб!

— А, не. Няма начин. Ти и приятелят ти тук имате важна работа. Ще виждаш нещата по-ясно, ако ти се махна от главата за известно време.

— Добре. Но трябва да имаш придружители. Най-малкото няколко воина.

— Кади! Аз ще яздя до там! Няма да могат да вървят в крачка с мен!

Увереността на Кадилак отново започна да се покачва.

— Може и да успееш да ги надбягаш през първите два-три часа, но в края на деня, мютският воин все още ще тича, а на коня ти ще му избие пяна от устата!

Стив капитулира:

— Окей. Ти избързай напред с Пърпъл-Рейн и организирайте нещата. Аз ще почакам тук с Малоун.

— Не искаш ли да се отбиеш до селището?

— И да се заплесна в празнувания? Ще ми отнеме цяла седмица да се откопча.

Час по-късно Кадилак се завърна със шест М'Колски мечки, предвождани от воин на име Кет-Балу и една вълчица — все още копнеещата по Стив Найт-Фивър. Всички бяха доброволци, осъзнаващи важността на мисията, освен Найт-Фивър, която очевидно имаше нещо по-лично наум. Стив забеляза, че всички бяха леко кисели, че ще пропуснат празненството, което очевидно вече бе започнало.

Стив се възползва от отсъствието на Кадилак, за да се уточни с Малоун, а сега издърпа мюта настрана за последни думи, докато ескортът му товареше провизиите на два товарни коня.

— Грижи се за себе си и внимавай за ония ренегати, нали?

— Да, да…

— И не прави нищо прибързано, докато ме няма.

— Нямам такова намерение. Но едно нещо искам да се знае, Брикман. Това са хората от моето племе, това е моята земя, атаката над ешелона е моя идея, и от сега нататък, аз съм начело.

Стив хвана юздите на коня и се покачи върху седлото.

— Кади, не бих и посмял да предложа друго…

Глава 5

Ду-Арута, името, с което Майсторите на желязото наричаха търговския пост, произлизаше от Дулут, Минесота, пристанището от преди Холокоста, разположено в западния край на езерото Сюпириър. Всъщност, не беше правилно да кръщават търговския пост на стария град. Както показваха картите от онова време, Дулут е бил построен на северния бряг на езерото, а търговския пост бе разположена на срещуположния бряг, близо до старото тържище — пристанището Сюпириър в Уисконсин.

По времето, когато и двете бяха процъфтяващи транзитни точки за търговия в областта на големите езера, Дулут и Сюпириър бяха разделени от река Сейнт Луис, която криволичеше из северна Минесота, сетне устието й завиваше на изток, а южния й бряг бе нашарен със протоци и заливи. Град Сюпириър бе построен на едно триъгълно парче земя, което отклоняваше устието на реката на североизток, но след като реката завиеше край него, правеше рязък завой на дясно и преливаше в дълга и тясна лагуна, разполовена от междущатската граница. Самата лагуна на свой ред бе разделена от езерото Сюпириър чрез две дълбоки иглоподобни ивици пясък и чакъл, които се простираха от бряг до бряг и образуваха почти непрекъсната линия от северозапад на югоизток.

В дните преди Холокоста, долния и горния пясъчен нанос бе разделен от широк корабен канал, поддържан от екскаватори. С течение на времето, каналът се беше затлачил и се бе смалил наполовина, а на дълбочина стигаше само до кръста. Земята южно и западно от търговския пост представляваше хълмисти равнини, които плавно се издигаха над езерото, но от страната на Дулут, над пясъчния нанос на устието и над самото езеро надвисваха шестотинфутови стръмни скали, които се издигаха право нагоре от тесния бряг.

Първото нещо, което стъписа Мистър Сноу при пристигането му във търговския пост, бе размерът на лагерите на Д'Тройт и С'Нати. Делегациите на шестте рода по традиция разпъваха лагери покрай огромен осмоъгълник, очертан с камъни. Ши-Карго и Д'Тройт, които бяха заели срещуположни сегменти през свободната централна част, граничеха с уж неутралните по-малки родове — М'Уоки, С'Нати, Сан'Пол и Сан'Луис.

Това подреждане бе организирано с цел да се сведат до минимум сблъсъците, които въпреки общото примирие и контролиращото присъствие на шерифи и омиротворители, винаги се разгорещяваха, щом младоците от двата рода почнеха да кръстосват външните предели на лагерите и да си търсят белята.

Тази година бе запазено същото разположение, но не само че делегациите на Д'Тройт и С'Нати бяха доста по-многобройни от обичайното, ами имаше и доста териториални маркери на племена, които досега не бяха изпращали свои делегации.

Дискретните проучвания чрез посредници установиха причината: поради някакви си вътрешни политически промени, Майсторите на желязото бяха отзовали корабите си, обичайно закотвени в Бей-сита — втория мютски тълговски пост, обслужващ племената от равнините в близост до Източните земи: бившите щати Охайо, Индиана и широкия полуостров, граничещ с езерата Ери, Хурон и Мичиган — родното място на Д'Тройт.

В резултат на временото затваряне на търговския пост, делегациите бяха пристигнали в Ду-Арута. Никой не искаше да пропусне единствената възможност в годината за размяна на обработени и сурови кожи, дрийм-кап и трева рейнбоу срещу нови ножове, арбалети, сечива, тъкани дрехи и инструменти. Естествено, винаги битуваше надеждата, че повече племена ще могат да се сдобият с пушките, които М'Кол бяха получили миналата година.

За да се разбере какво минаваше през ума на Мистър Сноу, е необходимо да се обясни, че математиката е вид наука без особена полза за Плейнфолк, особено когато ставаше дума за суми, по-големи от дванайсет — броят на пръстите и палците на повечето мюти. Открай време се приемаше, че Ши-Карго са по-многобройни от Д'Тройт, но преди това съдбовно събиране на враждуващите родове, никога не беше правено преброяване на поддръжниците им. Това означаваше и че нямаха реална представа за броя воини, които съперниците им можеха да съберат. В този конкретен случай обаче, Д'Тройт бяха получили малко помощ отвън.

През годините на търговия с мютите, семейство Яма-Шита бяха придобили широки познания за различните кръвни родове и множеството племена във всеки род. А като се има предвид влечението на Майсторите на желязото към воденето на документация, всичко това бе чинно записано в големи подробности от цял куп писари.

В някои отношения, например размера и класификацията на всяко племе, вероятно те знаеха повече за Плейнфолк от самите Плейнфолк и като всяка военна организация, разузнаваща потенциалния враг (или клиент), бяха идентифицирали отличителните окраски и териториални маркери, поставящи всяко племе в даден род и отличаващи го от съседите му.

В по-широк план, капитаните на корабите с колела знаеха относителния размер на различните родове и вероятния брой на членовете им в търговския пост. Родът Ши-Карго съдържаше 242 племена, М'Уоки — 103, а Сан'Пол — 38. Всеки от тях бе изпратил средно по 150 делегата — като общата сметка за Ши-Карго ставаше около 57 500 делегати — възрастни мъже и жени от 15 до 55 години, всички в отлично здраве и готови за бой.

При нормални обстоятелства племената Д'Тройт, С'Нати и Сан'Луис щяха да изпратят общо около 52 000 делегата, давайки надмощие на Ши-Карго. Но със затварянето на търговския пост в Бей-Сита, групата на Д'Тройт набъбна с още 92 делегата от териториите източно от езерото Мичиган. Общият брой на делегациите на С'Нати и Сан'Луис се увеличиха по същата причина.

Събрани заедно, горе-долу излизаха на 76 000 воина — достатъчен брой, за да им се признае превъзходството. Но всяко племе бе изпратило повече от средния брой делегати.

Подкрепени от неочаквано големия брой «пътници», племената Д'Тройт, С'Нати и Сан'Луис наброиха стряскащата цифра 163 000 воина, което им даваше предимство от почти три към едно. С такъв брой хора, кръжащи из лагера, изобщо не бе изненадващо, че групата на Ши-Карго сметна, че съотношението е дори по-голямо.

Тъй като не можеха сами да проверят какво става в Бей-Сита, Ши-Карго нямаха друг избор, освен да приемат предложеното им обяснение. Изглеждаше достатъчно правдоподобно, но не обясняваше увеличения брой «пътници», които Д'Тройт и С'Нати бяха довели със себе си, за да ги изтъргуват за стоки и оръжия. Скришното преброяване, извършено от същите безстрашни посредници, бе установило, че някои от племената на Д'Тройт, за които се знаеше, че са наполовина на броя на М'Кол, са предложили да разменят над сто мъже и жени, докато самите М'Кол досега не бяха изпращали повече от петдесет човека на година.

Ситуацията беше безпрецедентна и потенциално взривоопасна. Набързо свикания съвет на старейшините от делегациите на Ши-Карго виждаха само две възможни обяснения: първо, предлагайки толкова много «гостуващи работници», Д'Тройт и С'Нати се надяваха да изтикат съперниците си и да заграбят лъвския пай от всичко, с което Майсторите на желязото смятаха да търгуват и второ, армията пътници с жълтите си ленти за глава не възнамеряваха да отплават през Великата река, а бяха дошли по съвсем друга причина.

И двата варианта означаваха неприятности.

Делегацията на М'Кол, на около седемстотин мили от селището им, бяха стигнали твърде далеч, за да изпратят за подкрепление, но някои от другите делегации на Ши-Карго и М'Уоки, чийто дом бе на един ден пробег, бързо изпратиха вестоносци да съберат подкрепления.

Всичко това се извършваше в пълна тайна. Мистър Сноу и другите летописци решиха, че няма да има провокации и външно проявление на подозренията им. Обяснението на Д'Тройтските летописци трябваше да се приеме за чиста монета. Според собствената им свещена традиция, летописците никога не лъжеха помежду си, па макар и да бяха от враждуващи родове. Ако летописците не бяха предали клетвата си, тогава Майсторите на желязото сигурно наистина бяха затворили Бей-Сита. Въпросът, който всички в лагера на Ши-Карго си задаваха, бе: Защо?

Намек за верния отговор дойде с пристигането на Карнеги-Хол, летописец от племето Коджак от рода на М'Уоки. При влизането си в ритуалния кръг, където летописците обикновено се събираха да разменят новини и клюки, той потърси Мистър Сноу и под прикритието на официалните поздрави, разменяни в такива случаи, му прошепна молбата си да се срещнат след падането на нощта.

Няколко часа по-късно, когато хиляди лагерни огньове просветваха в тъмнината като оранжеви цветя върху черно кадифе, Карнеги-Хол, придружен от пет воина Коджак, бе поведен от човек на М'Кол към горичка западно от лагера, където ги чакаха Мистър Сноу и телохранителя му.

Двамата летописци седнаха на «говорещи постелки», а лицата им се огряха от самотния пламък на огнения камък помежду им. Светлината му, която зорките очи в лагера можеха да зърнат, бе замаскирана от наметалото, което мистър Сноу бе метнал върху един храст наблизо, както и от гъстата растителност наоколо.

Сам по себе си, мистър Сноу изобщо не би се занимавал с Карнеги-Хол, но като другар-летописец, той трябваше да получи нужното уважение, което по традиция се полагаше на всички представители на древното изкуство.

— Какво казваш, братко мой? Добри вести ли ми носиш или лоши?

— Нося вести за велики събития. Ти си този, които ще прецени дали са добри или не. Но първо, нека поговорим за Избранниците. Твоите съплеменници върнаха ли се по живо, по здраво?

Мистър Сноу бе запознат с термина «Избранниците», но по някаква причина не схвана веднага.

— Съплеменници?

— Кадилак, Клиъруотър и Облачния воин.

Тревогите на Мистър Сноу се изпариха и той почувства неописуем прилив на радост:

— Избягали са от Източните земи?

— Избягаха, че и повече! Те са Избранниците — първите от Изгубените, чието завръщане ознаменува пристигането на Талисмана!

— Истина е, че тези тримата са родени в сянката на Талисмана. Но защо ги наричаш Избранниците?

— Думите сами се родиха в устата ми! — възкликна Карнеги-Хол. — Тройнонадареният ме посочи да бъда първият, който ще ги посочи и назове! И когато историята на Плейнфолк се разказва в бъдни времена, Коджак ще ги помнят като племето, което първо им е дало подслон и чийто храбри воини са играли решителна роля в победите, постигнати чрез могъщите им сили!

— Победите…?

— Над стрелолистите, желязната змия и кораба с колела!

— Май доста са били заети — измърмори Мистър Сноу. — Разкажи ми повече.

Карнеги-Хол му разказа цялата история, като за негова чест включи и предателската сделка с Изо Уонтанабе, която както се разбра, бе затвърдила вярата му, че стъпките му са ръководени от Талисмана. И както можеше да се очаква, наблегна най-много на ролята, която Коджак бяха изиграли в разрушението на кораба с колела.

Докато Мистър Сноу седеше и слушаше живото описание на Карнеги как Коджак избили ездачите-самураи, червените пехотинци и моряците на брега, в него се засили чувството за надвиснала опасност.

Всичко това бе станало преди седмици. Тогава Кадилак, Клиъруотър и Брикман са отпътували триумфално, натоварили много плячка и отвели над сто коня — четириногите зверове, които мъртвешките лица бяха опитомили и яздили, и които Мистър Сноу никога не бе зървал.

Триото за последно било видяно да отпътува на запад към Небраска. Южният маршрут! Мистър Сноу прокле безмълвно Небесните гласове, че го изпратиха в грешната посока. Без съмнение, според неизменната своенравност на закона на Сод, протежетата му са се отървали на косъм от някаква опасност и са пристигнали в селището ден-два след неговото отпътуване! Но както и да е. Разказът на Карнеги-Хол напълно подкрепяше убеждението на Мистър Сноу, че двамата му млади повереници и небесният воин бяха орисани да извършат велики дела.

Те наистина бяха избраните — признати и възхвалявани не само от Коджак, но и от племената, които срещнаха по пътя си през централните равнини. Каквито и премеждия да им се случеха, те щяха да оцелеят и даже да станат по-силни, защото силата на Тройнонадарения беше с тях. Невидима сила, която макар и да не бе непробиваем щит, щеше да ги предпази и излекува тленната им обвивка и духа им.

Мистър Сноу отново съжали, че няма да доживее да види появата на спасителя на Плейнфолк. Но сега поне разбираше защо небесните гласове го бяха насочили към търговския пост. Именно тук се криеше непосредствената опасност и именно тук дарбата и куражът му щяха да бъдат подложени на изпитание. Може би до ръба на силите му, че и отвъд…

— Казаното от теб обяснява много неща. — Той извади лула с рейнбоу трева и я запали, като дръпна с удоволствие, преди да я предложи на госта си. — Старият Златен Нос няма да допусне такъв катастрофален обрат да отмине незабелязано.

«Старият Златен Нос» бе прякор, произлязъл от изкусно изработената маска в черно и златно, която Лорд Хирохито Яма-Шита носеше при всяка своя поява във търговския пост. Всички Майстори на желязото носеха един или друг вид маска според ранга си, когато общуваха с мютите. Точно тази практика бе родила определението «мъртвешки лица».

— Лорд Яма-Шита е мъртъв — му съобщи Карнеги-Хол.

Новината остави Мистър Сноу без дъх.

— Откъде знаеш това?

— Кадилак ми каза. Преди да избягат от Източните земи, съплеменниците ти са водили кървава битка с мъртвешките лица.

Мистър Сноу слушаше със смесица от гордост и тревога, докато летописецът на Коджак преразказваше пленителната история на Кадилак за смъртта и разрухата в Херън Пул, включвайки всички ужасни детайли относно момента, когато Клиъруотър бе принудила лорда да си нанесе няколко самоубийствени удара.

Загубата на кораба с колела заедно с целия екипаж, придаде и унижение към страшния погром, който Карнеги-Хол бе описал току-що. Лорд Яма-Шита може и да беше загинал — което премахваше един от сериозните им противници, но за наследниците му щеше да е въпрос на чест да отвърнат с подобаващо разрушителен удар.

Първата им възможност щеше да се появи, когато корабите с колела покажеха носовете си на брега на търговския пост. Щеше да е странно усещане да наблюдават как плавателните съдове се появават на хоризонта по изгрев слънце и да знаят, че този път, докато корабите стават все по-големи и шумът от моторите им достигнеше до ушите на очакващите мюти, няма да има раболепна приветствена церемония, пълна с фалшиви усмивки и престорени приятелства.

Този път изгряващото слънце щеше да отбележи началото на обратното броене, което щеше да приключи с ужасна конфронтация — кървава оргия, чийто край не можеше да се предвиди и чиито последствия бяха неизмерими.

След дълъг момент на размисъл, Мистър Сноу рече:

— Мисля, че знам как ще се разиграят нещата. Яма-Шита няма да ни атакува директно. Ако го направи, би застрашил цялата им търговска операция. Ето защо Д'Тройт и С'Нати са дошли с толкова много хора. Семейството ще ги използва за наемна ръка. — Мистър Сноу се усмихна, дръпна от лулата и вдиша дима. — Ти сигурно също си в списъка им за убиване. Изненадан съм, че дойде.

Карнеги-Хол се наежи:

— Осмеляваш се да наречеш Коджак страхливци? След всичко, което сторихме?

— Успокой се, Карни. Никой нищо не те нарича. Племето М'Кол никога не е бягало от битка, но ако знаех в какво се набъркваме, щях сериозно да се изкуша да си остана вкъщи.

— Дойдохме, защото мислехме, че Избранниците ще са тук! — възкликна Карнеги-Хол. — Ние видяхме на какво са способни! С тях на наша страна няма от какво да се страхуваме. Мъртвешките лица са безсилни пред тях! — Сетне допълни с очарователната си прямота — Ако знаехме, че няма да се появят, може би и ние щяхме да размислим. Но къде да отидем?

— Голяма страна сме — отвърна Мистър Сноу. — Но ако някой е решил да ви намери, няма къде да се скриете. Ако се налага да се изправите срещу тях, спокойно можете да го сторите и тук — сред своите хора. — Той поспря и изгледа посетителя си с преценяващ поглед — М'Колите могат да разчитат на кръвните си братя. Могат ли Ши-Карго да разчитат на М'Уоки?

Карнеги-Хол се размърда неспокойно:

— Не мога да кажа в този момент.

— Искаш да ми кажеш, че си намерил начин да избегнеш опасността?

— Не! Просто…

— Като стоиш настрани, се надяваш да отървеш кожата?

— Никога! — извика Карнеги-Хол. — М'Кол може и да е основното племе на Ши-Карго, но именно Коджак доказаха мъжеството си в битка с мъртвешките лица!

— Е, да, с малко помощ…

— Колко щедро от твоя страна! — Коджак се усмихна подигравателно. — Не ти трябва много кураж да се възправиш срещу врага, когато знаеш, че Талисманът те защитава! Племето ти се отърва без драскотина. Моето плати за тържеството си с кръв! Как смееш да поставяш под съмнение честта на Коджак! Този разговор приключи!

Мистър Сноу сложи ръка на коляното на посетителя си и го възпря да не стане.

— Добър опит, Карни. Винаги те е бивало в мусенето. Но не ми пробутвай тия приказки за чест и достойнство. Всеки те познава като човек, който все избира да застане на печелившата страна. Ти самият си го признавал. В състояние си да предадеш хората ми по реката за няколко пушки!

Карнеги-Хол забрави за гнева от обидата и придоби изражение на честен човек, който е бил несправедливо обвинен.

— Това беше преди Талисманът да разкрие замисъла си пред мен! Да, вярно е, че когато сложи думите на езика ми, сърцето ми бе пълно с предателство, но всичко се промени, когато запълни ума ми с присъствието си! Лесно ти е на теб да ни гледаш снизходително от безопасното си райско кътче високо горе в планините. А ние живеем на фронтовата линия! Мъртвешките лица сега разполагат с мъже и лодки от другата страна на водата, които преди принадлежаха на нас! Сега търсиш нашата помощ — а ние каква помощ да очакваме от теб, след като се завърнеш отвъд Черните хълмове?

— Не голяма, гарантирам ти го. Ето защо трябва да се държим едни за други. Ако настане битка, трябва да победим. Нима искаш да живееш под игото на Д'Тройт?

— Тази съдба вече сполетя много от племената на М'Уоки.

— Значи сега е шансът ти да ги освободиш. Можем да разчитаме на Сан'Пол. Вие сте единствените, които могат да придумат Сан'Луис.

Беше очевидно, че Карнеги-Хол не умира от желание да се замесва в потенциално смъртоносна схватка с Д'Тройт.

— Няма да е лесно — промърмори той. — Няма ли шанс Избранниците да се появят навреме?

Мистър Сноу вдиша още дим:

— Карни, знам кои струни да дръпна, за да те придумам, но не възнамерявам да го сторя. Отговорът е, че просто не знам. Но интуицията ми подсказва, че шансовете да се появят са почти нулеви. Ще трябва сами да си направим чудесата този път. Единствената утеха, която мога да предложа, е новината, че Клиъруотър, младата дама, която толкова те е впечатлила, е моя възпитаничка. Бива я, но мен ме бива още повече.

— Д'Тройт също разполагат с повелители.

— Ха, Д'Тройт! Не ме разсмивай! И най-добрият сред тях не може да повдигне купчина бизонски лайна без лопата! — Мистър Сноу махна презрително с ръка. — Върни се при твоите и говори с кръвните си братя. Свържи се с водача на всяка делегация и ги убеди да дойдат на срещата с най-добрия си воин и всеки наличен летописец и повелител. Искам ги тук след две резки за среща с другите от Ши-Карго.

Резката бе стандартна мярка за време, отбелязвана на свещите от животинска мазнина и представляваше един час според мярката от преди Холокоста. Тази система бе дело на Майсторите на желязото. След като се бяха сдобили с такива срещи в търговския пост, мютите бяха направили и свои образци.

В нормалното си ежедневие мютите нямаха нужда да следят времето. Свещите се използваха само в ситуации, когато времето беше от изключително значение — като сегашната среща.

— Две резки! Света майко, не ни даваш много време.

— Нямаме ни време, ни хора. Ето защо трябва да действаме бързо!

Докато двамата се изправяха, Карнеги попита:

— Ами Сан'Луис?

— Пробвай ги. Виж накъде духа вятъра, но не им казвай за срещата.

Карнеги-Хол кимна, но в погледа му се четеше съмнение.

— Надявам се, че сме на прав път.

— Довери ми се, — каза Мистър Сноу и стисна окуражително рамото на Карнеги. — Аз също съм ръководен от Талисмана. Именно затова той ме изпрати тук. Да опазя свободата на Плейнфолк.

* * *

Между изгрев и девет часа на следващия ден пристигнаха и последните търговски делегации и разпънаха лагера си в района, определен за рода им. Повече от тях бяха все нови лица, принадлежащи към Д'Тройт.

Появата им накара далеч по-малките групи на Ши-Карго и М'Уоки да се почувстват обкръжени и настръхнали за бой, и когато по средата на деня всички летописци се събраха в ритуалния кръг за предварителната среща от годишната им сбирка, атмосферата беше напрегната до скъсване. Всички бяха преизпълнени с усещането за надвиснала опасност, което се получава, когато предстои да се разрази ужасяваща буря.

За да се оцени напълно последвалото, е необходимо да се обясни, че докато повечето, макар и не всички, племена разполагаха с летописци, то само малцина от тези надарени личности бяха и повелители. Родените с две дарби мюти — като мистър Сноу (летописец и повелител) и Кадилак (летописец и прорицател) бяха изключително редки. А могъщите повелители от ранга на Мистър Сноу и Клиъруотър се срещаха още по-рядко. Подобни степени на професионална компетенция важаха и за летописците. Племето М'Кол се радваше на непрекъснат низ от летописци във всяко поколение, още от Войната на Хилядата Слънца. Това разделение увеличаваше престижа на мистър Сноу, но и предизвикваше доста завист.

В много отношения летописците наподобяваха всяка друга група професионалисти от преди Холокоста. Също като адвокатите те бяха най-различни, въпреки че всички притежаваха т.нар. дар слово. Клиентите им през 20 век често откриваха с горчивина, че изявите им в съда варираха от върховно постижение до некомпетентно представяне. Също както персоналните компютри пр.Х. вървяха с най-разнообразни приложения и RАМ-памет, така и паметта на някои летописци бе по-добра от на други. В сравнение с обикновения мют, въоръжен с еквивалента на 256K RAM, средният летописец разполагаше със сто гигабайта — истински умствен гигант, ходеща енциклопедия.

Обаче, както при всички системи, които разчитат на хора, имаше и един недостатък. Паметта не е продукт или черта на характера: най-способните мозъци не са задължително в главите на очарователни човешки същества, дори не и в на горе-долу приятни хора. И най-богатата информационна банка в света не струва и шепа боб, ако я оглавява малоумник.

Но когато няколко трилион милион безброя гигабайта памет се съюзи с остър и проницателен ум — както бе случая с Мистър Сноу — резултатът беше една забележителна личност, чието мнение и влияние се простираха далеч отвъд скромните предели на племето му или дори на кръвния им род.

Но докато Мистър Сноу можеше да се разглежда като звездата на Ши-Карго, сред Д'Тройт и С'Нати имаше и други забележителни съперници, готови да премерят ум с него. Те също присъстваха в онази съдбовна утрин.

Миналата година заради възрастта и опита си, Мистър Сноу бе избран да председателства срещите. Тази година мястото му бе възложено на старши летописец от вражеската група — Прайм-Кът, водачът на племето Р'Нато от рода на Д'Тройт.

Заради триумфалното напредване на Кадилак през Илинойс, Айова и източна Небраска, където следите му изстиваха, най-горещата тема за разговор сред летописците от тези райони бе появата на Избранниците — триото от племето М'Кол. Новините за премеждията им и бягството от Източните земи не се задържаха единствено в ритуалния кръг. Свидетелите на необикновените им пътешествия разказваха преувеличени версии за храбростта им, а слуховете се разпространяваха като горски пожар из целия лагер.

Тези слухове бяха източник както на задоволство, така и на тревога за летописците от различните делегации. Освен Карнеги-Хол и Мистър Сноу, никой от присъстващите не беше чувал за пророчество, което да включва тримата и никой прорицател не бе зървал образите им в камъните. Най-близкото по смисъл предсказание се отнасяше за завръщането на Изгубените — поколенията мюти, отведени от мъртвешките лица в Огнените дупки на Бет-Лем и децата им, Железните крака, родени в робство в Източните земи.

Поканен да заеме централното място, Карнеги-Хол се впусна в цветисти обяснения как е срещнал Кадилак, Клиъруотър и Небесния воин, внимателно изпускайки детайлите по предателската си сделка с Изо Уонтанабе. Воден от Талисмана, той изпратил отряд воини Коджак през зимните снегове на среща с Избранниците, които щели да възвестят за пристигането на Тройнонадарения.

Разказа подробно и за силите, които Клиъруотър използвала, за да унищожи четири стрелолиста с едно махване на ръката си и които впоследствие били впрегнати, за да изкормят желязната змия. Това направи силно впечатление на публиката, жадно попиваща всяка негова дума. Когато приключи с разказа си,той се обърна към Мистър Сноу. Не му ли бяха казали Небесните гласове, че Кадилак, Клиъруотър и Небесноия воин са родени в сянката на Талисмана?

Мистър Сноу се изправи и обяви, че казаното е истина.

Потвърждението на думите на Карнеги предизвика бурен спор. Някои от летописците на Д'Тройт и С'Нати скочиха на крака да протестират. От всички Плейнфолк защо пък точно тези три воина от племето М'Кол да са избрани да предизвестят появата на Талисмана? Това не е нищо повече от поредния заговор на Ши-Карго и слугите им сред племената М'Уоки да раздуят и без това преувеличената си значимост.

Никой летописец, твърдяха протестиращите, не бил отварял и дума за Избранниците в този ритуален кръг, преди Карнеги да измисли това определение. Всичко било нагласена работа с косвени доказателства, изфабрикувани от Коджак и М'Кол. В най-добрия случай, било погрешно тълкувание на въпросните събития, макар и не злонамерено. В най-лошия — пълна измислица.

Карнеги-Хол разпалено се защити, но внимателно планирания изблик в публиката бе постигнал целта си, разделяйки хората на три фракции: хората в защита на Ши-Карго, които подкрепяха историята; хората в защита на Д'Тройт, които я отхвърляха; и въздържалите се, които чакаха да видят накъде ще задуха вятъра в целия спор.

Гласът на Мийн-Машийн — летописец от С'Нати, се извиси над глъчката и отправи следното предизвикателство: Ако Карнеги-Хол и всичките му поддръжници говорят истината, то тогава къде е мистериозното трио? Защо племето М'Кол не ги бе довело в търговския пост, където те можеха да демонстрират силите си и да разпространят словото си сред събраните представители на Плейнфолк?

Добър въпрос, рече си Мистър Сноу и се прокълна, че не вижда отговора.

Карнеги-Хол рипна ядосано и се изправи срещу Мийн-Машийн. Масивното му туловище се извисяваше над по-дребния му опонент.

— Нима смееш да ме наречеш лъжец?

Прайм-Кът, също с внушителна фигура, се изправи и се отдръпна от малката могила, която по традиция заемаше председателя.

— Не! — извика той. След като разтърва Карнеги-Хол и Мийн-Машийн, той постави ръка между двамата и посочи обвинително Мистър Сноу. — Ето там седи човекът, който излъга всички ни!

Думите му предизвикаха стреснато ахване сред въздържалите се и гневен рев сред летописците от Ши-Карго. Половината скочиха на крака, сипейки обвинения и заплахи към по-агресивните им противници от другата страна на кръга.

Прайм-Кът разпери ръце в повелителен жест:

— Спрете този шум! — прогърмя гласът му. — Седнете и преговаряйте, както е прието, или напуснете този кръг!

Глъчката утихна, когато по-гласовитите протестиращи и контра-протестиращи се върнаха на местата си, но шепотът продължи, превръщайки се в тих постоянен бял шум.

Докато Мийн-Машийн и Карнеги-Хол се връщаха на местата си, Мистър Сноу се изправи и се обърна към поддръжниците си:

— Нека настъпи мир! Нека умовете ви се успокоят. Аз съм този, когото обвиняват тук. Съвестта ми е чиста! Нека изслушаме обвиненията!

Шепотът постепенно заглъхна под взора на двамата най-уважавани летописеца на Плейнфолк.

Когато настъпи пълна тишина, Мистър Сноу се обърна към Прайм-Кът в центъра на кръга. Привлечени от разпаления спор, сега празното пространство между външния и вътрешния кръг бе пълно с племенни старейшини и други членове от различните делегации.

Докато летописецът на Р'Нато го обикаляше, озъбен като вълк, Мистър Сноу промълви:

— Надявам се, че знаеш какво правиш.

— Знам, аз, знам, приятелче. — Прайм-Кът спря до рамото на Мистър Сноу и допря уста до ухото на Стареца. — Много си затънал, — прошепна му той. — Сега ще те погреба!

— Не си първият, който се е опитал да го стори. — Гласът на Мистър Сноу звучеше уверено, но отвътре го побиха тръпки от студ и му се догади.

И без друго по-малко на брой, имаше опасност Ши-Карго да загубят битката за сърцата и умовете на публиката, и той не виждаше как може да обърне ситуацията в тяхна полза.

Прайм-Кът се отдръпна и посочи с пръст жертвата си, после се обърна към кръга летописци с достатъчно висок глас, че да изтика очакващата публика извън кръга.

— Чухте нашия брат да говори! Името му е всеизвестно, а паметта му — легенда! И все пак, дори и той е обвързан, както всички нас, с клетвата на летописците да не лъжесвидетелства, да отбелязва делата на Плейнфолк правдиво и да разкрива откоровенията на Небесните гласове в пълното им великолепие! Да предава истината, украсена и шлифована от изкуството му, но точна и твърда като скала, ясна и чиста като планински поток, — гласът му зазвуча по-рязко — а не погребана под плаващи пясъци или омърсена от измама! Вие сте свидетели на твърдението че, че Небесните гласове са му съобщили, че Кадилак, Клиъруотър и Облачния воин са родени в сянката на Талисмана. Не е ли така?

— Така е! — хорово отвърнаха летописците.

— Нали това са твоите думи? — настоя Прайм-Кът.

Мистър Сноу усети капана, но не виждаше изход от него.

— Това са.

Прайм-Кът едва се сдържаше:

— Чувате ли? — прогърмя той. — Той е заклеймен от собствената си уста! Младият смелчага, познат на Коджак като Облачния воин, и който нашият достопочтен брат — той посочи към Мистър Сноу с елегантен жест — нарича един от тримата М'Кол, избрани да поведат Плейнфолк към обединение, изобщо не е мют!

Обвинението предизвика гневни викове и невярващи възклицания.

— «Облачният воин» е име толкова фалшиво, колкото и цветът на кожата му! Той е земен червей от тъмните градове, познат на господарите си като Брикман!

Прозвучаха още викове на изненада. Прайм-Кът наложи тишина и се обърна към мистър Сноу:

— Как ще отговориш на това?

Мистър Сноу спокойно посрещна погледа на обвинителя си:

— Това ли е всичко?

— Не, има и още!

— Тогава ще почакам да приключиш.

Прайм-Кът се обърна към публиката си:

— Извъртания! Виждате ли как змийският му език се усуква, за да избегне истината?! Е, аз ще ви я разкрия! Всички вие, които седите тук днес и които сте посрещнали топло Избранниците, сте били жестоко измамени! Кадилак, Клиъруотър и Облачният воин са агенти на Федерацията! И не са сами! Мистър Сноу, който ни кара да вярваме, че е един от нас, както и цялото му племе са продали душите си на земни червеи!

Още веднъж избухнаха възгласи на протест и порицание. Обвинения и контра-обвинения хвърчаха напред-назад между враждуващите страни, а летописците на Д'Тройт и С'Нати започнаха да скандират: _ВЪН! ВЪН! ВЪН!ВЪН!_

Объркване и горчилка се разпространиха сред зрителите извън ритуалния кръг и доведоха до размяна на остри реплики и физическо насилие. За щастие, имаше достатъчно омиротворители да удържат лудите глави от Д'Тройт да не изпълнят заканите си. Мистър Сноу бе предвидил това и съгласно среднощната си среща с лидерите на Ши-Карго и М'Уоки, племената им имаха стриктна заповед да не се поддават на провокации от вражеските лагери.

Всред цялата тази лудница, Мистър Сноу беше непоклатим. Привидно незабелязващ блъсканицата наоколо, той излъчваше измамно спокойствие, като сърцето на страховит ураган.

Обвиненията на Прайм-Кът бяха наистина сериозни, но Мистър Сноу не можеше да си позволи да бъде въвлечен в дискусии по тях. Като остана безмълвен и позволявайки на потока от обвинения да го залее, той се надяваше да изкуши Прайм-Кът да разкрие картите си и с малко късмет, летописецът на Р'Нато дори да се окаже в позицията на обвиняем, вместо на обвинител. Въпреки това бе трудно да устои на виковете _«Отговори! Отговори!»_ от собствения му лагер и беше ясно от страдалческите физиономии наоколо, че много от приятелите му потъваха в отчаяние заради неспособността му да се защити.

Прайм-Кът изреди опустошителен списък с въпроси, на които Мистър Сноу нямаше отговор. Не беше ли дошъл от небесата земния червей? Не го ли бе приютило племето му и не бяха ли се отнасяли с него като с един от тях, че дори му дали и компания за в леглото? Не го ли бяха освободили? Не се ли бе върнал той на следващата година с нова мисия от господарите си? Не го ли бе довел Мистър Сноу в търговския пост, където чужденецът бе откраднал кораб с колела, за да намери съучастниците си в Ни-Исан? А при престоя си там, не бяха ли причинили кървави опустошения на мястото, наречено Херън Пул, умъртвявайки истинските приятели на Плейнфолк — Майсторите на желязото, които им даваха оръжия и неща от първа необходимост? Но дори и това не бе всичко! Тези неблагодарници бяха убили Лорд Яма-Шита, Капитан на всички кораби с колела и господар на Великата река! Един горд мечтател, който през годините се бе старал да заздрави връзките и приятелството между мюти и Майстори на желязото.

Много отдавна Мистър Сноу не бе чувал толкова подлизурски простотии, но беше ясно, че привържениците на Прайм-Кът в публиката поглъщаха жадно всяка дума и го насъскваха за още!

Лъжливите обвинения достигнаха връхната си точка. Племето М'Кол било предало братята си, но какво друго можело да се очаква от тях. Такива предателства били в кръвта на Ши-Карго. Тъй като вече не можели да поддържат превъзходството си чрез въоръжени сили, сега търсели да закрепят позициите си чрез тайни сделки с земните червеи!

Отново избухнаха викове, като всяка от страните се опитваше да надвика другата. Това бе сериозно обвинение и потвърждаваше тълкуването на Мистър Сноу за настъпилата ситуация. Информацията му какво всъщност се бе случило в Ни-Исан се ограничаваше до онова, което Кадилак бе споделил с Карнеги-Хол. Но по молба на Мистър Сноу, когато Карнеги-Хол се обръщаше към летописците в кръга, не спомена битката в Херън Пул и смъртта на Лорд Яма-Шита. Прайм-Кът можеше да е получил сведения за това само от Майсторите на желязото. Д'Тройт и съюзниците им С'Нати все едно бяха говорители на Яма-Шита, но доколко ли всъщност бяха замесени и колко дълго са се подготвяли за това? Достатъчно дълго, за да набедят Ши-Карго. Увеличеният размер на делегациите им бяха доказателство за това. Майсторите на желязото планираха да получат отмъщение тук, в търговския пост. И то утре. Щяха да използват Прайм-Кът да подготви почвата с обвиненията си.

Настъпи време да отвърне на удара. Трябваше да защити себе си, племето си и доброто име на Ши-Карго. При това трябваше да го стори публично и по такъв начин, че да избегне евентуалното последвало насилие. Битката, ако щеше да има такава, трябваше да се състои на избран от него терен.

Пращайки го в пристанището и опитът да превърнат М'Кол в изкупителна жертва, бе планът на Прайм-Кът да изолира племето му от останалите Плейнфолк. След като постигне това, нямаше да е трудно, като се има предвид мащаба на престъпленията им, да убеди старейшините да умилостивят Майсторите на желязото, като им предадат делегацията на М'Кол под формата на ритуално жертвоприношение. Но планът не беше сработил. Гласовитата подкрепа, която Мистър Сноу бе получил от останалите летописци на Ши-Карго доказваше, че М'Кол не са изоставени на съдбата си. Мистър Сноу осъзна, че Прайм-Кът е целял точно това. Когато нанесат удара, той щеше да е насочен към цялата група на Ши-Карго. Ръката на Д'Тройт щеше да е върху ножа, но щяха да действат от името на мъртвешките лица. Чрез този безпрецедентен предателски акт те се надяваха да сбъднат отдавна лелеяната си амбиция да се превърнат в най-важния кръвен род. Каква ирония! Д'Тройт бяха копоите на Майсторите на желязото, а М'Кол бяха обвинени в предателство срещу Плейнфолк.

Но не всичко бе загубено…

Вниманието на Мистър Сноу се насочи към ставащото около него, докато глъчката утихваше.

Прайм-Кът стоеше пред него и трепереше от усилието да покаже колко точно е възмутен.

— Какъв е твоят отговор?

Мистър Сноу се подсмихна, сетне повиши глас, за да го чуят всички летописци:

— Какъв е моят отговор? — Той се завъртя в пълен кръг, разперил ръце. — Мои братя под слънцето, чухте какво минава за истина в устата на Д'Тройт. Видяхте как говорителят им кръжи около мен като освирепял чакал около грохнал бик. Защо? Ето това е въпросът, който трябва да си зададете и на който ще се опитам да отговоря! Защо той избра точно този момент да ме обвини в предателство? Защо накърнява честта на Ши-Карго във време, когато Плейнфолк се радват на мир и другарство? Дали думите му са чисти и ясни като планински ручей или крият някаква тъмна и все още неразкрита амбиция на Д'Тройт?

— Хеййй-яяяяя…. — Летописците и поддръжниците на Ши-Карго и М'Уоки извисиха своя вик на одобрение.

— Трябва и да се запитате откъде той знае тези неща. Кой друг е наясно със събитията, които той описа?

Въпросът, насочен към хората около него, остана без отговор.

— Помислете върху думите му. Той говори за мюти и не-мюти, за тайни пътешествия през облаците и моретата към Източните земи! За битки между мюти и Майстори на желязото, в които са загинали стотици благородни лордове на Ни-Исан! За кораби с колела, потопени от червенооки нощни птици! Дали това не са халюцинации на трескав ум? Сънища, вдъхновени от завистта към по-добрите от него? Ако не са, тогава откъде знае в такива подробности какво се е случило далече, далече, отвъд Великата река, отвъд хълмовете на препускащите червени бизони? Той не говори като мен и вас, които допреди малко слушахме разказа на нашия брат Карнеги, а като човек, който е бил информиран предварително за тези събития! Той никога не е срещал Избранниците и все пак разказва за великата битка при Херън Пул и смъртта на Лорд Яма-Шита, като че ли е присъствал лично! Откъде може да знае тези неща? Има само един начин! Думите, с които иска да омърси мен и Ши-Карго са поставени в устата му от мъртвешките лица — чуждоземната раса, която иска да пороби всички ни!

— ХЕЕЕЕЙЙЙ-ЯЯЯЯЯЯ! — Този път одобрителният вик прогърмя до небесата. Идваше от всички точки на кръга. Мистър Сноу отново повиши глас:

— Е, те няма да превърнат Ши-Карго в роби! Оръжията, които ни доставят, не са ни дадени даром. Те са разменяни за стоки, които сме събрали с кървава пот на чело, както и за най-ценното ни притежание — нашите племенни братя и сестри! Помислете как започна всичко. Нима забравихте как те убиха онези, които отказаха да им дадат жертвоприношение? А този човек е застанал пред нас и твърди, че сме длъжни да им покажем признателност? Че за какво? Ние не търгуваме с мъртвешките лица по желание, а поради необходимост! Но с едно нещо никога няма да търгуваме — нашата свобода!

Това изявление бе посрещнато с оглушителни овации. Мистър Сноу посочи към Прайм-Кът:

— Той ме обвинява в предателство! Опитва се да ви внуши, че Избранниците са агенти на Федерацията, защото са родени в кръвния род на Ши-Карго! Тази негова омраза и завист какво ли още ще го подтикне да направи? Да се отрече от силата на Талисмана? Избранниците не принадлежат на племето М'Кол или на Ши-Карго, или на Д'Тройт! Те са на Плейнфолк! Първите от Изгубените, които се завръщат от Източните земи, както бе предсказано — да предизвестят появата на Тройнонадарения! Под неговото ръководство ние ще се превърнем във велика нация! Ще смажем тъмните градове и ще прогоним мъртвешките лица обратно в морето. Сега е редно да ликуваме, не да се гневим! Не сме ли всички братя под слънцето?

Земята се разтресе, когато десет хиляди гласа извикаха своя отговор.

— ХЕЕЕЕЙЙЙ-ЯЯЯЯЯЯ! ХЕЕЕЕЙЙЙ-ЯЯЯЯЯЯ! ХЕЕЕЕЙЙЙ-ЯЯЯЯЯЯ!

Мистър Сноу отново посочи към Прайм-Кът:

— Тогава пазете се от онези, които се опитват да ни разединят, защото те са истинският ни враг!

Летописците скочиха на крака, за да не бъдат премазани от екзалтираната тълпа извън кръга, която все повече ги притискаше. Хората от лагера на Д'Тройт изглеждаха потиснати и разочаровани, но всички останали, включително и много от групата на С'Нати, ръкопляскаха и размахваха юмруци в знак на солидарност.

Прайм-Кът реши да се пробва за последен път:

— Карате ни да повярваме в Избранниците, но те не са тук! Боят се да ни се покажат, в случай че така наречените им смели подвизи в името на Плейнфолк се покажат в истинската им светлина — криминални деяния, наказуеми от земните червеи, които целят да разрушат приятелството ни с онези, които ни помагат и подкрепят!

Гласът му проряза околния шум и всички изведнъж се смълчаха.

Мистър Сноу затвори очи, повдигна за миг лице към небето, после каза първото нещо, което му хрумна:

— Избранниците не се страхуват от истината! Те не са тук, защото са изправени срещу враг, с който воините на Д'Тройт тепърва ще воюват! В този момент, докато говорим, те се бият срещу железните змии на Федерацията!

Ритуалният кръг избухна в оглушителни аплодисменти. Прайм-Кът изглеждаше, като че ли ще получи инфаркт всеки момент, но съзнаваше, че е загубил. Той пристъпи напред с оголени зъби и почти допря нос в лицето на Мистър Сноу.

— Скапан мръсен лъжец!

— Лесно ти е да го кажеш, — изхили се мистър Сноу — но можеш ли да го докажеш?

Преди Прайм-Кът да успее да отговори, няколко от летописците на Ши-Карго вдигнаха своя герой на рамене и го понесоха триумфално извън кръга.

* * *

Следобед, с помощта на М'Уоки, които им осигуриха подходяща дегизировка, една група, която твърдеше, че представлява важна част от търговската делегация на С'Нати поиска среща с Мистър Сноу.

Ето какво всъщност имаха да кажат те: дълбоко се опасявали, че действията на определени членове от Ши-Карго можело да застрашат съществуващите търговски отношения (като се постараха Мистър Сноу да разбере за точно кого става въпрос), но — при това голямо «но» — не били в състояние да подкрепят «онези елементи, които сериозно замисляли съвместни действия с Майсторите на желязото срещу Плейнфолк».

След като изразиха становището си, дегизираните представители започнаха да задават въпроси. Имат ли Ши-Карго планове да се противопоставят на изненадваща атака от враждуваща фракция? Ако имали, те щели да помогнат с каквото могат. Отново не споменаха имена, но нямаше никакво съмнение за кого говорят хората на С'Нати.

Завоалираните им думи на солидарност може и да бяха искрени, но Мистър Сноу нямаше как да знае това. Може пък да бяха изпратени от Д'Тройт с надеждата да открият какви са скритите козове на Ши-Карго.

Внимателно формулирайки отговора си, за да не отблъсне евентуалното искрено предложение, Мистър Сноу каза:

— Няма план. Вярваме на Талисмана. Нека онези, които също вярват в него, застанат на наша страна. Ши-Карго никога няма да бъдат първите, които ще извадят нож срещу събратята си. Последното нещо, което искаме, е да настроим Плейнфолк едни срещу други, особено сега, когато Избранниците са сред нас. Трябва да прочистим сърцата и умовете си, да забравим дребнавите дрязги и да се обединим под яркото знаме на Талисмана. Ако вярвате, че той е нашият Спасител, повалете онези, които обиждат Името Му, като помогнете на враговете ни.

— Да, но кога и къде очаквате всичко това да се случи? — запита един от летописците на С'Нати.

Мистър Сноу протегна ръце:

— Кой може да отгатне какво се случа в предателските сърца? Ако предателите разкриваха картите си, измамата нямаше да процъфтява така добре, както сега! Убийците избират мястото и часа, не жертвите! Огледайте се наоколо! Опасността дебне навсякъде около нас! Вървете и се пригответе! Бъдете нащрек!

Малоумници…

Мистър Сноу прекара останалите дневни часове в съвещания с предводителите на приятелски настроените делегации, събирайки клетви за вярност и твърди обещания да посетят среднощният военен съвет дълбоко в гората, която сега бе обградена от часовои на Ши-Карго. Всичко това целеше да постави делегацията на М'Кол в оптимистично настроение, но по-раншното приповдигнато настроение бе помрачено от безпрецедентния брой сблъсъци между младежите с гореща кръв от враждуващите кръвни родове.

Използването на оръжия в тези сблъсъци, което по традиция бе строго забранено, бе знак, че нестабилното временно примирие е в опасност. Въпреки усилията на омиротворителите и шерифите, грозните разпри продължиха през целия ден и причиниха смърт и множество ранени и от двете страни.

Заради все по-влошаваща се ситуация, срещата на високо ниво, предложена от М'Уоки и С'Нати, събра представители на Д'Тройт и Ши-Карго, изправени лице в лице в ритуалния кръг. Но тя също не успя да уталожи напрежението. Според предварително споразумение, нито Мистър Сноу, нито Прайм-Кът присъстваха, но беше ясно, че Д'Тройт все още са бясни, че говорителят им бе унижен до такава степен и въпреки взаимните уверения в уважение и желанието да стопят различията си чрез разумен приятелски дебат, срещата се разтури сред злобни взаимни обвинения.

Д'Тройт, и в по-малка степен С'Нати, очевидно се надъхваха за бой. Бяха довели и най-яките си войни, за да сигурни, че ще спечелят. Последният мащабен конфликт в историята на Плейнфолк беше битката при Блек Хилз* (*Черните хълмове — англ бел.пр.), където две цели племена — М'Кол и Б'Нардинос от рода Д'Тройт се биха до последна капка кръв от изгрев до залез.

Тъндърбърд, бащата на Клиъруотър, бе повален в тази битка, от която М'Кол излязоха окъпани в кръв, но с високо вдигната глава — тази победа затвърди позициите им на най-могъщо племе сред Ши-Карго.

Но това беше преди петнайсет години. Нито преди, нито след това бе имало такъв военен сблъсък и което бе по-важно, никога не бе имало случай, където племена от същия или съпернически род да са забравили за враждата помежду си и да са застанали рамо до рамо срещу общ враг. Досега. При положение, че разполагаха с по-малко от 48 часа да изградят временен съюз и да съгласуват план за действие, Ши-Карго не бяха убедени колко дълго ще изтраят заедно.

Мютската военна етика наподобяваше в много отношения самурайската — военната каста, която управляваше Ни-Исан, но имаше и една съществена разлика. Мютите бяха нещо като улични бойци, не полеви войници. Уменията им, и предпочитаното им оръжие — ножът, идваха от предците им от преди Холокоста — хора от гетото, които по чудо оцеляха, па макар и покрити с белези, от ядрените взривове, които изпепелиха и сравниха големите градове на Америка със земята. Отчаяни и разорени хора, чийто цял живот бе непрекъсната битка за оцеляване в градската джунгла. Хора от най-низшата прослойка, чиито представи за добро и зло бяха замъглени от мизерията и несправедливостта. Моралните им нервни окончания бяха притъпени от безчувствената експлоатация и пълното безразличие — все типични белези на ерата от преди Холокоста.

Тогава бяха оцелели заради бързината на умовете, краката и юмруците си, комбинацията от животински истинкти и яростна агресия, и породената от пълно отчаяние готовност просто да вземат онова, които искат: — все качества, необходими за оцеляване след глобална ядрена война.

Абстрактната философия, изкуството на дебата, интелектуалната високопарност на висшите класи, привилегиите на супер-богатите, осигурени от акри и акри първокласна земя и швейцарски банкови сметки, доброжелателните благотворителни акции и човеколюбието бяха погребани под димящите въглени. Грамотността изчезна, заащото необразованите оцелели изгориха всички книги, за да се стоплят.

Не смирените наследиха земята, а травматизираните останки от крайно бедното съсловие — обирджиите, нахалитетите, отрепките и хулиганите, както и разни Рамбо-изроди, подивели от миризмата на пушечно месо ненормалници, които се бяха подготвили за Армагедон в затънтените гори на Америка.

Безпомощни сред жалките останки на 20 век, като скитници, захвърлени на непознат бряг, тази утайка на човечеството се раздели в групи според етническата си принадлежност, досущ като различни видове охлюви в тенджера. Във време, когато всеки е потенциален хищник, човек единствено можеше да получи усещане за сигурност, ако е в група с общ език, обичаи и расова принадлежност. През следващите девет века и безброй поколения, те събираха сили и се множаха.

Събираха се около безбройни лагерни огньове и пресъздаваха миналото, смесвайки факти и измислици, също както джаз музикантите създават вариации върху добре познати мелодии. Мъглявите спомени за отдавнашни събития родиха нова митология и нова идентичност, мутиралите гени създадоха нова, изродена, но неочаквано надарена порода човеци.

А когато сивата облачна завеса, довела Великата Ледена Тъмнина, се разсея и разкри слънцето и звездите в цялото им великолепие, се появи първата раса на племена от воини — южните мюти и северните им събратя, които впоследствие станаха известни като Плейнфолк.

* * *

По-късно, когато участниците в среднощния военен съвет постигнаха съгласие по съвместния план за действие и се завърнаха в лагерите си, Мистър Сноу обиколи лагера на М'Кол и дари племето с надежда и кураж, както Шекспировият Хенри V в навечерието на битката при Агинкорт.

Накрая посети Блу-Тъндър, Ролинг-Стоун и Бостън-Бруин, които седяха около един от многото лагерни огньове заедно с останалите светила от търговската делегация на М'Кол.

Докато Мистър Сноу клечеше и си топлеше ръцете, Ролинг-Стоун хвърли още дърва в искрящата жарава и се загледа замислено в лумналите пламъци:

— Значи, утре е големият ден…

— Да, когато пристигнат корабите с колела. — Гласът на Мистър Сноу беше дрезгав и изтощен от безбройните часове на спорове и убеждения.

Блу-Тъндър пробва ръба на острието, което точеше:

— Не го разбирам аз това. Д'Тройт трябва да са наясно, че сме ги надушили. Защо изчакват? Защо не ни нападнат днес?

— Въпрос на психология.

Блу-Тъндър се намръщи на непознатата дума.

— Опитват се да ни разстроят, като оставят напрежението да нараства. Държат ни в очакване. Като имат предвид колко хора са, те знаят, че няма да ги атакуваме. На теория могат да ни ударят когато и където си поискат. Но ще го сторят утре на брега при изгрев слънце. Точно на това разчитам и аз.

— Но откъде си толкова сигурен? — настоя Блу-Тъндър.

— Защото мъртвешките лица от Яма-Шита искат да си върнат тъпкано. Ще използват Д'Тройт, а може и С'Нати, за да започнат нападението, но именно те ще нанесат съкрушителния удар. Виждал си ги в действие. Разпарчатосването на хора е любимото занимание на Майсторите на желязото. Няма да пропътуват цялото това разстояние, само за да гледат отдалеч.

Доктор-Хук, воин от М'Кол, който често играеше ролята на телохранител на Мистър Сноу, се доближи до огъня.

— Време е да тръгваме, Старий.

— Добре — Мистър Сноу се изправи. Другите го последваха.

След като се здрависа за сбогуване със всички, той каза:

— Ако някой от вас има въпроси относно кой какво трябва да прави след изгрев, сега е момента да пита. Може да не се видим отново. — Погледът му пробяга по кръга от огрени от огъня лица. Никой не проговори. — Чудесно, — каза той и се обърна да тръгва.

— Едно нещо само, — каза Блу-Тъндър — онези работи в ритуалния кръг. Истина ли е? Наистина ли Кадилак, Клиъруотър и Облачния воин са убили десетки мъртвешки лица, както каза Прайм-Кът?

— Може и да са. Според Карнеги-хол, Кадилак казал, че са участвали в голяма битка, където измрели доста хора. Ако е истина, значи можем да се гордеем с тях.

— Така е. Но дали земните червеи са им помогнали да победят?

Мистър Сноу сви рамене:

— Кой може да каже? Неведоми са пътищата на Талисмана.

Той развя за ефект тъмното си наметало като обигран циркаджия и продължи:

— И сега! Предлагам тези от вас, които ще участват в плажното парти, да поспят малко. Когато се събудите, ще откриете, че времето работи за нас. Възползвайте се максимално, защото няма да успея да го удържа задълго. — Той се отдръпна и вдигна ръце за последно сбогом. — И за бога, усмихнете се малко, де! Ще победим!

Старейшините на М'Кол и останалите членове на военния съвет на Ши-Карго, обзети от общи тревоги в отминаващите нощни часове, сигурно щяха да намерят някаква утеха, ако знаеха, че водачите на Д'Тройт също бяха разяждани от съмнения и терзания.

Всяко племе на Д'Тройт, според дълбоко тачената традиция на рода, представляваше злобна група копелдаци. Това означаваше, че по правило се държаха надменно и подозрително към всеки опит да се тушира поведението им. Ръководеше ги едно-единствено нещо — насилието. Те бяха разрушители, не съзидатели. Предпочитаха да плячкосват, вместо да свиват гнездо. Преследването и ловът на жив добитък бе приемливо запълване на свободното време, но защо да отглеждат зърнени култури и зеленчуци, когато зимнината на по-слабите кланове можеше да бъде опустошена на Събора?

В един свят на насилие, където се очакваше от всеки мъж и жена в боеспособна възраст да носи оръжие, племето Д'Тройт бяха върховните предатели — мразени и презирани от всички. В краткия период, когато се предполагаше, че в Ду-Арута ще царува мир, те бяха основните източници на неприятности. Много от белите ставаха, когато ги заловяха да увеличават запаса си от стоки за търговия чрез кражби в багажните отделения на другите племена. Пристигаха в търговския пост като грабители, а през останалата част от годината кръстосваха океана от червена трева като подивели акули-убийци.

Като се има предвид репутацията им, човек с основание би се зачудил защо именно те не са върховния кръвен род. Вероятно само Талисманът знаеше отговора. Заради някаква прищявка на съдбата, племената на рода Д'Тройт не бяха толкова плодовити, колкото онези на Ши-Карго. Общо взето, оставаха си малцинство по брой. Съотношението им на надарени мюти спрямо останалото население също бе по-ниско. Имаха няколко добри летописци, но малцината повелители, с които разполагаха, бяха надарени само с първите два Кръга на Властта. Осъзнаването на факта, че съперниците им са облагодетелствани в това отношение, бе постоянен източник на завист и омраза.

Очевидната несправедливост на Талисмана накара Д'Тройт да презират Спасителя все повече и повече. Плейнфолк чакаха вече деветстотин години — колко още трябваше да чакат? Д'Тройт смятаха, че безкрайното очакване е напразно и достойно за презрение. Идваше време всеки да си помогне сам. Това тлеещо недоволство, вродената им склонност към насилие и типичното им неподчинение, заради което мнозина се отрекоха от вярата си в Талисмана, бяха разстроили и бъдещите планове на водачите им.

След като инструктираха воините си за нападението над Ши-Карго, вождовете и старейшините едва-що не се избиха помежду си, докато се обвиняваха взаимно, че не са държали младежите-лудетини под контрол. Защо, питаха те, в името на великата Небесна майка, младоците не проумяват, че ще нападаме Ши-Карго, чак когато пристигнат Майсторите на желязото?!

Тъй като всички задаваха един и същ въпрос, без да осъзнават, че и собствената им делегация е еднакво виновна за ставащото, ситуацията скоро се нажежи. Военният съвет на Д'Тройт, който включваше представители на С'Нати и Сан'Луис, разчиташе да поеме инициативата в свои ръце от самото начало, но убедителната защита на мистър Сноу в ритуалния кръг бе разклатила позициите им. Призивът на Мистър Сноу за обединение на Плейнфолк и призоваването на Талисмана накара много от делегациите на С'Нати да се огънат.

Въпреки случаите на масово отстъпничество, те нямаше да сменят лагера. Нямаха нужния кураж за това, но можеше да се въздържат, когато настъпеше часът на битката. Нека! Когато Д'Тройт триумфално се увенчаят с титлата на върховен кръвен род и се сдобият с еднолично право да търгуват с Майсторите на желязото, С'Нати ще допълзят като пребити кучета и ще лижат подметките им.

И ще бъдат смазани, като всички останали…

Глава 6

Предсказанието на Мистър Сноу за времето се оказа смразяващо точно. Веднага след като си тръгна, времето стана студено и влажно. Започна да се образува мъгла. Отначало стигаше само до глезените, но в рамките на два часа се извиси дотолкова, че закри нощното небе. Шейсет минути по-късно, когато Д'Тройт, С'Нати и Сан'Луис станаха, за да довършат тайните си приготовления, огромният лагер, търговският пост и петте мили прилежаща брегова линия бяха обгърнати в бледо сиво одеало.

Всяка година племенните делегации заставаха на брега в предутринния здрач, за да посрещнат корабите с колела на хоризонта, чиито силуети се открояваха на фона на пламтящия диск на изгряващото слънце. За впечатлителния и не особено научен ум на средния мют, корабите с колела сякаш идваха от дълбините на самото слънце. Майсторите на желязото правеха всичко възможно да подсилят тази илюзия. Тази година обикновено добре-организираното придвижване от лагерите до сърцевината на търговския пост бе съпроводено с необичаен хаос. Мъглата бе толкова гъста, че Д'Тройт и съюзниците им трябваше да наредят редица воини на една ръка разстояние един от друг, за да намерят пътя към търговския пост и плажа под него.

Когато пристигнаха, за да заемат определените им позиции, те откриха с изненада, че Ши-Карго, М'Уоки и Сан'Пол първи са заели северо-западния край на бреговата ивица и вече са се разположили по цялата ширина на долния пясъчен насип от езерото към лагуната.

При намалената до три-четири ярда видимост, можеха само да гадаят за точното разположение на групата им. Всеки по-нататъшен разузнавателен опит се парираше от няколкото гъсто-разположени редици с воини на Ши-Карго.

Тази предпазна мярка от страна на Ши-Карго обърка военния съвет на Д'Тройт, С'Нати и Сан'Луис. Отказвайки им достъп до вече заетата част на долния насип, Ши-Карго напълно блокираха всяка евентуална обходно-флангова маневра на противниците си. Всеки опит да се пробие път насила незабавно би довел до кърваво сражение в мъглата, която на места бе толкова гъста, че човек не виждаше по-далеч от върха на протегнатия си нож. Настоящата влошена видимост не бе единственият решаващ фактор: според предварителното споразумение не биваше да атакуват Ши-Карго преди пристигането на Майсторите на желязото.

При така създалите се обстоятелства, Д'Тройт и съюзниците им нямаха друг избор, освен да се разположат на останалата част от плажа — между съперниците си и високия богато украсен стълб, маркиращ тържището — и да чакат.

Според първоначалния план, трябваше да сгащят Ши-Карго между групите на С'Нати и Д'Тройт. При замисленото придвижване откъм брега, лесно постижимо заради превъзхождащия им брой воини, щяха да заклещят Ши-Карго и М'Уоки с гръб към морето и без възможност за бягство. В същото време, Сан'Луис щяха да предприемат втора атака срещу лагерите на Ши-Карго, М'Уоки и Сан'Пол. Тъй като по-голямата част от делегациите щяха да са събрани на брега и да чакат пристигането на Майсторите на желязото, лагерите им щяха да са слабо защитени.

Тази част от плана също се бе провалила. Докато военният съвет на Д'Тройт трескаво внасяше промени в плана си за нападение, един останал без дъх куриер, изпратен от Сан'Луис, пристигна от лагера. В обгърнатия от мъглата предутринен сумрак, готварските огньове на Ши-Карго осветяваха насядалите и полегналите им фигури. На границите между М'Уоки и Сан'Луис и С'Нати и Сан'Пол всичко изглеждаше нормално. Чак когато и последните воини се присъединиха към другарите си на насипа, уловката беше разкрита.

Лагерът на Ши-Карго се оказа празен. Насядалите фигури бяха направени от наметала с качулки, овесени на навързани прътове, а спящите фигури всъщност представляваха навити сламени постелки, натъпкани с трева. Всичко ценно, всички стоки за размяна и лични вещи, донесени от Ши-Карго, М'Уоки и Сан'Пол тайно бяха пренесени от отговорниците по багажа през нощта. Но делегациите не бяха изчезнали безследно. Когато разгледаха земята в лагера, откриха следи, водещи към западния бряг на лагуната.

Въпреки че бяха обречени на провал, усилията на Ши-Карго да избегнат поражението бяха впечатляващи. Прайм-Кът разви картата, дадена му от един от Майсторите на желязото при езерото Ми-Шига и след като се взира в нея няколко минути, намеренията на врага му станаха пределно ясни. Ако ги принудят да отстъпят, основните сили на Ши-Карго щяха да се оттеглят през плиткия канал към горния насип в опит да потърсят убежище във висините отвъд. Отвесните скали щяха да им осигурят добра защитна линия срещу фронтално нападение, но пък можеха да обърнат атаката на запад.

Прайм-Кът разпозна тактиката в основата на среднощното оттегляне на багажните коли по западната страна на лагуната. Групата на Ши-Карго очевидно не желаеше да изоставя ценната си стока, но по-важното в случая беше, че възнамеряваха да разположат значителен брой мъже по първия брод на устието на реката и да удържат северния бряг срещу нападатели, които искат да го прекосят, и да блокират изхода от горния насип.

По-нататъшното проучване на картата показа местоположението на втория брод в устието — на около три мили на запад. Това щеше да им осигури алтернативен маршрут, ако не успеят с първия. Имаше още едно място, от което можеха да стартират нападението — отрязък земя в западния бряг на лагуната, разположен на около четиристотин крачки от канала, разделящ горния и долния насип. Ако разположеха стрелци в този участък, те можеха да обсипват със стрели левия фланг на отстъпващата колона, докато напредващите редици на Д'Тройт си проправеха път от задната страна.

Под настояването на Прайм-Кът и Джудас-Прийст, военният съвет бързо се съгласи да раздели силите си. Делегацията на Д'Тройт щяха да останат на брега в готовност да се предвижат по насипа и да се изправят срещу основните сили на Ши-Карго и М'Уоки. С'Нати щяха да изпратят мощен отряд стрелци на участъка, а останалите им воини щяха да последват маршрута на отстъпващите багажни коли. Предполагаха, че багажа ще се ескортира от по-слабите Сан'Пол,притиснати от двата по-силни рода. Воините на С'Нати щяха да унищожат всичко по пътя си, да превземат първия брод и да завият към горния насип, хващайки в капан жалките остатъци от делегациите на Ши-Карго и М'Уоки.

Резултатът от всичко това щеше да бъде пълна разруха и унищожение.

Прайм-Кът потърка тържествуващо ръце, докато вестоносците потегляха със заповедите за прегрупиране — заповеди, които трябваше да се изпълнят незабавно.

По-лесно беше да се каже, отколкото да се извърши. Както Ши-Карго вече бяха открили, да се организира придвижването на хиляди бойци, както и подреждането им в необходимия боен ред, беше изключително трудно при липсата на строга военна йерархия — особено когато заповедите се предаваха от уста на уста по редиците. Този проблем бе дори по-сериозен за Д'Тройт, защото те разполагаха с три пъти повече воини.

Всичко това означаваше, че заповедите към С'Нати да напуснат брега и да се придвижат към западната страна на лагуната, се позабавиха, преди да достигнат всичките делегации на рода. Гъстата мъгла забави процеса още повече, а планираната маневра почти се провали, когато няколко групи воини, нетърпеливи да се сбият с някого, се втурнаха в грешната посока, без да изчакат да разберат какво точно се иска от тях.

Прайм-Кът изпсува звучно и се разфуча заради закъснението. Тайно се смъмри за вече осъзнатата сериозна тактическа грешка. Многобройните делегации на Д'Тройт и С'Нати бяха дошли твърде рано в търговския пост. Вместо да пристигнат през последните два дни, допълнителните делегати и «пътниците» трябваше да позабавят появата си и да се присъединят към съплеменниците си в часовете преди настъпването на утрото.

Ако бяха постъпили така, Ши-Карго щяха да надвишават по брой Д'Тройт, както обикновено. Гневните му обвинения към Мистър Сноу може би щяха да ги смутят, но нямаше да се почувстват така заплашени.

Уверени в надмощието си, Ши-Карго щяха да си легнат, да спят непробудно и когато се събудеха, щяха да се окажат малцинство и без време за координиран план за защита.

От друга страна…

Прайм-Кът гневно изхвърли от ума си тези закъснели угризения. Станалото — станало. Битката щеше да е по-люта, но от това победата щеше да бъде още по-сладка. Ако смъртта имаше значение, то тя трябваше да е паметно събитие.

С настъпването на утрото, ситуацията рязко се промени. Топлите лъчи на изгряващото слънце прогориха плътната мъгла и разкриха разположението на вражеските сили по брега. И докато слънцето се надигаше откъм хоризонта на изток, корабите с колела на Майсторите на желязото се появиха в полезрението им. Само че този път, вместо обичайните три, флотилията се състоеше от пет кораба.

Мистър Сноу и останалите летописци от групата на Ши-Карго не знаеха, че двата допълнителни кораба са отпуснати от родовете Ко-Ника и Сей-Ко. За тях приближаващите съдове означаваха само едно нещо — Яма-Шита са възвърнали позициите си, което щеше да доведе до големи неприятности.

Подредени във V-образна формация и бълващи пушек от двойните си комини, петте кораба с колела се приближаваха към търговския пост. Греблата на кърмата разпенваха езерото и го превръщаха от топла синя вода в широки вихрени ивици от зелена и бяла пяна. Безспирното бум-бум-бум на двигателите и дум-туп-дум-кането на въртящите се остриета във водата, която се изливаше с тонове при издигането им над повърхността, се сля в един безкраен поток от звуци — непрекъснат гръмотевичен шум, който ехтеше до другия край на езерото и всяваше ужас в сърцата на хората, които ги наблюдаваха и чакаха на брега.

Небесните и земните гръмотевици бяха звуци, които възбуждаха първичен страх в мютската душа. В родовата памет на расата им, предавана през поколенията, също както увредения им генетичен код, тези звуци напомняха ужаса от непоносимия ослепителен блясък на Войната на Хилядата Слънца, когато земята и небето бяха погълнати от огън.

Ошио Шинода, върховен главнокомандващ на наказателната експедиция, изпратена от семейство Яма-Шита, стоеше изправен на мостика на челния кораб до капитана си, Като Юкинаги. Двамата мъже държаха лъскави месингови телескопи, насочени към приближаващия бряг. От дясно на борд се носеше кораба с екипажа на Ко-Ника.

Корабът на Сей-Ко плаваше отляво. Тези два кораба от своя страна, бяха обградени от още два кораба на Яма-Шита. Техните командири също бяха насочили телескопи към брега, а извън кабината на щурвала на всеки кораб стояха флагманите с хората си, готови да предават съобщения от и към главнокомандващия на експедицията.

При последното си посещение в търговския пост корабът на Юкинаги, чиято огромна черна мегаструктура бе украсена с ивици в червено и златно, бе довел Лорд Хирохито и Клиъруотър на тайната им среща с Мистър Сноу. Този път елегантната самостоятелна кабина стоеше празна в памет на покойния уважаван лорд — един храм в негова чест, обкичен с цветя и други молитвени жертвоприношения, поставени пред подиума, на който той сядаше при аудиенции. Кабината щеше да остане в този си вид, докато не отмъстяха за смъртта му подобаващо.

С помощта на мощния си далекоглед, Самурай-Генерал Шинода успя да различи мютските родове. Ши-Карго и М'Уоки стояха заедно в дясната страна на брега. Д'Тройт и Сан'Луис бяха разположени в центъра и в ляво.

Обикновено мютите се скупчваха в едно огромно пълчище пред търговския пост, но сега центърът на гравитацията бе видимо изместен вдясно, където Ши-Карго и М'Уоки се бяха пръснали в тънки редици по долния пясъчен насип.

Не това очакваше да завари Шинода. Планът беше да разделят Ши-Карго от М'Уоки и да ги заклещят между С'Нати и Д'Тройт. Но С'Нати не се виждаха никъде, както и Сан'Пол впрочем. Сигурно се бе случило нещо, което да провали първоначалния план. Нещо наистина драстично, като например Ши-Карго да са открили какво ги чака. Ако случаят беше такъв, значи бяха изгубили ключовия елемент на изненадата.

Самурай-Генерал Шинода се консултира с картата, разпъната на щурманската маса и разговаря с капитана на кораба Като Юкинаги. Каналът, разделящ горния и долния насип, сега представляваше плитък брод. Щеше да забави силите, отстъпващи към северния бряг, но нямаше напълно да им попречи да го сторят. Чрез мощния телескоп, поставен на блестящата месингова стойка пред кабината на щурвала той внимателно огледа дългия горен насип покрай десния борд. Беше напълно пуст, но когато Шинода се спря на укреплението от северната страна, той зърна движещи се фигури по върха. Фигури, които явно се опитваха да скрият присъствието си.

След като капитан Юкинаги погледна през телескопа и потвърди подозренията си, Шинода проучи внимателно насипа и забеляза няколко редици мъже, мюти със сигурност, които влачеха товари по стръмния западен склон. От разстоянието, на което се намираха от кораба, беше невъзможно да се определи към кой род принадлежаха, но при всички случаи нямаха работа там. Ако бяха дошли да търгуват, щяха да останат на брега. От друга страна, ако възнамеряваха да се присъединят към мютите на върха и да осигурят отстъплението на Ши-Карго, значи вървяха във вярната посока.

Шинода можеше само да гадае за намеренията им. Далечните фигури можеше да са от липсващите С'Нати, тръгнали да пресекат пътя на Ши-Карго, но в такъв случай защо мъкнеха товари? Той не можеше да си позволи да рискува. След потапянето на кораба с колела в езерото Ми-Шига, всички в експедицията знаеха, че повече никакви провали няма да се толерират. Като предпазна мярка той реши да остави неколцина мъже от екипажа на горния нанос и да затвори евентуалния маршрут за бягство. Разговаря кратко с капитан Юкинаги, извика флагмана и изпратиха необходимия сигнал към десния флангов кораб.

На брега Ролинг-Стоун, Мак-Трък и Блу-Тъндър видяха как корабът се отдели от флотилията и завива наляво. Не беше необходимо да са блестящи тактици, за да разберат защо го прави. Беше хем очевидно, хем неочаквано.

Според изработеният от Мистър Сноу и военният съвет план, Ши-Карго трябваше да отстъпят, веднага щом Д'Тройт се разгорещяха дотолкова, че да се стигне до сблъсък. Но въпреки че си разменяха обичайните арогантни подигравки с воините от десния фланг на Ши-Карго, предните редици на Д'Тройт запазваха самообладание. Ши-Карго трябваше да започнат отстъплението преди корабите с колела да заемат позиции, но не им даваха повод за това!

Достигнали до същите умозаключения като Майсторите на желязото, Д'Тройт бързо бяха дали инструкции на воините си да се сдържат и по този начин да принудят Ши-Карго да направят първата крачка.

Водещите делегати от групата на Ши-Карго, представляващи върховите позиции от набързо формираната военна йерархия на насипа, се събраха на съвещание.

— Предателски жаби! — възкликна Ролинг-Стоун. — Вчера се опитаха да ни обвинят за всичко, а днес искат да ни принудят да ги атакуваме първи!

— Не е нужно да се стига до сбиване, — каза Уинд-Уокър, летописец на М'Уоки от племето Т'Мазо. — Можем просто да се оттеглим.

Блек Сабат, върховният воин от едно от най-големите племена на Ши-Карго, гневно се намеси:

— Племето К'Рела никога не е отстъпвало пред чакалите на Д'Тройт и няма намерение да започва сега!

Още няколко члена на военния съвет шумно се присъединиха към позицията му.

— Няма да бягаме от битка! — викна Уинд-Уокър. — Напротив, ще се спуснем в нея! Да не мислите, че Д'Тройт само ще си стоят и ще ни гледат отдалеч? Ще се втурнат по петите ни с извадени ножове!

Мак-Трък се обади:

— Ако ще действаме, дайте да започваме. — Той посочи към огромната глутница воини на С'Нати, запътили се към западната страна на лагуната. — Трябва да стигнем до северния бряг преди да прекосят реката, иначе ни е спукана работата.

— Спукана ни е работата и ако не преминем през канала на горния насип, преди да ни застигнат корабите с колела — изръмжа Ролинг-Стоун.

Всички впериха поглед в корабите. Дарк-Стар, повелител на М'Уоки, на когото бе възложена задачата да спомага за «стратегическото отстъпление», зададе въпроса, който се въртеше в умовете на всички:

— Можем ли да ги надбягаме?

— Не и ако стоим тук и спорим помежду си, — отвърна Ролинг-Стоун. — Предлагам да тръгваме. Всички дружно. Веднага. Кой е «за»?

Предложението бе прието с единайсет на четири гласа. Ролинг-Стоун се обърна към Дарк-Стар:

— Колко повелителя, които могат да повдигат камъни, имаме освен тебе?

— Аз знам поне трийсет. Може и повече да са.

— Чудесно. Вземи девет от най-добрите и се разпръснете така, че да покрием напълно насипа по широчина. Разпределете се на двеста крачки зад фронтовата линия. Сигналът за отстъпление ще бъде три надувания на бизонските рогове — повторено два пъти. Когато го чуете, фронтовата линия ще се отдръпне към вас, а когато ви достигнат…

— Ще ударим плажа…

— С всичко, което ви попадне. Издигнете стена, която да ги забави и да ни осигури преднина.

Ролинг-Стоун потупа Дарк-Стар по рамото:

— Вземете група от съплеменници да ви пази и веднага щом настъпи моментът, отстъпете, но не спирайте със заклинанията до последно. Втората ни линия ще ви прикрива.

— С какво? — Дарк-Стар погледна скептично стария мют. Ролинг-Стоун го тупна дружески по гърба.

— Имай вяра, братко. Талисманът се грижи за своите.

— Да, бе. Кажи нещо ново..

Когато Ролинг-Стоун даде сигнал да зазвучат роговете, отклонилият се кораб се намираше на около четири мили от устието на канала между двата насипа.

Зловещият звук се понесе над водата и стигна до ушите на Самурай-майор Акидо Мицунари и Капитан Умигами. Мицунари беше командирът на военния отряд, събран на долната палуба: сборен взвод от кавалерия и пехота, готови да спуснат мостика веднага щом кораба достигнеше брега.

Умигами беше капитан на кораба, но когато превозваше войски, бе задължен по традиция да следва заповедите на техния командир. Също както в древна Япония, армията превъзхождаше флотата. Тъй като Умигами беше офицер в търговската флота, рангът му беше още по-долен в обществената йерархия.

Мицунари проследи с мощния си телескоп хилядите мюти, които кръжаха някак безцелно по долния насип. Въпреки очевидното мютско превъзходство по брой, малкият му отряд щеше да ги смели на кайма. Никаква дисциплина, оплакваше се наум. Никаква организация!

Докато размишляваше върху това, разположените най-близо до Д'Тройт редици воини на Ши-Карго се люшнаха бързо назад и оставиха широка празнина между двете групи. Откритата крайбрежна ивица избухна с гръмка сила и миг по-късно Мицунари чу остър пронизителен звук.

Видя през телескопа си как пясък, камъни, трева и чакъл биват засмукани във вихрени въздушни фунии, а сетне изхвърляни с огромна скорост към първите редици на Д'Тройт. Пясъчни дяволи! Поток от мини-торнада прорязваха напредващите редици, събаряйки мъжете с яростна вихрушка от скали и камъни и заслепявайки мигновено останалите с вихрени облаци пясък.

Беше невероятна гледка. Мицунари никога преди не бе виждал подобно нещо. През двете минути на този преграден артилерийски огън, цялата армия на Ши-Карго бе побягнала към канала, разделящ двата насипа.

Следващото нещо, което Мицунари чу, бе яростния рев на седемдесет хиляди гърла, когато мощните делагации на Д'Тройт се впуснаха да ги преследват. Също както командира си, Ошио Шинода, Мицунари си умираше да знае какъв е бойният план на Д'Тройт.

Изпратените в чужбина агенти, които действаха от името на Яма-Шита и водиха преговорите за тази «уговорка», се бяха опитали да убедят Д'Тройт да приемат помощта на малък екип съветници, включващ сигнален отряд за поддръжане на връзка с приближаващата флотилия.

Безмозъчните маймуноподобни вождове на Д'Тройт бяха отхвърлили предложението, посочвайки за извинение колко трудно би било да скрият Майсторите на желязото след редиците си. Ако техните врагове откриеха такива личности сред тях, твърдяха Д'Тройт, щяха незабавно да ги обвинят в сътрудничество с врага — обвинение, което Д'Тройт възнамеряваха да отправят към Ши-Карго.

Заради това Ошио Шинода, младшите му командири и капитаните на кораби нямаше откъде да знаят за ситуацията на сушата друго освен онова, което виждаха през телескопите си. А според стриктната политика на неучастие във война, наложена от шогуната на То-Йота, на която те трябваше да се подчинят заради нежеланото присъствие на корабите на Ко-Ника и Сей-Ко, те нямаха законово основание да се намесят, преди да закотвят корабите си на брега и да получат официална молба за помощ!

В отговор на молбата на Мицунари за забързване на скоростта, капитанът на кораба с колела бе изпратил традиционния сигнал към потните огняри в машинното. Пушек се издигаше от комините и на останалата част от флотилията, реагирайки на подобна заповед от Ошио Шинода.

На брега, вече окопитени, делегациите на Д'Тройт преследваха Ши-Карго като подивяла тълпа. Заедно с тях тичаха и собствените им повелители, но не успяваха да отвърнат подобаващо. За да го постигнат, те трябваше се разположат на мястото на воините — и да се изложат на добре-прицелените арбалетни стрели. Повелителят можеше да извика силите на небето и земята, само ако стоеше неподвижно. Самото действие го заземяваше, докато силите не минеха през него. Това беше вторият недостатък на повелителите.

Смъртоносната каменна градушка на групата на Дарк-Стар бе покосила стотици воини. Д'Тройт нямаха намерение да чакат такъв облак да помете бягащите Ши-Карго. Някои от камъчетата по брега бяха по-големи от човешки юмрук, но нямаше как да са сигурни, че ще целят точно. Ножовете, от друга страна, винаги откриваха мишената си.

Заповедите на Ши-Карго нареждаха да покрият възможно най-бързо трите мили до канала. Онези, които се препъваха и падаха, или изоставаха по някаква причина, бяха оставяни да се оправят сами. Можеха или да опитат да настигнат групата или да се възправят срещу врага в последните оставащи секунди, преди да ги погълне крещящата орда преследвачи. Един смел, но безсмислен жест, който ни най-малко не забавяше преследвачите им.

Авангардът на Д'Тройт просто заобикаляше изостаналите войни и ги оставяше да бъдат разкъсани на парчета от десетките хиляди воини в средата и задната част на потерята.

Отне им малко под осемнайсет минути да покрият трите мили — далеч не световният рекорд за такова разстояние, но те все пак бягаха по неравна повърхност от пясък и чакъл, не заравнена олимпийска пътека от сгурия. Но дори и при тези условия, първите редици тичаха с над десет мили в час — същата скорост, която поддържаше корабът с колела на Мицунари.

За щастие, корабът с колела трябваше да измине по-дълго разстояние и все още плаваше, когато предната част на бегълците достигна широкия триста ярда канал и затропа през него в облак от водни пръски. Мицунари осъзна, че няма начин да закара кораба си в канала и така да пресече пътя за отстъпление на Ши-Карго.

Пък и след като видя безумните пясъчни бури, насочени срещу Д'Тройт, не изгаряше от желание да се приближава много-много, за да не изгуби кораба си. Неговите хора се отнасяха скептично към историите за мютска магия, но сега той видя доказателство за нея със собствените си очи! Един кораб с уважаван командир и пълен с негови другари вече бе потънал в езерото Ми-Шига. Не му се искаше да се окаже на борда на втория.

Мицунари не се боеше от смъртта, но като самурай целият му живот бе насочен към един край — да загине в сърцето на битката, служейки на своя лорд. Дори и по време на акция удавянето не бе особено благороден начин да си отидеш от този живот. Той помоли капитан Умигами да промени курса на кораба с петнайсет градуса надясно. Предната част на кораба сега сочеше дългия горен насип, но ъгълът на курса бе доста по-плитък и позволяваше на оръдието, монтирано от лявата страна на кораба, да се прицели в отстъпващата колона.

Старейшината на М'Кол Ролинг-Стоун беше виждал как корабите с колела гърмят с оръдието за церемониален салют, но никога не бе виждал как обстрелват с гняв. В ранните години, преди мютските племена да се съгласят да търгуват с Майсторите на желязото, неговите предшественици бяха усещали мощта им. Да си оръдейна мишена на някой от корабите се оказа незабравим житейски урок и новината се предаваше от поколение на поколение.

Но това не беше единствената нова заплаха. Гонитбата на живот и смърт с преследвачите на Ши-Карго продължаваше, и сега, докато средната и задната част на формацията се насочваше към канала, те се оказаха в обсега на първата редица Д'Тройтски стрелци, достигнала парчето земя откъм западната страна на лагуната. Сипеха се порой след порой арбалетни стрели, които прекосяваха четиристотин ярдовия воден участък и покосваха воини навсякъде по пътя си.

Ролинг-Стоун и Мак-Трък натикаха последните си съплеменници в канала и се обърнаха да поздравят Дарк-Стар Д'Минго. Ескортът му — двама грамадни воини М'Уоки — го държаха за подмишниците, а краката му се тътреха по земята.

Пуснаха го пред Ролинг-Стоун. Дарк-Стар се строполи като чувал, но сетне се изправи.

— Знам, знам, знам. Не трябваше да ме вдигат. Но не им се сърди. Те са ми синове.

Той бързо ги прегърна и обърна очи към небесата.

— Блажена да си, Небесна Майко, че ми даде тези силни ръце! — Той се обърна отново към синовете си. — Хайде! Изчезвайте! Имам работа за вършене!

Двамата му сина се поспряха неуверено. Дарк-Стар ги изтика във водата.

— Хайде де! Тръгвайте!

Синовете му вдигнаха ръце в прощален поздрав и се затичаха. Постепенно се изгубиха в облака от пръски, образуван под краката на останалите бягащи воини.

Дарк-Стар приклекна до водата между Мак-Трък и Ролинг-Стоун, докато стотиците воини спринтириха около тях. Мускулести бедра повдигаха и предвижваха бягащите крака и разпенваха водата, тичайки до другата страна. Тази пяна вече бе оцветена с кръвта на загиналите от вражеските стрели от близкия земен участък.

— Да не си се побъркал? — възкликна Ролинг-Стоун. — Тръгвай след тях!

— Пфу! Достатъчно тичах за един ден!

— Аз също — призна Мак-Трък — Няма начин да стигна до върха на скалата.

Ролинг-Стоун измери с очи разстоянието до отвесната скала, надвиснала над дългия седем мили насип, който воините им трябваше да покрият, преди да бъдат в безопасност:

— Нито пък аз…

— Тогава нека поне сме полезни с нещо — отвърна Дарк-Стар.

Тичайки напред-назад по извитата част на насипа, той хвана двама от старите си другари, докато се препъваха към водата, и нареди на Ролинг-Стоун и Мак-Трък да заредят арбалетите и да съберат колкото се може повече стрели от падналите войни.

Те преминаха през затревената дюна от страна на лагуната и застанаха срещу участъка, откъдето стрелците на Д'Тройт обстрелваха Ши-Карго. Дарк-Стар се обърна към другарите си:

— Знам, че искам много, но ще ви помоля да призовете още вихрушки, когато минат и последните от нашите. Аз ще се опитам да разсея мерника на онези жаби там. — Той сграбчи ръцете им в традиционния жест за сбогуване. — Дайте всичко от себе си. Ние бяхме дотук.

Двамата повелители приеха неизбежната си смърт с тихото примирение, което всички мютски воини се стремяха да достигнат, и се спотаиха в издълбаните от вятъра падини между щръкналите туфи трева.

— И какво да правим? — запита Мак-Трък.

— Всичко, което можете, за да ни покриете. Колкото по-дълго продължаваме, толкова по-голям шанс имат нашите братя да се измъкнат живи.

Дарк-Стар хвърли поглед през рамо към кораба с колела в езерото и видя как прекосява устието на канала, почти странично на тяхната позиция.

— Виждате ли как дребните жълтури се опитват да ни отрежат пътя? В комбина са с Д'Тройт! — Той скръцна със зъби — О, Талисман! Когато съдиш виновните, накарй ги да платят с кръвта си!

Дарк-Стар се отскубна от Ролинг-Стоун и Мак-Трък и нагази във водата, сякаш не виждаше залповете от арбалетни стрели. Той се концентрира за момент сякаш събираше силите си, после отметна глава назад и широко разпери ръце с обърнати нагоре длани. Остър и пронизителен вик се разнесе от устата му и в същия момент под всяка от протегнатите му ръце се образува по един малък водовъртеж.

Огъвайки ръце, Дарк-Стар избута водовъртежите напред и когато започнаха да стават все по-големи и все по-вихрени, той изстреля ръцете си във въздуха.

Подчинявайки се на неизказаната му заповед, водовъртежите се превърнаха в две огромни въртящи се водни колони, които се вдигнаха във въздуха — продължаваха да се издигат, докато не достигнаха сто фута. Шумът беше оглушителен — като стихийния тътен на вихрушка, прорязваща короните на дърветата.

Ръцете на Дарк-Стар вече бяха вдигнати високо над главата му. Той ги изпъна напред, като двата му показалеца сочеха струпаните на стрещуположния бряг воини. Високите змиевидни стълбове с вода се стрелнаха напред като отвързани ловджийски кучета. След тях Дарк-Стар издигна две нови, а сетне още две.

Преди да успеят да проумеят какво точно се случва, стрелците на С'Нати на земния участък откриха, че гледката им към насипа е замъглена от дванадесет гигантски разлюлени водни стълба, всеки с диаметър от двейсет-трийсет фута, спускащи се със скоростта и опасността на приближаващ експресен влак.

Вятърът, който въртеше водните стълбове, плющеше в лицата им и късаше дрехите им. Когато първите водни циклони достигнаха брега, огромните стълбове се сгромолясаха с чутовен гръм.

Мъжете, които се оказаха непосредствено под стълбовете, паднаха в безсъзнание на земята, а другите на бреговата линия бяха пометени в лагуната. Последваха още циклони, които почти потопиха отрязъка земя. За мзнозина от ужасените мюти все едно небесата се бяха отворили и Небесните Гласове изливаха гнева си върху С'Нати затова, че бяха дръзнали да оспорят волята на Талисмана. Стотици побегнаха навътре към сушата.

По-безстрашните останаха по местата си, но поройните водопади от небесата и непрекъснатия поток от нови циклони им пречеха да виждат отстъплението на Ши-Карго.

Всеки тичаше с племето си, разпръснати по цялата ширина на насипа. Четиридесет и пет хиляди воини на Ши-Карго, и по-точно тези от тях, които все още можеха да бягат, пробягаха за около десет минути през мястото, кодето Ролинг-Стоун, Мак-Трък, Дарк-Стар и двамата му другари — повелители се биеха до последна капка кръв. Д'Тройт се бяха врязали в задната част на тичащата формация и въпреки, че Ши-Карго имаха изрична заповед да не спират да тичат, мнозина решиха да се бият с врага, вместо да се изправят срещу унижението да бъдат повалени откъм гърба.

В резултат на тези отчаяни схватки една малка празнина — не повече от трийсетина ярда — се бе отворила между Ши-Карго и преследвачите им. Именно тази все по-приближаваща се празнина решиха да използват другарите на Дарк-Стар: Сайлънт-Рънинг и Къндишън-Ред. Всеки от тях призова мощен вихър, който засамука камъни и пясък във въздуха, а сетне ги изстреля със смъртоносна скорост към напредващите редици на Д'Тройт.

За втори път първите редици се огънаха и изпопадаха от яростната атака, но също както преди, това забавяне бе само временно. Редиците зад тях продължиха напред, прескачайки телата на повалените си събратя, като част от тях падаха на свой ред, други заобикаляха откъм езерната страна на насипа под прикритието на централния склон.

Силата на повелителите не се лееше безспирно като вода от чешма. Тя бликаше на определени интервали и трябваше да се зарежда, също като батерия след употреба. Щеше да изчезне много бързо, ако непрекъснато я призоваваха. Това бе третият недостатък на повелителите.

Вихрените пясъчни бури постепенно притихнаха и секнаха. Пясък и камъни заваляха от небето право надолу и само след няколко секунди водите около Дарк-Стар възвърнаха зловещата си огледална повърхност.

Напълно изтощен, той се заклатушка в дълбоката до кръста вода, после се просна напред надолу с главата. Две арбалетни стрели пронизаха горната част на тялото му, докато потъваше под повърхността. Сайлънт-Рънинг и Къндишън-Ред паднаха без съпротива под завалелите ножове. Ролинг-Стоун и Мак-Трък захвърлиха празните си арбалети и посрещнаха смъртта с ножове в ръце и вик на уста.

— Пий, Скъпа Майко!

Бяха обречени от самото начало, но безстрашната им съпротива бе спечелила няколко безценни минути отстрочка, което позволи на опашката в бягащата колона да прекосят канала и да пристигнат на горния насип без повече жертви.

Но преследването съвсем не бе спряло. Ши-Карго и съюзниците им трябваше да изминат още седем мили, преди да са в безопасност на северния бряг, а след това им предстоеше стръмно шестотинфутово изкачване по скалата, където ги чакаше Мистър Сноу, обграден от боен строй М'Колски мечки и десет от най-добрите повелители на Ши-Карго. Не за собствения си живот се боеше той. Мистър Сноу бе наясно, че може да не оцелее в тази битка. Воините и повелителите пазеха магията му.

Само той имаше силата да възстанови баланса — да се опълчи срещу обединените сили на мютите и Майсторите на желязото. Той се бе противопоставил изключително добре срещу Луизианската дама, но удивителните усилия, които бе вложил в онова начинание бледнееха пред мащаба на сегашната му задача. Той дори не бе сигурен дали ще успее да направи онова, което бе обещал на делегатите в среднощния военен съвет.

Земята и небето криеха безмерни сили, но дарбата му да ги призовава му бе дадена от Талисмана и се упражняваше с неговата благословия да следва волята Му. Щеше ли да позволи да използват силата му за разединението на Плейнфолк? Мистър Сноу, който бе прекарал кажи-речи всеки миг от пристигането си насам,обмисляйки всевъзможните сценарии, накрая се отказа да се притеснява повече и обърна червените си очи към небето.

Предаваме душите си на тебе, Скъпа Майко. Нека бъде волята Му…

От сегашната си удобна позиция, Мистър Сноу можеше да наблюдава от високо как се развива битката. Можеше също да погледне действията отблизо с помощта на маломерното, но мощно зрително устройство, намерено у Брикман, след като бе прострелян в битката при река Нау анд Ден.

Отляво се виждаше дългия пясъчен насип, където Ши-Карго и М'Уоки се задаваха от далечния край. Можеше да види и лодката с колела, която завардваше десния им фланг. Отвъд канала, първите редици на Д'Тройт навлизаха във водата.

Непосредствено под него, няколко хилядно подкрепление, събрано от близко живеещите племена на Ши-Карго и М'Уоки,отбраняваше северния край на насипа и стръмния склон, по който последната от багажните коли и изтощените бягащи все още предстоеше да катерят. Те пристигаха на групи през цялата нощ — някои бягаха с типичния за мютите маниер без да спират цели дванайсет часа. Тези останали без дъх новодошли не поискаха и не получиха време за отдих. Приеха виковете на поздрав и насоките на шерифите с махване на ръце и изтичаха до определените си позиции, без да забавят крачка.

Надясно, откъм западната страна на лагуната, Мистър Сноу виждаше как «армията» на С'Нати напредва по маршрута, който бяха избрали за багажните коли на Ши-Карго, пренасящи ценните им притежания. Успели да си откраднат два часа преднина след полунощ, багажните коли и ескорта им от воини на Сан'Пол сега се намираха в безопасност през тясната отсечка на речното устие.

Половината бяха достигнали върха на скалите, но една дълга лъкатушна колона хамали все още се виеше долу по пътеката на брега. Хайде де, хайде, побързайте! Побързайте!

Моментът беше изключително напрегнат. С'Нати скъсяваха дистанцията с тревожна скорост, но заради първоначалното объркване около потеглянето им и обиколният маршрут, който трябваше да следват, водещите групи все още бяха по-назад от колоната на Ши-Карго на горния насип. Мистър Сноу се молеше да не успеят да ги настигнат. Ако искаше планът му да успее, групата на Ши-Карго трябваше да достигне брега и да се изкачи на скалите, преди С'Нати да прекосят речното устие и да отрежат пътя за отстъпление на Ши-Карго — опасност, която Мак-Трък вече бе предвидил.

О, Талисман, Спасителю наш, дай крила на нозете на нашите воини и дай ни сили да победим враговете си!

В същото време, четирите останали лодки от флотилията бяха насочили четвъртитите си гребла към леко наклонения бряг под търговския пост. Съвместният военен съвет на Д'Тройт и С'Нати, начело с Прайм-Кът, Джудас-Прийст, Скрийминг-Трий, Флеш-Ийтър, Корпс-Грайндър и Уор-Машийн, бяха оставили около десет хиляди делегата да организират впечатляващ комитет по посрещането. По сигнал на Прайм-Кът всички шумно приветстваха маскираните богато облечени самураи, които слязоха бързешком на брега по любопитния си кривокрак маниер, веднага щом широките мостчета бяха спуснати.

Парирайки обичайните любезности, Самурай-генерал Шинода освободи преводач-говорителя си и настоя за незабавно обяснение за случващото се.

Капитанът на кораба му, Като Юкинаги, стоеше наблизо, заобиколен от разтревожените командири от корабите на Ко-Ника и Сей-Ко. Никой от тях не бе очаквал да се окаже в средата на военен конфликт.

Прайм-Кът вече бе обсъдил основните елементи на отговора си с един от разузнавачите на Яма-Шита. След като изнесе кратко, цветисто и крайно пристрастно представяне на събитията от предния ден, той официално поиска съдействието на Майсторите на желязото, за да накажат предателите Ши-Карго. Ако не беше бдителността на Д'Тройт, заяви той, наемните лакеи на земните червеи щели да се опитат да превземат корабите с колела и да убият екипажите им!

Хааааау! Самураите-първенци от Яма-Шита се струпаха зад Шинода, а капитаните на кораби реагираха убедително с гримаси на шок и ужас, като крачеха отривисто наоколо и ръкомахаха по военному, изразявайки гнева си.

Ако благородните Майстори на желязото склонят да се притекат на помощ на верните си приятели, извика Джудас-Прийст, то трябва да го сторят скоро! Ошио Шинода спази благоприличие и се консултира със капитаните на Сей-Ко и Ко-Ника, но докато двамата все още формулираха отговора си, първите самураи-ездачи на Яма-Шита се заклатушкаха надолу по мостика на двата изкарани на брега кораба.

Странници в чужда земя, капитаните на Сей-Ко и Ко-Ника нямаше какво друго да сторят, освен да се съгласят. Те не се бяха подготвили за неприятности, но след като бяха дошли чак дотук, не им се искаше да се върнат с празни ръце.

Докато обсъдиха и дадоха неохотно съгласието си за предложените военни действия, първите два ескадрона от кавалерията на самураите вече бяха потеглили в галоп — първият по насипа, а вторият към западната страна на лагуната. Секунди след като Сей-Ко и Ко-Ника подписаха официалното си съгласие в края на документа, който Шинода така далновидно бе подготвил (просто в случай, че възникне нещо непредвидено), един залп от зелени ракети се изстреля от покрива на кораба му и прониза небесата.

Това беше сигналът, който Самурай-майор Мицунари и капитан Умигами чакаха на мостика на фланговия кораб.

Ба-буум! Бакборта на кораба на Мицунари избълва дим и пламъци, когато трийсетте долни оръдия гръмнаха едновременно, изстрелвайки залп от 10 килограмови железни снаряди към отстъпващите мюти. Самурай-майор Мицунари и капитан Умигами наблюдаваха ставащото през далекогледите си и весело ликуваха, докато канонадата прорязваше кървави дупки в колоната, изпращайки тела и прашни буци пясък във въздуха.

Ба-буум! Беше ред на оръдията в горната галерия да направят попадения. Умигами нареди на кормчията да приближи кораба до брега, за да могат артилеристите да заредят картеча и да нанесат още по-сериозни щети. Ранените воини тичаха бавно и бяха лесна мишена.

Шумът от първите два залпа се блъсна в скалистия отбранителен насип и проехтя през езерото към търговския пост. Забелязвайки все по-нарастващото безпокойство на Сей-Ко и Ко-Ника, Шинода обясни със заучена любезност, че тези първи залпове са всъщност сигнал към кавалерията да извади мечовете си в подкрепа на приятелските племена от тревните маймуни. Сигнал, който разбира се, не би бил възможен без тяхното съгласие.

След като покани двамата капитани и техните старши лейтенанти да се присъединят към него, Шинода се качи на кораба в червено и златно, някога принадлежал на господаря му и нареди на капитана да обикаля покрай пясъчния насип, за да могат да наблюдават клането. Гостите не можаха да устоят на поканата, заради присъщата на всички Майстори на желязото жестокост.

Третият кораб на Яма-Шита ги последва, оставяйки корабите на Сей-Ко и Ко-Ника на брега под командването на младшите офицери.

Мистър Сноу безпомощно наблюдаваше от върха на скалата, докато непрестанните залпове от горната и долната палуба отваряха големи дупки в колоните от тичащи воини. Потните, почернели от пушека стрелци на фланговите кораби изливаха кофи вода върху оръдията, за да охладят сгорещените дула.

Четири реда стрелци на равни интервали бяха разположени по насипа, за да помогнат на отстъпващите делегации на Ши-Карго и М'Уоки. Докато последните мъже преминаваха пред първата редица, стрелците метнаха стрели по напредващите Д'Тройт и също отстъпиха. А докато стрелците и отстъпващите воини преминаваха през втората редица, операцията се повтори.

Когато и четвъртата редица изстреля смъртоносния си залп, първата редица вече бе заела нова, пета позиция. Това се повтаряше отново и отново, миля след миля, по протежение на целия насип. Но планът не включваше непрестанната канонада от корабите с колела и сега Мистър Сноу видя как се приближават още два кораба! За щастие, обстрелът от западната страна на лагуната бе престанал.

Той успя да види през телескопа на Брикман как С'Натските преследвачи изнемогват в надпреварата с Ши-Карго. Зад тях, бързо настъпваха първите конници от втория отряд самураи. Всеки ездач носеше високо вдигнато знамето на Яма-Шита в черно и сребристо, закачено на тънък прът, закрепен към гърба на ризниците. Конниците представляваха наистина страшна гледка с рогатите си шлемове с широка периферия, озъбените железни бойни маски и останалата част от военното си снаряжение.

— БА-БУУУУУУМ!!!, проехтя през езерото тътенът от новия залп на страничните оръдия. Трийсет картечни снаряда покосиха няколко редици тичащи мюти. Неспособни да понесат нито миг повече безогледното клане, двама повелители от Ши-Карго, надарени с Третия Кръг на Силата, изтичаха в плитчините и призоваха гигантски водовъртежи, също както Дарк-Стар.

До този момент не беше разумно да се предприема такава крачка. Имаше лимит на силата, течаща през Третия Кръг. Високите водни колони, които повелителят можеше да създаде и придвижи в определена посока, не можеха да се придвижат на повече от половин миля, особено когато повелителят извикаше повече от една. Отвъд определена точка замахът, който държеше колоните във въздуха и ги придвижваше напред, просто се стопяваше и колоните направо се сриваха в облак от пръски.

Но сега, когато корабите с колела се приближаваха все-по близо до брега, четирите водни циклона се заизвиваха по езерото към кораба на капитан Умигами, а след тях се виеха още и още.

Щом видяха какво става, много воини се откъснаха от отстъпващата колона и формираха жива защитна стена около повелителите, за да ги опазят колкото се може по-дълго.

Самурай-майор Мицунари и Капитан Умигами се взираха с ужас във водните вихрушки, които се приближаваха към техните кораби. Кабината на щурвала в галерията на третата палуба се намираше на поне петдесет фута над водата, но тези чутовни бели змии бяха почти двойно по-високи!

Буен вихър прониза галериите и разлюля кораба, а когато първите четири водни колони го блъснаха с все сила, корабът потрепери. Водата се изливаше от небесата и нахлуваше в кабините, потапяйки по пътя си напречните коридори, и се изливаше към десния борд. Нападаха кораба отново и отново. Вътрешните отделения бяха пометени, когато водните вихри се изляха в лабиринта от стълби към проходната палуба и към трюмовете долу.

Основната конструкция бе построена така, че да издържи и на най-ужасните бури, но никой не си бе представял толкова високи подвижни водни стени! Още два тежки въртопа удариха страничната палуба в средата на кораба, откършиха двата комина и ги запратиха във водата. Следващият вихър като че ли се прицелваше право в щурвалската кабина.

Преди хората вътре да имат време да реагират, стофутовата водна колона удари ъгъла на предната галерия. Няколко тона вода се изсипаха от небето и смачкаха както кабината, така и обитателите й.

Самурай-Генерал Шинода, застанал на мостика на кораба отзад, наблюдаваше онемял как огромното количество вода удря покрива на кораба на Мицунари и експлодира, разпарчатосвайки щурвалската кабина и как изпотрошените тела на другарите му политат към морето. С огромно усилие на волята, той намери в себе си думите, за да привика на помощ Омиками Аматерасу, върховното божество. Също както и останалите си сънародници, той не вярваше в измислените истории за мютска магия, но тя се оказа истина! Беше го видял със собствените си очи. Тези тревни маймуни бяха призовали на помощ цяла орда от зли ками!

Като че ли за да наблегне на ужасната истина на това заключение, огромния бойлер в недрата на ударения кораб избухна. За един кратък миг нещата останаха под контрол, след което пушек на талази и пара избухнаха през покрива с чутовен гръм и разбиха страничните галерии.

Оръдията замряха. Последните водни вихрушки се олюляха и стопиха, преди да достигнат кораба, защото двамата повелители от Ши-Карго паднаха, поразени от дузина проблясващи ножове. Телата на защитниците им покриваха плитчините и обагряха водата с кръвта си.

Отстъплението продължаваше, а броят на загиналите се множеше. Но сега, с оставащите само три безкрайни мили между бягащите мюти и скалите, те навлязоха в последната отбранителна зона, където в часовете между полунощ и изгрев, бяха направени трескави приготовления за забавяне на преследвачите.

Шестфутови квадратни решетки от пръти, прикрепени един към друг с остри колове, забити под прав ъгъл, бяха разположени по насипа със заострения край надолу. След като колоната премина, последните мюти обърнаха решетките със смъртоносния край нагоре и ги хвърлиха на пътя на Д'Тройтските преследвачи.

Бяха твърде големи, за да рискуват да ги прескочат. Бързоногите ги заобикаляха, а по-състрадателните се опитваха да намалят риска за следващите си другари, като ги преобърнат. Но огромният натиск откъм средата и задните редици накара преследвачите да стъпчат на земята всички, които се бяха спрели. Воините, които се препъваха и падаха, обикновено повличаха със себе си още куп тела. Ако извадеха късмет, онези отзад ги заобикаляха или прескачаха. Ако обаче на земята имаше повечко паднали мюти, останалите просто ги прегазваха по пътя си.

На известно разстояние от острите колове се намираше група двайсетфутови бариери, направени от прости дървени решетки, отново закрепени със заострени колове под такъв ъгъл, че сочеха към врага, също както стоманените трегери в клопките за танкове от преди Холокоста. Тези бариери също се нареждаха по наноса от последните тичащи.

Сравнени с броя убити и ранени жертви от корабните оръдия, жертвите на Д'Тройт от тези набързо приготвени устройства, беше ужасно малък. Не бе имало достатъчно време да приготвят и поставят достатъчно бройки, но като сложим и редиците стрелци, които продължаваха да изпращат стрели и да отстъпват, беше достатъчно да отслабят силите на противника.

Насипът беше широк около петстотин ярда — безкрайно широк, ако трябва да го отбраняваш, и прекалено тесен, ако имаш шейсет хиляди крещящи воини, събрани от групи, които не се харесват особено, но преследват една и съща плячка — като при това всички се опитват да си пробият път до първите редици. А сега и няколко десетки мъртвешки лица, покачени на странни четирикраки зверове, настояваха да им се проправи път напред!

Когато Аиши Сакимото, действащият регент на Яма-Шита, бе възобновил плана на лорд Хирохито, не бе взел под внимание възможността Д'Тройт да възприемат помощта на Майсторите на желязото като нежелана намеса.

Но от гневните реакции на тревните маймуни около тях, офицерите от първи кавалерийски полк разбраха съвсем ясно, че мютите категорично не желаят да стоят настрана. Та нали техните братя бяха паднали в боя? Какво право имаха мъртвешките лица да се натискат за първите позиции и да отнасят всичките почести?

Резултатът от всичко това беше едно меле, в което Майсторите на желязото и мютите наизвадиха оръжия едни срещу други и накараха Д'Тройтските преследвачи в задната част да замръзнат на място.

Спонтанно предизвиканата реакция да задържат Майсторите на желязото отзад се превърна в преднамерена тактика, за да могат съплеменниците им да довършат започнатото дело, но същевременно даде на Ши-Карго и съюзниците им неочаквана отсрочка.

Карнеги-Хол бе предвидил възможността Майсторите на желязото да ги преследват на коне. Последната линия на защита се състоеше от пет зигзагообразни редици наклонени напред пръти, разположени по насипа от езерото до лагуната. Бяха разположени на достатъчно разстояние един от друг, за да може един воин да се промуши между тях, но биха затруднили неимоверно всеки конник. Заострените прътове бяха твърде наблизко и твърде високи, и тъй като заемаха голяма площ, не можеха да бъдат прескочени с един скок.

Събирането, подострянето и поставянето на коловете, започнало с падането на нощта, бе продължило и след изгрев слънце и все още продължаваше, когато Ши-Карго стигнаха до тях. Редиците стрелци сега бяха сформирани в две групи, по една на всеки бряг, за да защитят задната част на колоната, но запасите им от ценни арбалетни стрели бяха намалели значително. Когато някой стрелец изпразнеше колчана си, той се присъединяваше към бягащите.

Д'Тройтските преследвачи мислеха, че мютите бягат безредно, но това не бе истина. Беше стратегическо отстъпление. Това не бяха празни приказки, колкото да си спестят горчивата истина. Всеки мъж и жена от Ши-Карго би предпочел да се изправи в битка срещу враговете си, независимо от шанса за победа. Да се изправиш срещу противник, който те превишава с трима срещу един и да знаеш, че със сигурност ще умреш в боя, изискваше особен вид смелост, с която Ши-Карго бяха всеизвестни. Но категоричните заповеди на Мистър Сноу бяха предадени на предводителите на всички застрашени делегации. Талисманът говореше чрез неговата уста.

Д'Тройт, С'Нати и Сан'Луис трябваше да бъдат наказани заради отричането на Тройнонадарения и заради предателството към Плейнфолк. Мъртвешките лица, които бяха поощрили това предателство, трябваше да получат урок, който никога да не забравят.

Ето защо Ши-Карго трябваше да изтърпят това скъпоструващо и позорно отстъпление — за да примамят враговете си в истинското бойно поле. А времето за това беше настъпило…

Мистър Сноу огледа положението долу още веднъж. Водещите редици от отстъпващата колона сега шляпаше през тинестия канал, прорязващ насипа близо до северния бряг. Скоро щяха да преминат защитната линия в подножието на скалите. Отдясно последните багажни коли се тътреха по склоновете, приведени от тежките товари. Техните преследвачи, десетки хиляди воини на С'Нати, се намираха в далечния край на речното устие и се канеха да пресекат тясната част на протока. Още по-назад, ездачите самураи се движеха в открит участък сред редиците мюти и настигаха първите редици преследвачи.

Мистър Сноу обърна виждащото устройство обратно към езерото. Първият кораб от флотилията на Майсторите на желязо сега се бе изравнил с ударената флангова лодка. Третият кораб стоеше закотвен във водата на известно разстояние зад първите два и тънка линия пушек се виеше мързеливо от комините му. В далечината останалите два кораба стояха закотвени под търговския пост.

Мистър Сноу връчи далекогледа на Осъм-Уелз, старейшина на М'Кол и негов стар приятел, и затвори очи, пое си дълбоко въздух и се подготви за онова, което предстоеше. Повече от час той бе наблюдавал как първенците на Ши-Карго и М'Уоки падат под ножовете на Д'Тройт, бе станал свидетел на храбрата самоотверженост на Дарк-Стар и останалите повелители. Сега бе ударил часът да постави на карта собствения си живот — и може би да го изгуби в опит да спаси Плейнфолк. Не се сещаше за по-добра причина да живее, освен за този момент. Предавайки духа си на Мо-Таун, той протегна ръце и се помоли безмълвно на Талисмана да го дари със сили над земята и небето. Превърни ме в твоя черен ангел-отмъстител, Талисмане!

Земята потрепери под краката му. Черен облак се появи в ясното небе високо над главата му и бързо се разпростря във всички посоки. От гърлото му се откъсна вик. Вик, толкова страшен, че хората около него се хвърлиха на земята, като напразно се опитваха да запушат ушите си с ръце. Осмелилите се да погледнат към лицето му разказваха впоследствие, че очите му се били превърнали два ослепителни бели пламъка.

Мистър Сноу призова невидимите сили от небето и земята с бързи движения на ръцете си и ги насочи към езерото. Пръстите му сочеха точка между северния и южния бряг, на около три мили отвъд насипите.

Самурай-генерал Ошио Шинода, на мостика на флагманския кораб, наблюдаваше невярващо разпростиращия се тъмен облак. Далечният тътен на гръмотевици сякаш идваше от недрата на земята и бе последван от ответен гръм от притъмнялото небе.

Езерото беше застинало зловещо — само от време на време някоя вълничка разчупваше огледалната повърхност. Въздухът не потрепваше. Сякаш целият свят задържаше дъха си.

Като истински войник, Шинода не знаеше що е страх, но необяснимите настроения на ками в природата го изпълваха със сляп ужас, който трябваше да прикрива на всяка цена — все пак бе върховен главнокомандващ на експедицията.

Разпростиращият се облак затули слънцето и засенчи езерото. Земята потрепери и настана тишина, а воюващите мюти се поспряха несигурно — преследвани и преследвачи, обединени в страха си от земните гръмотевици.

Мютите в защитната линия в подножието на скалите също се стреснаха, но те поне знаеха какво ще последва. Докато се катереха нагоре по склоновете, те подканваха паникьосаните воини Ши-Карго да ги следват възможно най-бързо. Онези, които вече бяха стигнали върха, подвикваха надолу към другарите си и ги насърчаваха да побързат, без да поглеждат назад. Каквото и да станеше, те трябваше да продължават да се катерят.

Увещанията им се загубиха сред по-продължителния и доста по-шумен грохот на подземната гръмотевица, която накара парчета земя и камъни да се търкулнат надолу по напуканите клонове. Някои от изтощените воини се спънаха, а останалите се вкопчиха здраво, докато малката лавина отмина, сетне продължиха нагоре със зъби и нокти.

В езерото се появи кръгообразна падина — точно там, където Мистър Сноу бе съсредоточил силите си. За момент изглеждаше, че водата се изтича в огромна отходна тръба, но после падината се разтегли и бързо стигна до двата бряга. Сега изглеждаше, че се е отворил широк бездънен канал,в който се изпразва цялото езеро.

Този канал започна да придърпва трите напълно безпомощни кораба на Яма-Шита, също както празните кибритени кутии се носят по отводнителните канали към дълбоките канавки.

Последва още една гръмотевица. Тази беше не само оглушаваща, а направо разцепваше главите, и бе последвана от още по-силен земетръс, който събори всички на земята.

Само Мистър Сноу остана изправен, заобграден от тайнствен вертикален сноп светлина, който менеше цвета си, когато различните лъчи се пресичаха. За онези, осмелили се да вдигнат очи към него, той сякаш бе застанал на прага на отвъдния свят, в плен на духовните сили, които обитаваха неподвижното му тяло.

Още един оглушителен грохот. Падината, разцепваща езерото, рязко се изпълни с вода и започна да се надига, докато се превърна в широка водна стена и се разля на всички страни от конвулсивното подземно изригване.

След като се издигна на двеста фута височина, водната стена се килна и се спусна напред към брега, създавайки гигантска приливна вълна, чийто пенести краища превърнаха корабите по пътя й в нищожни джуджета. Нито обезумелите викове на Самурай-генерал Шинода, нито мореплавателните умения на Капитан Юкинаги успяха да спасят корабите и техните екипажи.

Корабите бяха вдигнати във въздуха под невъзможен ъгъл спрямо извития край на вълната и понесени със смайваща скорост през пясъчния насип и западния край на лагуната, а сетне запокитени и безмилостно разпарчатосани на брега. Закотвените на брега кораби на невоюващите Ко-Ника и Сей-Ко претърпяха същата участ. Всички на брега — Прайм-Кът, Джудас-Прийст и останалите участници във военния съвет, напредващите орди на Д'Тройт, С'Нати и Сан'Луис, самурайската кавалерия — бяха пометени и издавени, или пребити до смърт в обратното изтегляне на вълната.

Само онези, които успяха да стигнат до върховете на скалите, или да се изкачат на повече от сто фута над брега, бяха пощадени. Приливната вълна, помитаща насипа, бе увеличила още повече височината си, когато се насочи към скалите, понесла със себе си злощастните изоставащи.

Основната част от воините, които успяха да стигнат до западния бряг, отърваха кожите, но нямаше повод за пируване. Обстоятелствата около избавлението им бяха толкова ужасяващи и броят на жертвите толкова голям, че оцелелите се проснаха безмълвно на земята, обхванати от скръб и чисто физическо изтощение.

Мистър Сноу бе един от тях. Осъм-Уелз и Бостън-Бруин изтичаха до него. За няколко мъчителни минути си мислеха, че е умрял. По-светлите части на кожата му бяха сивкаво-бели, а почти безтегловното му тяло в обятията им сякаш бе чувал с разпилени кости.

Най-накрая очите му леко се отвориха, но в тях нямаше живец. Осъм-Уелз хвана ръцете на Мистър Сноу и стисна отпуснатите пръсти:

— Старий! Старий! Знаеш ли кой съм аз?

Очите на Мистър Сноу потърсиха бавно говорещия, но сякаш не успяха да се фокусират върху надвисналите лица. Устните му се раздвижиха, но не отрони звук. Осъм-Уелз наведе ухо към тях, за да опита да долови явно последните думи в живота на Стареца.

— Свърши… ли…

— Да. Повечето от Ши-Карго и кръвните им братя оцеляха, но всичко друго погина. Д'Тройт, С'Нати и Сан'Луис, корабите с колела, търговския пост… вълната помете всичко. — Той поспря, но отговор не последва. Осъм вдигна поглед към останалите, после потърси отговор на един последен въпрос. — Кажи ни, Старий, това ли бе Голямото Погиване, за което Небесните Гласове говориха толкова отдавна?

— Част… от него…, да. Талисманът…отряза… отровните… клони… от…дървото…на… Плейнфолк. Ние…неговите избранници…. трябва да сме… сигурни, че…. те никога…. няма да…. пораснат…. отново.

— Той не само отряза отровните клони! — извика Бостън-Бруин. Гласът му бе рязък и пълен с гняв и скръб. — Ши-Карго, М'Уоки и Сан'Пол никога не ще могат да преброят мъртвите си! Само ние сигурно загубихме половината си племе! Ако ние, както казваш ти, сме избранниците на Талисмана, защо той не ни пощади всички?

Мистър Сноу затвори очи:

— Ах…. Бостън…Бостън… — прошепна той. — Защо… все трябва…. да задаваш…. въпроси…на които…. няма отговор?

Глава 7

Два дни по-късно, когато Стив, Найт-Фивър и групата М'Колски мечки наближиха Лейк Сюпириър, водата от мощната приливна вълна още не се беше оттеглила от падините и низините в околността.

Наводнените участъци варираха от големи локви до миниатюрни езера, а най-отдалечените наводнени зони стигаха чак до седем мили навътре от брега. Тела и отломки покриваха целия земен триъгълник край устието на река Сейнт Луис, но онова, което наистина приковаваше погледите, бяха останките от петте кораби с колела, които стърчаха от подгизналата трева като разчленени трупове на изхвърлени на брега китове.

Почистващи отряди се движеха механично из този мрачен пейзаж — изпадналите в шок оцелели на Ши-Карго, М'Уоки и Сан'Пол. Беше очевидно, че са претърпели страховито природно бедствие с огромен брой жертви, а ако се съди по останките от корабите с колела, търговската експедиция на Майсторите на желязо направо бе заличена от лицето на земята.

Стив слезе от коня и завърза с връв предния и задния ляв крак на животното. Това позволи на жребеца да се разхожда и да пасе на воля, но му пречеше да избяга в галоп. Докато не откриеха какво се е случило и кой беше победил, щеше да е неразумно да продължават да яздят. Можеше да повдигне трудни за отговор въпроси — особено ако ги задаваха банда заядливи хапльовци, на които им предстоеше дълъг път до дома.

Стив остави Найт-Фивър да пази завързания кон от чакали и други хищници, и потегли с групата надолу по склона, докато не срещна малка групичка мюти от Ши-Карго. Бяха от племето М'Кормик — близки съседи на М'Кол. Всички изглеждаха бледи и изпити. Кет-Балу, водачът на ескорта на Стив, ги поздрави церемониално, а сетне с приглушен глас ги попита какво е причинило това опустошение.

За момент никой от воините на М'Кормик не пожела да отвърне, но после, един по един, се изредиха да разкажат събитията с уморени гласове — разказът най-напред поде една мечка на име Фърст-Блъд. В разказа им не присъстваше типичното за победителите въодушевление, което можеше да се очаква. Мютите не се бояха от болката или внезапната смърт, но приливната вълна бе отнела почти двеста хиляди живота. Никой не бе виждал такова масово унищожение още от легендарната Война на Хилядата Слънца.

Ръф-Кът, останал да говори последен, заключи сърцераздирателната история с един отсечен замах, обхващайки празния бряг — Стив внезапно осъзна, че брегът е размил познатите си очертания.

— Дори стълбът на тържището изчезна! Изтръгна се от земята и се пречупи на две от гнева на Талисмана.

— Ооойййй — йееееее! — простенаха М'Колските мечки.

— А Майсторите на желязото? — попита Стив.

Ръф-Кът се свъси:

— Убихме всички, които все още кътаха дъха на живота.

— Предателските кучета от кръвния род на Д'Тройт имаха същата съдба — добави Фърст-Блъд. — Но всички от С'Нати и Сан'Луис, които все още можеха да ходят, си тръгнаха невредими.

Стив се начумери:

— Мислех, че са участвали заедно.

— Така беше — отвърна Фърст-Блъд. — Но нашите старейшини казаха, че трябва да им позволим да си отидат, за да разкажат от първа ръка каква съдба очаква онези, отритнали Талисмана и опитали се да разединят Плейнфолк.

— А какво стана с нащия летописец, Мистър Сноу? — попита Кет-Балу. — Повелителят на бури, чието тяло послужи за чука, с който Талисманът порази Д'Тройт? Къде можем да го открием?

Ръф-Кът размени поглед с другарите си и посочи към високия хълм на север от лагуната.

— Тялото му лежи над Великата река. Ей там, където се издига пушека.

Стомахът на Стив се сви:

— Тялото му?! Нима е мъртъв?

— Трудно е да се каже — отвърна Фърст-Блъд. — Старейшините казват, че ту се отнася отвъд, ту се връща. При толкова много мъртви, чашата на Мо-Таун сигурно прелива. Може би още няма свободно място за него в отвъдното.

Е, няма що… Толкова по въпроса за големия план. Стив се опита да звучи спокойно,трезво и разумно:

— Как можем да стигнем до там?

Фърст-Блъд го упъти към речния проток, а после заедно с другарите си ги подминаха в търсене на друга неразчистена купчина останки.

Стив забърза обратно към коня си, метна се върху седлото, обясни на Найт-Фивър къде отива и се впусна в галоп при Кет-Балу.

— Ще се видим горе, момчета, окей?

М'Колските мечки наблюдаваха как галопира напред, сетне се спогледаха в безмълвно съгласие. След като си ходил и тичал седемстотин мили, да поседнеш на гърба на кон и да го оставиш да те закара където поискаш, изглеждаше все по-съблазнителна идея.

След като поведе коня си по стръмните скали, един от първите хора, които Стив видя, бе Карнеги-Хол. Преди летописеца да успее да отвори уста, Стив го метна настрани и му обясни, че пътува инкогнито. Талисманът не желаеше да го разпознават като един от Избранниците точно в този момент.

Поласкан да бъде единствения пазител на такава изключително важна тайна, Карнеги-Хол се съгласи с готовност. Той поведе Стив към импровизираната постеля на мистър Сноу, къдато оцелелите племенни старейшини от търговската делегация на М'Кол, Осъм-Уелз и Бостън-Бруин, го поздравиха. Блу-Тъндър, воинът-първенец, също бе там — ранен, но в състояние да се движи, както и още няколко мечки, коието Стив разпозна.

Стив седя, кръстосал крака, повече от час край Мистър Сноу, и се молеше старецът да отвори очи. Най-накрая те наистина се отвориха. В тях вече нямаше никакъв цвят или искрица, но все пак се появи някакъв мъждив проблясък, когато най-накрая се спряха върху Стив.

— Какво те забави толкова? — Лицето на Стареца бе изпито и бледо, остаряло почти до неузнаваемост, а гласът му едва се чуваше.

— А, това — онова.

Очите на мистър Сноу зашариха около него, но накрая се отказаха.

— Къде е …?

— Не успяха да дойдат. — Стив се насили да звучи малко по-жизнерадостно. — Цял живот ли ще лежиш тук? Приятелчетата ти тук искат да те поканят на пищно празненство.

Устните на Мистър Сноу потрепнаха в бледа имитация на закачливата усмивка:

— Може… да се наложи… да започнете… без мен… — Да навърже повече от три думи явно изцеждаше всичките му сили. — Те… в безопасност ли са?

— Кадилак — да. — Стив разказа какво се бе случило, след като напусна Коджак. Тъй като бе говорил с Карнеги-Хол, знаеше, че няма нужда да преразказва цялата история. Нямаше как да знае доколко Мистър Сноу го разбира. Той хвана сбръчканата ръка. Тя бе толкова крехка, че той не посмя да я стисне, да не би да прекърши костите й. — Ето защо ни трябваш на крака. Ти единствен притежаваш силата да избавиш Клиъруотър от ешелона.

Мистър Сноу въздъхна и затвори очи. Показалецът на ръката, положена на гърдите му, потрепна, призовавайки Стив да се приближи. Стив се наведе да долови какво старецът се опитваше да каже:

— Какво … се опитваш… да направиш… да ме убиеш … ли искаш?

* * *

В дните след Битката при Търговския пост, племенните старейшини и воините от делегациите-победители се съвещаваха какво да е следващото им действие. Очевидно нищо нямаше да е както преди. Когато Д'Тройт, С'Нати и Сан'Луис научеха за загубата си, щяха да се озлобят още повече.

Враждата между съперническите родове щеше да се задълбочи, а стилът на схватките да се промени. Вече нямаше да има традиционните сблъсъци между враждуващи групи воини, а широкомащабни конфронтации — може би дори постоянно военно положение. Перспективата беше безрадостна. Ши-Карго, М'Уоки и Сан'Пол се бяха обединили срещу Д'Тройт, но това не означаваше, че традиционните дрязги помежду им бяха изчезнали без следа. В известен смисъл, тазгодишното пътуване до търговския пост представляваше своеобразното пътуване до Дамаск на Плейнфолк, но без чудодейната промяна. Атмосферата не бе изпълнена с хармония и светлина. Всяко племе, макар и свързано от общ кръвен род, все още свирепо пазеше собствената си идентичност и територии.

Онова, което бе събрало Ши-Карго, М'Уоки и Сан'Пол в онзи съдбовен ден и отчаяните часове преди това, бе непоклатимата им вяра в Талисмана и готовността им да приемат появата на Избранниците, докато Д'Тройт и спътниците им очевидно бяха готови да захвърлят същите тези вярвания срещу сделка с омразните мъртвешки лица.

Всички племена искаха да търгуват с Майсторите на желязото, най-малкото по простата причина, че никой не искаше да се окаже съсед на по-добре въоръжено и по тази причина, по-силно племе. Но мютите не хранеха илюзии относно влиянието, което оказваха тези търговски контакти върху традиционния начин на живот и система от вярвания на Плейнфолк. Още от самото начало те бяха наясно, че са в неизгодна позиция. Фактът, че бяха принудени да търгуват под заплахата за въоръжено нападение от организирани хищници, често обиждаше чувството им за хумор. И все пак, това беше най-добрата и единствената оферта на тяхно разположение. Приемайки я, мютите успяваха да отложат настъпването на другия си враг — земните червеи.

Всички знаеха, че ги прецакват, но работата беше там, че всички племена от шестте основни кръвни рода бяха приели условията на Майсторите на желязото. Беше колективно прецакване и това по някакъв странен начин, го правеше по-поносимо. Грешката на Д'Тройт беше, че се правеха, че са получили по-благоприятно споразумение с мъртвешките лица — и че това щеше да им даде допълнителна сила и предимства пред другите кръвни родове.

Почти бяха успели да го постигнат, но опитът им да си спечелят благоволение, като изолират М'Кол и Ши-Карго, бе провален от буйната съпротива на Мистър Сноу. При изпълнението на плана на лорд Хирохито, неговият наследник — Аиши Сакимото — не бе видял съдбоносния пропуск в стратегията на лорда. Враждебността между отделните племена и кръвни родове застрашаваше бъдещето на Плейнфолк в далечен план, но Ши-Карго, М'Уоки и Сан'Пол — и до някаква степен С'Нати — се обединяваха от общия си страх и омраза към Д'Тройт.

По-голямата част от делегацията на С'Нати бе сподавила тези чувства с надеждата да се сдобият с предимствата от това да се окажат от печелившата страна, и в резултат бяха претърпяли ужасни загуби. Тепърва предстоеше да се види дали ще сменят страните. Малкото С'Нати, оцелели след приливната вълна и пощадени в последвалото допълнително клане, бяха все още в шок и не можеха да мислят разумно за бъдещето.

Никой от участниците в този първи съвет не можеше да мисли за това бъдеще с удоволствие. Не изглеждаше много вероятно Майсторите на желязото да се върнат, стиснали шапка в ръка, и да се извинят за подстрекаването на атаката срещу Ши-Карго. Те очевидно възнамеряваха да накажат М'Кол и целия им кръвен род за действията на Избранниците в източните земи. Това не биваше да се случва. Никой от онези, които вярваха в пророчеството на Талисмана, не би се поколебал да защити онези, изпратени да предизвестят появата на Тройнонадарения.

Мъртвешките лица щяха да се завърнат, но не и да търгуват. От сега нататък Плейнфолк ще трябваше да разчитат на собствените си ресурси. Все още ошашавени от масивния безмилостен удар, който Талисманът нанесе заради тях, някои очакваха с нетърпение да се защитават срещу мародерските банди на мъртвешките лица с безкраен запас от дълги остри железа.

Това изглеждаше непостижима цел още от самото начало. Мистър Сноу, изтощен и на прага на смъртта, не беше в състояние да участва в дебата с типичното си красноречие и мъдрост, но в края на петия изпълнен със настървени спорове ден, бе постигнато някакво нестабилно съгласие. Всички се съгласиха, че Битката при Търговския пост бележи края на една епоха.

Оттук насетне интересите на отделните племена ще трябва да отстъпят място на защитата на Плейнфолк. Воините, които през вековете бяха предизвиквали и убивали събратята си от съседните племена, сега щяха да доказват мъжеството си в битка с истинските врагове на Плейнфолк — мъртвешките лица и земните червеи.

Именно тази тема за междуплеменните кръвопролития предизвика най-бурните полемики. Да се отрече правото на призоваване на бой докосна тънка струна в сърцата на воините. Куражът да се изправиш в близък двубой бе от първостепенна важност за мютите. Беше крайъгълен камък на тяхното съществуване — средството, с което човекът и неговото племе измерваха стойността си.

Историята на Плейнфолк бе история на герои. Онези, които бяха «дъвкали кост», имаха калени сърца — не малко глави бяха набучвали на колове. Преди Битката при Търговския пост никой заслужаващ да се нарече воин, не бе използвал арбалет в битка срещу равни нему.

Дългите остри железа се използваха единствено за ловуване на дивеч. Пушките и другите оръжия на земните червеи бяха доказателство за тяхната страхливост и липса на достойнство. Те бяха животни, чиято жажда за кръв не признава граници. Ето защо бе позволено да използват арбалети срещу тях.

Майсторите на желязото използваха друг вид лък и стрела, направени от дърво. Те имаха по-малък обхват от арбалета, но стреляха по-бързо. Те също притежаваха един друг вид страховито остро желязо, дълги извити мечове, които пронизваха плътта и костта, а рзполагаха и с тежките черни тръби на корабите с колела, които говореха с гласа на небесната гръмотевица и чийто огнен дъх можеше да разкъса човек на парчета от петстотин крачки.

Готовността им да използват такива оръжия, плюс факта, че бяха чуждоземна раса, ги поставяха в категорията на земните червеи. Тази категория сега включваше Д'Тройт и техните съучастници, заради отричането им от Талисмана.

Употребата на дългите остри железа винаги предизвикваше силни емоции.

След битката с Луизианската Дама Мистър Сноу бе наблегнал на необходимостта да разработят не само нови тактики, но и изцяло нова концепция за воденето на война. Радикалното му предложение не се бе приело добре сред традиционалистите в неговото племе. След подаръка от сто пушки на лорд Яма-Шита, последваха и допълнителни възражения. Без допълнителни доставки на амуниции, тези пушки бяха непотребни — точно както бяха предрекли опонентите му.

Такива дълбоко вкоренени различия в мнението при толкова широк набор от теми нямаше как да се загладят за пет дена, но поне се постигна общо споразумение, че дискусиите ще продължат. Темите, които ги обединяваха бяха повече от от онези, които продължаваха да ги разделят.

Всяка делегация положи тържествена клетва да се притече на помощ на всяко атакувано от Д'Тройт или мъртвешките лица племе, но преди това да се случи, трябваше да заменят настоящия несигурен метод за комуникация с нова по-ефективна общонационална система. Обсъждането как точно да се случи това щеше да продължи във всеки род, и беше решено, че делегати от присъстващите в момента племена ще разгледат всички предложения по темата на събора на първия Плейнфолк Съвет при Биг Рънинг Уайт Уотър (Сиукс Фолс, Южна Дакота) след три месеца.

Междувременно, петседмичното примирие по време на търговските взаимоотношения щеше да се продължи за през лятото и щеше да приеме всички племена от Д'Тройт и С'Нати, които се съгласяха да признаят Избранниците като предизвестители на Талисмана и положеха клетва за вярност към Плейнфолк.

Дегизиран като прост воин от племето М'Кол, Стив не взе участие в дискусиите и интересът му към образувалият се съюз бе просто почтителен. Беше истински загрижен единствено за здравето на Мистър Сноу.

М'Колската делегация също бе загрижена, но не до такава степен. Те се водеха от фатализма, който обясняваше отношението на мютите към смъртта. След всичките си преживелици на повърхността, Стив все повече клонеше към идеята за продължаващия цикъл на съществуване, но в сегашното му положение перспективата Мистър Сноу да се върне с ново тяло в света в бъдеще не му носеше утеха. Това, от което наистина се нуждаеше, бе Мистър Сноу да се изправи на крака и да призове всички сили тук и сега.

Кадилак можеше да замени Мистър Сноу като летописец. Той не беше от калибъра на Стария, но дори и Мистър Сноу някога е бил млад и зелен. Назначаването на Кадилак щеше да му осигури добра позиция в племето и след време щеше да свикне с длъжността, но той не беше повелител. Само един човек можеше да замени Повелителятт на Бури — Клиъруотър.

За да подтикне старейшините да направят всичко възможно да опазят Мистър Сноу жив, Стив описа какви сили е разкрила Клиъруотър по време бягството им от Ни-Исан — сили, които един ден може би щяха да надвишат дори онези на Стария.

Надъхани от разказите му за смели приключения, старейшините обещаха да направят всичко по силите си да я спасят от Ред Ривър, дори и Мистър Сноу да умреше. Това било волята на Талисмана, уверяваха го те, цялото племе щяло да даде живота си за нея.

Беше хубав жест, но щеше да обрече спасението й на пълен провал. Въпреки че се опитваха да звучат дружелюбно, старейшините оставаха слепи за факта, че без присъствието на Мистър Сноу и неговите сили, Клиъруотър просто нямаше как да бъде спасена. В многобройните си спорове с Кадилак, Стив бе упорствал, че не бива да разчитат на земната магия, но този път животът им зависеше от нея. Само повелител със силите и присъствието на Мистър Сноу можеше да им даде нужното предимство.

Не ставаше въпрос само за практически съображения, имаше и морално измерение. Въпреки даденото от племенните старейшини обещание, Стив знаеше, че без Мистър Сноу М'Колите няма да нападнат ешелона. А ако Кадилак се опиташе да ги накара насила, Стив щеше с всички сили да се противопостави. Вече бе станал свидетел на безразсъдната смелост на мечките в битката при река Нау анд Ден, когато им помагаше земната магия на Мистър Сноу. Силите му бяха страхотни, но накрая ирационалното желание на М'Колите да се впуснат на всяка цена и с главата напред сред редиците на врага, доведе до безсмислено клане и пълно поражение. След претърпяните при търговския пост загуби, той не желаеше да подкрепя никакви недообмислени приключения, които можеха да доведат до дори още по-големи жертви.

Дори не и заради теб, малка сестричке…

* * *

През следващите няколко дни, докато преговорите между делегациите продължаваха, Мистър Сноу постепенно възстанови част от силите си. Все още не можеше да се изправя без чужда помощ и беше твърде слаб да върви, но духът му се завърна от онази зона на здрача между този и оня свят, и вече бе закотвен здраво в телесната му обвивка.

Лицето му все още беше бледо и изпито, но очите му си бяха върнали цвета и закачливата искрица, а устните му от време на време се разтегляха в добре познатата му палава усмивка.

Гласът му явно бе трайно преминал в дрезгав шепот и той го използваше, само когато бе крайно необходимо и възможно най-пестеливо от към думи, но с течение на времето успяваше да се концентрира все повече и от малкото изречени думи ставаше ясно, че мозъкът в мъдрата беловласа гласа бе все още остър като бръснач.

През тези все по-дълги периоди в будно състояние, Стив успя да му разкаже в подробности своите приключение в Ни-Исан с ронина, рисковия смразяващ кръвта контакт с Хералд Хасе-Гава, заговорът срещу шогуна, и финалната битка и бягството от Херън Пул.

— Не съм изненадан, че Яма-Шита… е решил да ви погуби — прошепна Мистър Сноу.

— Да, но но не всичко стана по моя вина — протестира Стив. — Херън Пул беше вдигнат във въздуха, защото шогунът искаше да смаже заговора срещу себе си. А ние се замесихме, заради твоята сделка с лорд Яма-Шита. Ако не беше изпратил Кадилак и Клиъруотър там, това нямаше да се случи!

— Само правех, каквото ми бяха наредили…

— Имаш предвид Небесните Гласове? Талисманът?

— Пътят е предначертан, Брикман. Някой някога беше казал «Целият свят е сцена и всички ний сме просто актьори».

— Да, бе — Стив не подозираше за огромното наследство от драматично изкуство и литература, погребани от Холокоста, така че цитатът не му говореше нищо. — Но така де, — продължи той — Кадилак падна, а при нея нещата се стекоха наистина зле за известно време. Така че когато вдигнахме Херън Пул във въздуха, тя използва момента да изравни резултата — и междувременно ни спаси кожите. Нима я обвиняваш?

— Не — Мистър Сноу се изсмя с хриптене. — Животът не е справедлив, нали? Добрият стар Прайм-Кът…

— Онзи грамогласния от Д'Тройт?

— Същия. Освен че сме сключили сделка с Федерацията, всички останали обвинения срещу нас бяха истина.

— И въпреки това ти го срази.

— Така казват. Но не излъгах.

— Е, освен оная работа с Избранниците.

— Това не беше лъжа. Ти си един от Избранниците.

Стив се смръщи:

— Но аз не съм мют.

— Не, не си. — Мистър Сноу притвори очи и положи глава върху кожите, покриващи полегатата носилка. — Не още, Брикман. Не още…

След като постигнаха съгласие, делегациите прекараха шестия и седмия ден в търговия помежду си. Освен че пазеха стоката, която бяха донесли със себе си да търгуват с Майсторите на желязото, всички които не участваха в дискусията за бъдещето на Плейнфолк, бяха заети да плячкосват бойното поле и да прибират всичко, което намерят: арбалети, стрели, ножове, дрехи, мечовете, шлемовете и броните на Майсторите на желязото, корабните оръдия — списъкът беше безкраен. Дори труповете на собствените им племена бяха твърде многобройни, за да се справят с тях. Тъй като не можеха да ги погребат с обичайните почести или да ги съберат на куп и да ги изгорят, просто ги събличаха и ги оставяха на кръжащите лешояди.

Онези, които решиха, че имат твърде много арбалети и не достатъчно стрели, или предпочитаха да разменят и двете срещу самурайски мечове, направиха импровизиран оръжеен базар. Инициативата им бързо се поде от съперниците им и не след дълго всяка делегация изложи за продан и другите си стоки — храна, кожи, сушена риба и бизонско месо, дрийм-кап и трева рейнбоу.

Това беше ново и изгодно преживяване, затова всички обещаха да донесат още стока на предстоящата среща на Съвета на Плейнфолк при Сиукс Фолс.

Защо, питаха се един друг, никой не се бе сетил за това преди? Никой не предложи да търгуват с оцелелите «пътници». Идеята, че мъже и жени от един род може да си намерят партньори в друг беше толкова радикална, че просто на никой не му хрумна.

Натоварили плячката си, родовите делегации се сбогуваха и тръгнаха всеки по пътя си. Най-щастливи бяха «пътниците» — мъжете и жените, избрани да предприемат пътешествието по Великата река, но които вместо това се прибираха по домовете си. За съжаление, радостта им, че ще се приберат при семействата си бе помрачена от загубата на племенните им братя и сестри. Общото настроение представляваше някакъв мрачен оптимизъм. Нямаше връщане, а и никой не погледна назад, докато още едно кръжащо ято лешояди, прииждащи от всички краища на небето, се спуснаха стремглаво надолу към останалите, вече преяли с труповете на падналите мюти.

* * *

Когато Мистър Сноу се събуди и се огледа, видя че оцелелите членове на М'Колската делегация се подготвят да се присъединят към всеобщото потегляне.

Стив, седнал с кръстосани крака до него, сякаш не бе помръднал и на милиметър. Очите им се срещнаха.

— Още ли си тук?

— Имам един проблем, който искам да обсъдим.

Мистър Сноу въздъхна:

— Че кой няма? Хайде, давай…

Стив му обясни за ситуацията на борда на Ред Ривър и как Кадилак и Малоун работят по план за освобождаването на Роз и Клиъруотър.

— Работата е там, че…Малоун е агент под прикритие — мексиканец като мен. Предполага се, че работим съвместно за залавянето на Кадилак и теб.

— И че ти помага природената ти сестра…

— Да. Роз подлъга Федерацията, че е скритото им оръжие. Един вид, устройство срещу повелители. Дотук се справя добре, но докато тя и Клиъруотър не са на свобода, аз трябва да се преструвам, че на мен може все още да разчитат на сто процента, че съм лоялен войник-гражданин. В противен случай…

— Да, да, схванах картинката.

— Чудесно. Хората на Ред Ривър мислят, че са ни хванали натясно,но разбира се, с твоя помощ ние ще ги притиснем. Все още трябва да помисля как ще го направим, но ако всички се съюзим, ще успеем да измислим нещо.

— Разбирам. Та, какъв е проблемът?

— Как да кажа на Кадилак, че Малоун е агент, без да му гръмне главата? Като разбере, че съм го лъгал, ще обезумее. Вече кръстосахме ножове заради Роз и не ми се ще това да се повтаря. Но още повече не ми се ще да вземе да изпрати няколко мечки за главата на Малоун. Трябва ни жив и на наша страна, защото именно той е ключът за превземането на ешелона. — Стив спря за минута, а сетне каза — Всичко ще стане далеч по-лесно, ако ти му го съобщиш. Все пак, ти си неговият учител.

— Да…

— Прощавай, какво точно имаш предвид? «Да» — ти си неговият учител или «Да» — ще му кажеш?

Мистър Сноу махна вяло с ръка:

— Твърде много информация, Брикман… Дай ми… малко време да я обмисля…

Стив изпсува наум, когато летописецът затвори очи. Време! Единствено с това не разполагаха. Ръката на Мистър Сноу провисна от носилката- Стив я хвана и я положи на гърдите на стария човек. Плътта му бе толкова студена. Твърде студена…

* * *

На седемстотин мили югозападно от вече разрушения търговски пост, друга пионка се придвижи квадратче напред към финалната си позиция в играта, когато Луизианската дама пристигна на товарния док на междинната станция над почти завършената база в Монро/Уичита. Самосвалите с гориво, които захранваха електричките, бяха напълнени догоре и важни електронни компоненти, които бяха изпратени на север в отговор на спешно радио съобщение, бяха инсталирани и тествани в опит да се възстанови кекавата комуникационна система в пълен работен ред.

Дамата взе още няколко неочаквани товара — голям запечатан товарен скип, чието съдържание не бе вписано в митническия регистър, и шейсет закачулени осъдени с оковани китки и глезени, както и обичайните черни униформени с жълти диагонално кръстосани ивици на гърдите и гърба.

Но предстояха още изненади. Един майор от Белия Дом, облечен в червена бойна униформа, се качи на борда стиснал дискета, запечатана с етикет «Поверително до» и името на Хартман.

СИНК-ТРЕЙН обикновено изпращаха топ секретните си инструкции по радиото чрез кодирани блокове, които се трансформираха от комуникационния отдел на Дамата във видео сигнал и се излъчваха на бюрото в личната каюта на Хартман. Единствено Хартман използваше личната си карта и специален код, за да прегледа блоковете и да ги превърне в оригиналното съобщение.

Запечатаните дискети, доставени от високопоставени куриери от Белия Дом обикновено съдържаха ултра-секретни материали — толкова деликатни заповеди, че не биваше даже ги транформират в код през обичайните канали.

Хартман използва личната си карта, за да се «разпише» за доставката на дискетата, след което постоя, загледан замислено, като премяташе в ръце тънкото сребърно пакетче. Това сигурно съдържаше наистина опасна информация.

Така си беше.

След като заключи вратата, Хартман разби печата, мушна дискетата във флопито на компютъра си, отключи системата с личната си карта и натисна клавишите, за да проследи и декодира сигнала от Белия Дом. Хаосът от цифри и букви се пренареди в редове ясен текст. Като разглеждаше внимателно секретния сигнал, началникът на ешелона разбра защо му бяха поверили шейсетте осъдени — всички със смъртни присъди. Научи и какво имаше в товарния скип, кога трябваше да се отвори и защо потайните сервизни инженери правеха външни модификации на ешелона му.

Дискетата съдържаше точни инструкции кога трябваше да уведоми помощник-командирите и екипажа си за естеството на мисията им и завършваше с информацията, че летателният сектор на Дамата трябва повторно да се снабди със скайхок Марк Ту.

За да позволи на пилотите да се запознаят с новата машина в полеви условия, Хартман нареди да изстрелят пет от настоящите десет налични Марк Уан към Ред Ривър, които щяха да ги заменят с пет Марк Ту и техните пилоти. Половината от допълнителния летателен екипаж също щяха да се разменят и по този начин щяха да дадат възможност да се обучи въдушния и наземния персонал едновременно и на двата ешелона.

За Хартман перспективата да получи нови летателни машини, комбинирано с участието на Дамата в секретна мисия, беше сигурен знак, че той и оцелелите членове на първоначалния му екипаж бяха на път да бъдат напълно реабилитирани. Поне този път изходът нямаше да се повлияе от гибелната намеса на мютски повелител. Този път щяха да отмъстят за другарите, дали живота си в последните два катастрофални сблъсъка с мютите. Дамата щеше да се изправи с високо вдигната глава. На третия път нямаше как да не стане — нали така се казваше…?

* * *

Горе-долу по същото време, когато Хартман размишляваше върху добрия си късмет, един войник-гражданин на Федерацията на име Джейк Олсън се оглеждаше наоколо и се чудеше дали сънува, или по някакъв мистериозен начин късметът му се е обърнал най-после. Нямаше как повече да се влошат нещата. Арестуван и обвинен според Код Едно, Олсън бе осъден на смърт за незаконно записване и трафик на записи блакджак.

Суровата присъда отразяваше мащаба и успеха на операцията. Олсън и партньорите му бяха опасали цялата Федерация в дилърската си мрежа и успяваха да останат незабелязани над седем години, подкупвайки началниците на военната полиция с торби първокласна трева рейнбоу, доставена от наземните им контакти в отдел Мелници и Мини.

Използваха същата техника, за да си осигурят съдействието на АмЕкзек в Черната Кула и по-маловажните членове на Първото Семейство. Бяха им помогнали да протакат и объркват разследването, както и да осигурят разкошни апартаменти в новите луксозни нива на кулата за основните играчи.

Всичко бе протекло добре. Даже твърде добре. Като експерт по електрониката, задачата на Олсън бе да монтира нужното оборудване и да надзирава записа и размножаването на незаконните музикални записи. Имаше много работа по изчистването на качеството на звука, защото суровия материал представляваше копия на н-брой години от оригиналните миксове от преди Холокоста. Той дори беше презаписал цели пасажи, напасвайки ги към оригиналите възможно най-точно чрез синтезатор, сглобен от изхвърлените части от собствените музикални магазини на Първото Семейство.

Да, сладка работа си беше. Грешката им беше, че поеха и производството на алкохол. В едно общество, където почти всичко се управлява от компютър, нелегалните електронни записи лесно можеха са бъдат скрити. Свържи ги за някои официален канал и трудно можеше да ги различиш. Щайги с пластмасови контейнери, пълни с жълта течност и отличителен аромат се оказаха съвсем друга работа, а не помогна и онзи «умньо», който лепна етикета «проби урина» на пратка, предназначена за младшия медицински персонал в Лайф Инститют.

Като се върнеше назад, ставаше ясно, че от известно време операцията е била компрометирана от федерални агенти под прикритие, но чак след като тази конкретна пратка бе заловена, цялата схема започна да се разплита със скоростта на светлината.

Над триста човека бяха арестувани, обвинени и осъдени в цялата страна. Но след шест предавани по телевизията екзекуции от наказателния отряд, съдебният процес внезапно бе отложен. През последните пет седмици Олсън седеше в килията си в крилото на осъдените на смърт и се чудеше какво бе причинило отлагането. Въпреки внезапно споходилия го късмет, и макар да бе в добро състояние на духа, Олсън гледаше реално на нещата. За помилване не можеше да става и дума. Операцията, в която участваше, бе разбунила твърде много духовете по високите етажи, но през седемтте години преди ареста му Олсън научи, че Първото Семейство си върти свои нелегални операции — подмолни начини да залови потенциални подривни елементи и евентуални престъпници. Възможността Първото Семейство да е решило да го вербува за собствения си отряд от «лоши момчета» му се струваше единственото смислено обяснение за неочаквания запор над екзекуциите.

Ако случаят беше такъв, то няколко въпроса оставаха без отговор. Мозъкът му сякаш беше замъглен и работещ на бавни обороти, но последното нещо, което Олсън си спомняше бе как заспа в малката си гореща девет на шест фута килия, облечен в черна тениска и боксерки, върху тясното легло с една тънка завивка отгоре и как светлината зад решетката на тавана премина на трета — нивото на нощно осветление, познато на трекерите като «здрач».

А сега най-голямата и най-ярка светлина, която бе виждал, грееше над него през синия таван, чиято височина не можеше да се измери. А тясната му килия бе заменена от обширен, изглежда безкраен, хоризонт. Джон Уейн Плаза бе голям и ярко осветен, но сега очите му се взираха в … нещо съвсем различно.

Ооо, дааа, сър…

Олсън знаеше, че още сънува, това просто бе сън.

От друга страна, ако беше буден (а въпреки тоталната невъзможност да се намира там, където се намираше в момента, той изпитваше стряскащото усещане, че е съвсем буден), то тогава сигурно са го натикали в някакъв кошмар, от който той си знаеше, че никога, ама никога няма да избяга.

Въпреки, че беше интелигентен човек, притежаващ завидни технически и организаторски заложби, Джейк Олсън никога не беше излизал на повърхността. Наистина, той бе използвал тези си заложби, за да организира » меки връзки» през наземния щит с отделите, които пък му осигуряваха нужните контакти за достъп до оборудването, което го интересуваше, и до най-сладките «професионални възможности».

Сега, в този ден, чиято дата не можеше да определи, той седеше подпрян на ръце и изпружени крака на полянка насред горист хълм с гледка към обширен панорамен пейзаж, който се простираше на изток, юг и запад. Олсън можеше да определи посоките, защото бе гледал видео картини от повърхността и знаеше каква е разликата между изгряващото и залязващото слънце. Зад него имаше стръмен склон с червени борове и надничащи из гъсталаците скали.

Намираше се на хълм или някаква планина. Въздухът миришеше странно и когато достигна дробовете му, той го усети някак остър и студен, но не по неприятен начин. Къде се намираше, по дяволите? И какво, за бога, ставаше?

Олсън погледна към краката си и видя, че долната половина от тялото му е натикана в камуфлажен спален чувал. Една по-нататъшна инспекция разкри, че е облечен в стандартния работен камуфлаж в червено, розово, оранжево и кафяво на наземните отряди, а на дясното си рано има изтъкан фабричен номер.

СИГ-РАЗ… Какво, за бога, правеше той в униформата на някой пич от Пети Сигнално-Разузнавателен отряд? Олсън дръпна туниката си и се вгледа в лентичката с името над десния преден джоб. 693 Олсън, Дж.Е…

Мамка му! Това не беше нечия униформа, тя носеше неговото име! До спалния му чувал се въргаляше карабина и каска с визьор. Той също носеше името му. Той потърка челото си и преглътна, докато се опитваше да се отърве от внезапното прилошаване.

Като насочи вниманието си към непосредственото си обкръжение, Олсън се утеши от факта, че не е сам. Разпръснати из полянката и под дърветата лежаха доста на брой фигури в затворени спални чували. Даже твърде много, за да ги преброи. Имаше и купчинки с екипировка, разпределени на порциони припаси, изгорели останки от огньове, както и долната част на нещо наподобяващо кула от тънки, боядисани в червено алуминиеви греди върху малка бетонна основа.

Още няколко наполовина монтирани сегмента лежаха наблизо. Приличаха на УВЧ радиостанция. Това обясняваше баджа на СИГ-РАЗ върху рамото му. Но защо ли нямаше спомен да е преобличан от затворническа униформа в костюм на наземното разузнаване? Той хвърли поглед към дигиталния часовник, който някой бе поставил на лявата му китка: беше почти 11ч. Защо не са го вдигнали от леглото, заедно с останалите спящи? Защо нямаше будни на пост? Внезапно обхванат от паника, Олсън се опита да се изправи. Беше по-трудно, отколкото очакваше. Краката му тежаха като олово. Наведе се да вдигне карабината и каската, и главата му се завъртя. Той падна на коляно, за да се освести и почака, докато му размина малко, после се опита да се надигне отново, като използва карабината за патерица. Късото барабанно оръжие имаше магазин, вграден в долния патронник пред спусъка. Олсън го освободи и го премери на ръка. Беше наполовина празен. Датчикът за въздушно налягане сочеше над червената черта. Щеше да свърши работа. Олсън мушна магазина в патронника, освободи предпазителя и изстреля единичен залп във въздуха. Фюююю! Фююю! Фююю! Е, поне това работи, промърмори си той.

Бронирана жилетка с преплетени ремъци, джобове за амуниции и въздушни бутилки лежеше до спалния му чувал. Олсън знаеше, че хората на повърхността трябва да ги носят през цялото време, но не му се искаше да се товари толкова. Откакто сложи каската, вратът много го болеше. Като че ли десетонна тежест притискаше гръбнака му.

Настоящото му окаяно състояние приличаше на махмурлука след препушване с кофти трева и едновременно препиване със сокче джой. Олсън знаеше, че не правил нито едно от двете. Явно го бяха упоили с последното ядене в килията. И докато е лежал в безсъзнание за неопределен период от време, някой му е инжектирал коктейл от наркотици, които бяха подействали както на тялото, така и на ума му.

Като се опитваше да балансира с омекналите си крака, Олсън се запрепъва към най-близката спяща фигура и я побутна рязко с дръжката на карабината. Въобще не се изненада, че познаваше фигурата в чувала. Съненото лице, което надничаше изпод качулката, принадлежеше на Марв Дандридж — негов колега, един от върхушката, въртящи бизнеса с блекджек и съсед по килия в крилото за осъдени на смърт.

Дандридж се подпря на лакът и се опита да проясни съзнанието си. Огледа се наоколо с нарастващо изумление и тръсна глава.

— Не мога да повярвам. Защо си се облякъл като… — Той се сепна, когато осъзна, че и самият той е облечен по подобен начин. — Ох, мамка му… — Той извърна разтревоженото си лице към Олсън.

— Джейк, реално ли е всичко това?

— Ами да, ти как мислиш.

Дандридж се надигна и седна.

— Къде се намираме?

— Откъде да знам, бе мамка му? Никога не съм бил на повърхността! Само знам, че сме затънали здравата.

Упоеният мозък на Дандридж загряваше бавно.

— Що бе? Кво стаа?

— Стегни се, бе Марв! — извика Олсън. — Да не мислиш, че са ни облекли в тия униформи за кеф? Ей зат'ва ни отложиха екзекуциите! Измамиха ни! Направо ни го вкараха!

— Кристо! — Дандридж издрапа и се изправи, като прехвърли ръка през рамото на Олсън за опора. — Хей! Краката и ръцете ми нещо не са наред.

— И моите. Това е защото са ни надрусали до козирката, преди да ни захвърлят тук.

Дандридж с мъка осмисли думите му:

— Имаш предвид… да ни убият?

— Че какво си мислиш, че ще направят — ще ни турят по един медал, ли? Тая работа е дело на Първото Семейство, а ние сме стръвта на кукичката! Мъртва стръв, ако не се размърдаме!

— Кристо! — Заплахата донякъде освести мозъка на Дандридж и съживи тежките му като олово крайници. — Как ще се отървем от тая бъркотия?

— Първо трябва да разберем къде се намираме. — Олсън потупа Дандридж по рамото. — Сума ти екипировка се търкаля наоколо. Виж дали няма да намериш карта, докато аз проверя кой още е тук.

Дандридж огледа спящите фигури, някои от които бяха взели да се размърдват.

— Това все… наши хора ли са?

— Не би ме учудило.

— Гадни копелета…

— Аха — засмя се Олсън. — Трябва да им го признаеш — как само извъртяха нещата!

Той не познаваше всички, замесени в схемата с блекджек, но сред онези, които намери в будно състояние или успя да разбуди, откри петнайсет човека, с които беше работил или беше срещал, когато арестуваните деляха общи килии, докато чакаха да бъдат разпитани. Да видиш как извеждат един от твоите хора и после го връщат след няколко часа целия пребит и окървавен, неспособен да си стои на краката, беше чудесна тактика да смаже бойния дух на все още чакащите реда си.

Когато вече можеха да стоят на краката си, тези петнайсет човека намериха и други свои познати — всички извън строя до някаква степен заради наркотиците в организма им.

Най-лошите страхове на Олсън се потвърдиха. Първото Семейство беше опразнило отделението за осъдени на смърт в Гранд Сентрал. Но заедно с осъдените на смърт заради участието им в операцията с блекджек, имаше и нарушители на Код 1 от други дивизии. Имаше дори и няколко нарушители на Код 2, осъдени на десет години каторжен труд. Сложени в кюпа да закръглят бройката.

Лоша работа…

Олсън се върна при Дандридж и някои от старите му другари, скупчени около карта.

— Значи, около стотина човека сме. Някой разбра ли къде се намираме?

— Аха — каза Дандридж. — Ей го Джери — експерта. Ако може да се вярва на картата, Джери твърди, че се намираме някъде тук.

Олсън погледа към точката, която сочеше показалецът на Дандридж.

— Айрън Маунтин…

— Северно от навигационна точка Шайен — обясни Джери. — Намираме се в северен Уайоминг. На север от Колорадо.

Олсън потисна още един пристъп на гадене:

— Имаш предвид, че дори не сме в пределите на шибаната Федерация?

— Аха — отвърна Джери. — На територията на Плейнфолк сме.

Олъсн затвори очи.

— Мамка му, мамка му, мамка му! Знаех си!

— Най-близката попътна станция е Пуебло. Не знам точно на какво разстояние е оттук. Картата не покрива Колорадо, но сигурно е на няколко стотин мили.

— Сега какво ще правим? — попита Дандридж.

— Ами, не можем да отидем в Пуебло, това поне е сигурно! — извика Олсън. — Грози ни страх от смъртно наказание, нали така? Ще трябва някакси да си оправяме тук и това е.

— В какъв смисъл да се оправяме? — попита някой от групата, насъбрала се зад гърба му.

— Че откъде да знам, бе мамка му! — извика Олсън. После се обърна към цялата група и рече — Единственото нещо, в което можем да сме сигурни е, че Семейството не ни е нахендрило тук, все затворнически птички-песнопойки, заради свежия въздух! Не знам вие как смятате, но аз гласувам да съберем колкото можем от снаряжението и да се покрием. Да намерим някоя пещера, или нещо подобно. — Той се обърна към Дандридж и картографа Джери. — Взе ли да ви действа?

Дандридж се намръщи:

— Кое, бе?

— Пространството! Има твърде много небе! Не ми понася! Когато се събудих в началото, си бях добре, ама сега започвам да треперя!

— От дрогата е, братле.

— Не, не е това. Чувал съм за това. Много от пичовете го прихващат — накрая не могат и да помръднат.

— Ще се оправим, ако се държим един за друг — каза Джери. — Световъртежът на повърхността може да бъде победен. Само че трябва да си настроиш правилно ума. Гледай само надолу. Недей поема твърде много наведнъж.

— Да не би да си идвал на повърхността и преди?

— Аха. Две години в Мелници и Мини.

— И не ти е ставало лошо?

— Свиква се. Новобранците прекарват първите три месеца във вътрешни наряди — във вътрешността на заводските помещения. Свикваш полека, като гледаш през прозорците, и когато си готов — пристъпваш в Голямото Открито Пространство. Момчетата, които не успеят да се справят, ги преназначават.

— Е, ама аз нямам три месеца да се подготвя! Легнах си в килията и се събудих тук! И вече започвам да си изкарвам акъла от страх!

Като продължаваше да не вдига поглед от земята, Олсън си проби път през групата и се заклатушка по склона към спалния си чувал. Когато го стигна, сълзите вече се търкаляха по бузите му. Докато я обитаваш, дори и затворническата килия си беше твое лично местенце. А тук нямаше стени и тавани, нямаше нищо, което да те предпазва от потискащата празнина.

Спалният чувал и мястото, където лежеше, бяха единственото нещо, което му беше познато — единствената връзка с бетонния пашкул, където бе прекарал седмиците след съдебния процес.

Той падна на колене до чувала. Беше се върнал да вземе бронираната жилетка. Като се има предвид как бяха закъсали, беше добра идея да си я сложи. Към преплетените връзки бяха закрепени торбички с амуниции за карабината, една ръчна граната, мачете, комплект батерии за радиото и устройства за откриване на мишени към визьора. След като свържеше каската с карабината, щеше да улучи всичко, в което се цели. Като например банда побеснели мюти. Тук това беше най-голямата опасност. Наказателният отряд щеше да е по-добрия вариант. Поне по-чистият. А тук, след като ти набучат главата на кол и я набият така, че да ти пробие черепа и да излезе от другата страна, нарязваха останалото ти тяло и те превръщаха в изрезки пушено месо.

Нямаше смисъл да местят лагера. Най-добре беше да се опитат да изкопаят дупка под дърветата. Да се заровят в земята, да покрият с клонки горната част и да се надяват да заспят, като се стъмни. Добра идея беше да си вземат и порциони с храна. Олсън чу как някой крещи. После как други викаха и се търсеха един друг. Той се огледа и видя един от мъжете да стои на оголено скалисто място малко по-нататък по склона. Държеше телескоп.

Дандридж се приближи:

— Май забелязахме група ренегати да се движат по хребета под нас. И знайш ли кво? Имат си коне! Като в архивите, братле! От тук не можеш да ги видиш. Искаш ли да дойдеш и да хвърлиш един поглед?

— Защо?

— Айде, бе Джейк! Това са наш'те хора! Ако успеем да се присламчим към тях… — Дандридж разбра, че така няма да стигне доникъде. — Някои от пичовете искат да изстреляме сигнални ракети. — Той сви рамене. — Че какво пък? Може и да опитаме. Няма накъде да става по-зле, нали така?

— Така…

Олсън наблюдаваше как отколешния му другар забързва напред. Добрият стар Марв. Добре се прикриваше, но той също никога не бе излизал на повърхността и вече бе започнал да трепери.

Зелената сигнална ракета изсвистя във въздуха, а след нея бързо последваха още няколко. Десетина мъже се бяха скупчили на скалата и още толкова се бяха запътили натам.

Някой извика:

— Видяха ни! Гледайте! Пуснаха една зелена!

Новината предизвика дрезгави възгласи от онези, които намериха сили и воля да се изправят и да се задържат на крака. Но имаше много като Олсън, които се бяха свлекли на земята, омаломощени от дрогата, дезориентирани от обикалящия ги свят или просто ошашавени от злощастната си съдба. Вюююю! Вююю!

Олсън, който беше клекнал до спалния си чувал и оттогава не беше помръдвал, успя да се обърне навреме, за да види как двама от мъжете падат възнак. И двамата не носеха бронирани жилетки. Докато падаха към земята, той видя как от гърдите им се подават по няколко инча метал.

Въздухът се напълни със смразяващи кръвта викове и още проблясващи парчета сребро, а сетне банда мюти, въоръжени с ножове и мачетета изникнаха иззад дърветата, точно зад затворниците на хълма.

Ооооох, мамка му! Треперещите пръсти на Олсън затърсиха предпазителя на карабината. Пълна автоматична! Хайде, хайде, хайде! Понечи да се изправи, за да опре карабината на рамото си. Прорязваща болка изпълни дробовете му. Силата на удара блъсна главата му назад и докато падаше, видя крайчеца на арбалетната стрела, който стърчеше под ъгъл между ребрата му.

Ммдааа… това беше то, Джейк… Почти…

Въздухът се изпълни с писъци и крясъци. Хората търчаха във всички посоки. Някой стреляше… Главата на Олсън, надяната с каската се удари в земята. Над него се рееше огромното облачно късно-пролетно небе. Един мютски воин се хвърли през него. Щеше да се върне за него после. Или някой от другарите му. Когато убиеха всички останали. Именно тогава събираха главите. С малко късмет, щеше вече да е мъртъв, когато дойдеше неговия ред. Земята сякаш се обръщаше под него. Той впи пръсти в почвата в отчаяно усилие да се спре и да не пропадне към небето…

Кадилак наблюдаваше ставащото, докато М'Колските мечки подеха зловещата задача по събирането на главите на мъртвите трекери.

Съблякоха униформите от телата. Дрехите, заедно с оръжията и оборудването, бяха събрани и сложени на куп в центъра на полянката. Нападението надмина очакванията му. Ренегатите на Малоун бяха отклонили вниманието на земните червеи, но това всъщност не бе наложително. Защитата им се оказа абсурдно нищожна. Нямаше пазачи, които да обикалят периметъра, а много от войниците се съпротивляваха едва-едва. Три Мечки бяха умрели, но бяха отмъстени от племенните си братя.

Дотук повече от осемдесет земни червея бяха убити. Онези, които бяха избягали между дърветата, щяха да попаднат на мъжете на Малоун, които се изкачваха в широка редица към лагера. Да… лесно стана, мислеше си Кадилак. Твърде лесно… или пък това се дължи на вътрешната ми неудовлетвореност?

Откакто срещна Стив Брикман, стана изключително подозрителен към мотивите на околните. Две Мечки — Рейн-Дансър и Даймънд Хед, влачеха метална кутия към Кадилак. Пуснаха я в краката му. Рейн-Дансър отвори капака.

— Вътре има неща, които носат белега на безшумната реч. Да ги вземем ли с нас?

Вътрешността на кутията съдържаше надпис: ВНИМАНИЕ / ЕКСПЛОЗИВИ 12 Х ПП108. Кадилак се приведе, за да разгледа съдържанието — дванайсет плоски кръгли метални контейнера с около шест инча дължина и дълбоки около четири инча. Напечатани с жълто отгоре на всеки тъмно сив контейнер блестяха думите: ПП108 ПРОТИВОПЕХОТНА МИНА, последвано от инструкции за зареждане на възпламенителя и прикриване на устройството на земята.

Кадилак отключи една и надникна вътре. Мината и възпламенителя, облечени в прозрачна пластмасова обвивка, се гушеха в контейнера. Той никога не бе виждал такова устройство, но беше виждал унищожителния ефект на експлозивите, доставени на Стив от Федерацията, за да ги използват срещу Майсторите на желязото. Не биваше тези устройства да попадат в грешните ръце. Той затвори капака на контейнера и го подаде на Рейн-Дансър.

— Добре си се справил. Сложи това в торбата си.

Подаде още един на Деймънд-Хед.

— Сега, намери колкото се може по-бързо десет от най-доверените си племенни братя и им раздай по едно. Да ги сложат в торбите си като вас и да не продумват и дума за тях, нито да ги показват на друг, освен на мен! Разбирате ли? Това е тайно съкровище, което ни дава страхотна сила! Никой не бива да знае, че сме го намерили, особено червенокожите!

Двете Мечки схванаха какво трябва да направят.

— Ами кутията? — попита Рейн-Дансър.

— Земните червеи имат лопати. Закопайте я. И побързайте!

Не разполагаха с никакво време. Първите ренегати — пешаците — вече се подаваха между дърветата, когато двата воина се появиха голата скала и дадоха знак, че са приключили със задачата.

Кадилак тръгна да посрещне Малоун и другите ездачи. Неколцина водеха конете си на повод. Всички имаха глави на мъртви трекери, висящи на гърбовете им — някои носеха по две-три. Малоун отвърна на поздрава на Кадилак с бегло кимване и се огледа наоколо.

— Как мина?

— Много по-добре от очакваното. Дори може да се каже, без съпротива.

— Е, да, дисциплината сред сигналните отряди не е каквато беше едно време. Много от наземните момчета прекаляват с пушенето. — Малоун сухо се изсмя. — Даже повечето от тях. Ще е доста по-трудно от това да се качим на Ред Ривър.

— Нямам търпение — отвърна Кадилак.

— Колко утрепа?

— Осемдесет и трима…

— Чудесно. И с нашите стават деветдесет и осем. Двама са се покрили. Нищо, де. Няма да стигнат далеч. — Малоун плесна по бедрото си. — И така, с какво разполагаме? Униформи? Каски? Пушки?

— Аха. И димни гранати, сигнални ракети, радио, карти, порциони храна…

— Нещо интересно?

— Доста лагерно оборудване. Смятам, че ще ви влезе в употреба.

— Ами пластични?

— Какво пластични?

— Пластични експлозиви. Детонатори.

Кадилак поклати глава:

— Най-добре сами се огледайте. Никой от моите хора не знае как изглеждат.

Малоун се обърна към лейтенантите си:

— Идете да проверите.

Докато те търсеха из лагера и купчината оплячкосано оборудване, Малоун и Кадилак накараха един от М'Колските воини да облече камуфлажна униформа, бронирана жилетка и пълното оборудване.

Воинът се оплака от ботушите, а бучките по челото му едва успяха да поберат каската, но със спуснат визьор и включена към него карабина, изглеждаше досущ като истински войник. Малоун му нареди да се разхожда напред-назад, и скоро след като започна, стана ясно, че имат голям проблем. Войникът не държеше както трябва карабината и не се движеше като земен червей.

— Трябва да вкараме тия момчета във форма — измърмори Малоун. — Тоя върви като пате в кълчища.

— Не се тревожи, ще го изгладим…

Мъжете на Малоун се върнаха за докладват, че не са открили експлозиви.

— Срамота. Щяха да ни дойдат добре. — Той сви рамене. — Нищо, де. Пак имаме достатъчно да екипираме малка армия. — Той тупна Кадилак по гърба. — Не ти ли казах, че добрият стар Мат ще оправи нещата?

— Така е — каза Кадилак. — И наистина го стори, приятелю, наистина го стори…

Малките контейнери пластични експлозиви, които мъжете на Малоун напразно търсиха, заедно с детонаторите и миниатюрните възпламенители, стояха скрити в безопасност в торбата му.

Глава 8

Пет дни след като М'Колските мечки се завърнаха от Айрън Маунтин, влачейки плячката си на колове, стражите, наблюдаващи североизточните граници на селището съзряха завръщащата се търговска делегация. Тя включваше и един конник, но самата група не наброяваше и наполовина първоначалния брой мюти.

Кадилак се втурна заедно с голяма групичка нетърпеливи посрещачи да ги поздрави. От вялите отговори на бурните приветствия стана ясно, че нещо ужасно се е случило.

Когато двете групи се срещнаха и се смесиха помежду си, Кадилак поздрави бегло Стив, а сетне затърси напразно познатото многообично лице. Изпълнен с внезапен ужас, той си проби път през тълпата и сграбчи Осъм-Уелз за рамото.

— Къде е Старият? — Викът му накара всички да замлъкват.

Старейшината размени погледи с Бостън-Бруин, поколеба се за момент, а след това каза:

— Той премина отвъд.

Кадилак се слиса:

— Мъртъв?

Останалите от посрещачите заридаха и се заудряха по главите и гърдите.

— Оууууу-йееееееее….

Кадилак тръсна невярващо глава и се обърна към Стив, който беше застанал до рмото му.

— Как…? Кога…? Къде е той?

Стив се намръщи, но не отговори. Двамата старейшини и хората им отвърнаха очи и отстъпиха назад, давайки му път към покритата носилка, на която лежеше неподвижното тяло на Мистър Сноу с открита над пластовете кожи глава.

Колената на Кадилак омекнаха при шока от непоносимата гледка. Той рязко си пое дъх, като че ли го удряха силно в гърдите. Осъм-Уелз и Бостън-Бруин го потупаха утешително по раменете.

Като че ли на сън той се понесе напред към носилката и падна на колене до нея. Повдигна кожите и хваната десницата на Мистър Сноу. Тя беше студена и вкочанена, положена на гърдите му завинаги. Смъртта го държеше в неотслабваща хватка.

Кадилак нежно положи ръка върху набразденото чело. Той бе причината за много от тревожните бръчици на стареца, натрупани с годините, но сега смъртта като че ли бе изгладила бръчките. Той се наведе и целуна спокойното лице. Безжизнената плът вледени устните му. Пред това последно доказателство за кончината на любимия му учител, Кадилак нададе скръбен вой и се строполи върху тялото. Опитваше се да обгърне цялото тяло на стария летописец в една последна прегръдка, но Бостън -Бруин освободи хватката му и го издърпа назад.

— Остави го да почива, младежо. Той умря, за да спаси Плейнфолк.

Кадилак постоя доста време, коленичил на земята и заровил пръсти в косите си, сетне бавно се изправи с наляти от сълзи очи.

— Запази разказа си за лагерния огън, когато всички се съберем заедно. — Гласът му се задавяше от емоции. — Ако споделя скръбта си с племето, ще ми е по-лесно да я понеса.

* * *

Торн Макфадън, Заместник-директорът на АМЕКСИКО, съобщи новината на Бен Карлстром по време на срещата за обсъждане на дневния ред преди Ежедневното Планово Събрание на шефовете на различните отдели в организацията.

— Мъртъв ли? Как стана това?

— На връщане от търговския пост — отвърна Макфадън. — Не знаем точната дата. Малоун се свърза с нас, веднага щом разбра.

Карлстром изпсува тихо:

— Видял ли е тялото?

— Каквото било останало от него — да. Когато са на собствена територия, мютите полагат мъртвите си на ложе от оплетени клонки и го издигат на четири високи стълба. Когато Брикман го завел на високото място, птиците вече го били почнали. — Макфадън преразказа версията на Малоун за битката при търговския пост. — Доколкото ни е известно, Мистър Сноу е бил убит от собственото си творение.

— Приливната вълна?

— Не, съжалявам, че не се изразих ясно. Силите, които призова, изцедиха живота от тялото му. Това всъщност не ни изненадва, като се има предвид какви сили са замесени. Кадилак уреди Малоун да разпита няколко от оцелелите. Според тях, приливната вълна убила около двеста хиляди души…

Калстром за малко да падне от стола си:

— Двеста хил…? Лелеееее….

— И потопила пет от корабите клас Грейт Лейк. Заедно с екипажа…

— Божке! Нашите жълти чуждоземни приятелчета сигурно са доста разстроени. — Карлстром притвори очи и потърка за малко носа си, после отново се наведе напред и фокусира вниманието си върху заместника си. — И как го приемат М'Кол?

— Племето е в дълбок траур. Всички са намазали лицата и ръцете си със сива пепел. Обявиха официално Кадилак за наследник на Мистър Сноу.

— Ами Брикман? Нали казваш, че бил тръгнал за търговския пост?

— Да, но пристигнал след като всичко било свършило. Явно е отишъл да предупреди Мистър Сноу, че Яма-Шита ще иска да си върне тъпкано.

— Надявайки се да защити инвестицията си — Карлстром се изсмя сухо. — И все пак, човек трябва да му даде точка за старанието.

— Пътуването не беше съвсем напразно — каза Макфадън. — Успя да прецени ситуацията от първа ръка. Ще ни запознае с подробностите, когато дойде, но явно делегациите на Ши-Карго, М'Уоки и Сан'Пол са се договорили да влязат в някакъв съюз. Към тях може би ще се присъединят някои от племената на С'Нати. Още е много рано да се каже, но Брикман вярва, че може би поставят основите на мютски отбранителен пакт.

— Изолирайки Д'Тройт…Карлстром подръпна долната си устна замислено.

— Които пък са първите редици на жълтурите. Трябва да ти кажа, че този съюз не предвещава нищо добро.

— Така е — съгласи се Карлстром. — Но сега е по-безопасно, защото мютите вече нямат достъп до амуниции. Проблемът е, че Майсторите на желязото ще си върнат силите. Няма да приемат спокойно това поражение, а това може да доведе до доста деликатна ситуация. Ако търговското споразумение се разтрогне, те ще трябва да си осигурят постоянен достъп до големите езера и северните равнини, ако искат да продължат да разработват ресурсите им. Това означава, че ще трябва да окупират територия, която бе обявена за наша при подписването на тайния протокол.

— Можем ли да ги спрем? — попита Макфадън.

— Като се обадим по секретната линия? Възможно е, но не и преди да доставим главите на оцелелите от М'Кол. А после и от Коджак. Приятелят ни, Лорд камерхерът ще иска да му предам и Брикман, но ще му избием тази идея от главата. Мъжът на върха има собствени планове за младия ни герой.

— Разбирам. Но сега, когато Мистър Сноу е вън от играта, остава ли плана да използваме Ред Ривър за избиването на М'Кол?

— Да. Теренът в Уайоминг не е добър за ешелоните и гъстите гори ни пречат да разрешим проблема с интензивни въздушни атаки. Ето защо трябва да привлечем племето надолу по хълмовете и към Небраска.

— Окей. Но понеже Кадилак не представлява толкова голяма опасност колкото Мистър Сноу, няма да се наложи да намесваме Роз Брикман. Да уредя ли да я откарат обратно във Федерацията?

— Не, остави я там. Клиъруотър също.

Макфадън си отбеляза нещо в мемо-тайпъра.

— Имаме малък проблем с Малоун.

— Кажи.

— Когато зарибяваше Кадилак с идеята за нападение над влака, уговорката беше Мистър Сноу да играе основна роля. Когато той и Брикман разбраха, че мистър Сноу е тръгнал за търговския пост, той реши да поизостане, за да даде време на Брикман да убеди дъртофелника. С две думи, Малоун рече » Или повелителя ще участва, или ние изчезваме.» Смъртта на Мистър Сноу го постави в неудобна ситуация. Ако държиш да продължим с общото нападение над Ред Ривър, трябва да му дадем достатъчно добра причина да се включи. Защо просто не използваме Брикман и Малоун да вкарат Кадилак в капана и да го ликвидараме с нашите отряди? Ще подредим цялата работа за 48 часа, ако получим разрешението.

Карлстром поклати глава:

— Целта ми не е Кадилак, Торн. М'Колите са. Всеки един мъж, жена и дете. Не само за да възрадваме приятелчетата ни с дръпнати очи, но и заради онова, което сториха на Дамата и последвалите неприятности. Сега Ши-Карго летят нависоко. Ако унищожим главното им племе, ще ги смъкнем на земята. По принцип пионерите се занимават с тези работи. СИНК-ТРЕЙН обожават тия неща. Но заради семейство Брикман П-Г насади нас.

— Разбирам.

— Отлично. Действай по въпроса. Не пести от защитни мерки. Искам комитета по посрещането да е подготвен за всякакви ситуации. Изпрати същото съобщение до Малоун.

Макфадън изгледа хитро Карлстром:

— Ще изглежда все едно не вярваш, че Мистър Сноу е мъртъв.

— Нека просто кажем, че грам не вярвам на тези копеленца.

— В това число и Брикман?

— Към момента не става въпрос дали аз вярвам на Брикман, а дали мютите му вярват. Ако прегледаш сигналите от Малоун, ще видиш че Кадилак е изразил подозрение, че Брикман може да е агент под прикритие — Карлстром се усмихна. — За щастие, явно не му е хрумнало, че и Малоун не е това, за което се представя.

— Но…

Карлстром го прекъсна:

— Знам какво ще кажеш. Ако Мистър Сноу е напуснал селището преди Кадилак и Брикман да се върнат, няма как ученик и учител да се сблъскат. Ако смъртта му е инсценирана, Брикман би трябвало да е наясно.

— Освен ако, разбира се, не е мъртъв наистина.

— Именно. Уверен съм, че Брикман и природената му сестра ще ни представят достойно. Но при такава важна операция не бива да оставяме нищо на случайността. Ето защо ще дадем и на двамата достатъчно възможности да докажат лоялността си.

Карлстром очакваше срещата да приключи, но заместникът му не стана от стола.

— Имаш да ми казваш и друго, ли?

— Да — Макфадън оголи зъби, както правят шимпанзетата, когато се опитват да укротят нападател. — Дотук ти казах само добрите новини.

— А какви са лошите?

— Касае се за примамката, която СИГ-РАЗ пусна в Уайоминг. Онази с…

— Да, да, да, няма нужда да ми обясняваш. Нали аз уредих всичко. Малоун им заведе М'Колите и всичко си протече според плана. Мютите убиха осъдените и си заминаха щастливи — нали заграбиха всички неща, нужни за нападението над ешелона! — Карлстром се спря и се втренчи в Макфадън. — Да не вземеш сега да ми кажеш, че не са?

— Не, не, всичко това стана по плана. Просто…

— Някой е прецакал нещата. Добре де, кой? Някой от нашите ли?

— Не. Явно е някой чиновник, който работи на компютър в основното снабдително депо на генерал-интенданта.

— А, това е нещо ново…

— Когато е дошла официалната заявка за униформите и оборудването на СИГ-РАЗ, хората в склада на ГИ не са знаели, че се касае за униформи за нарушители на Код Едно. Те просто завели заявката като нормален списък с оборудването на СИГ-РАЗ отряд за полева операция и издали вещите по списък.

— Е, нали нашите хора пипнаха въдушните бутилки и прибраха повечето амуниции, когато нареждаха лагера?

— Да, направиха го. Наредиха всичко така, че да изглежда реалистично. Но изобщо не им хрумнало, че оборудването всъщност е стандартно и .. в пълен боен ред.

Карстром потъна в стола си и прищипа носа си между палеца и показалеца.

— Тоест…?

— Тоест, налични са шест пакета пластични експлозиви с детонаторите и таймерите, както и 12 ПП108. Противопехотни мини, шефе.

Карлстром вдигна вежди при изброяването.

— Че за какво бе, мамка му, са им на СИГ-РАЗ такива неща?

— Ами, отрядите им понякога инсталират радио кули. Дават им експлозиви в случай, че се наложи да гръмнат дупки за основите в скалист терен. След като вдигнат пилона и го закрепят, слагат ПП мините в кръг около него да обезкуражат мютски попълзновения и всякакви опити да го съборят. Повечето бучкоглави в Териториите си знаят да не доближават пилоните, но незнаещите бързо се научават, щом някой от тъпаците стъпи на грешното място и бум, хайде на небето. После приятелчетата му, ако са останали такива, гледат да не припарват.

Карстром имаше чувството, че вече знае отговора, но все пак попита:

— И какво стана с експлозивите?

— Изглежда са изчезнали. Знаем, че от склада са ги издали, и че са получени в базата на Еър-Мексико в Далас за по-нататъшно транспортиране. — Макфадън разпери ръце. — Знаеш ги какви са. Цена нямат при секретни операции, но не ги бива с документацията.

— Значи не можеш да кажеш със сигурност, че мините и експлозивите са стигнали до Уайоминг.

— Сигурни сме на 99%. Ето защо говорих с Малоун, преди да те уведомя. Ако са стигнали, значи са се изпарили преди Малоун да отиде. Хората му собственоръчно претарашиха лагера, но намериха само няколко пушки и отделни части от оборудването — все неща, които М'Колите вече имат.

— Той попита ли Кадилак за тях?

— Да, по заобиколен начин. Мютът му казал, че всичко, което са намерили, се е въргаляло по земята и само е чакало да си го поделят. Когато Малоун е започнал да подпитва по-конкретно, мютът реагирал все едно не знае какво е ПЕ. Нямало как да продължи да настоява, защото заповедите му са да се подмазва на мюта, докато…

— Ясно…

— И все пак, работата е там, че мютите не могат да четат. Така че дори мютите да са отнесли материалите, няма как да знаят какво представляват.

— Кадилак може да чете — каза Карлстром. — И знае всичко, което и Брикман знае за експлозивите. Именно Кадилак върза бомбата, която продъни ешелона на Хартман!

— Кристо! Бях забравил за това! Това лъжливо уродче! Какво мислиш, че трябва да предприемем?

Лицето на Карлстром се помрачи:

— Ами като за начало можеш да наредиш на Малоун да разбере какво знае Брикман за тази работа. Ако отговорът е — нищо, тогава трябва отново да провери в лагера. Инч по инч. И междувременно прати няколко чиновничета на совалката за Далас. Да направят ревизия на всеки един предмет в оная авио база, чак до последното стръкче трева рейнбоу. — Той посочи към работното си бюро. — Искам резултатите на екрана си утре по това време. Компрендо?

— Да, сър! — Макфадън скочи на крака.

— И разбери кои от нашите са обработили заявката. Искам да се търкалят глави, Торн. Няма да толерирам немарливо поведение на никое ниво в АМЕКСИКО и не приемам никакви извинения. СКУЕР-ДАНС е операция, която не можем да си позволим да провалим. Това е вероятно най-голямата и със сигурност най-сложната задача, което сме поемали. Години работа, десетки години планиране, стотици животи — включително твоя и моя — са на карта и ще останат застрашени, докато не установим местонахождението на тези експлозиви.

— Не се тревожи. Ще ги намерим.

— Гледай да стане. Кой друг знае за това?

— Никой освен асистентката ми. Тя въведе документацията по СИГ-РАЗ примамката в основната директория и по чиста случайност прочела списъка с екипировката от склада на ГИ, когато се появил на екрана. Помислила си, че е малко прекомерен, като се има предвид за колко време ще просъществува отряда, за който са предназначени, и ми докладва.

— Умно момиче…

— Джо-Ан? Да, такава си е.

— Накарай я да го обработи наново. Извадете тези две неща от списъка и затривайте всички файлове за тях, чак до снабдителното ГИ депо. Тоест, ще трябва да влезете и в техните файлове. Тези експлозиви никога не са били издавани на АМЕКСИКО, разбираш ли?

— Да, сър! — Това не се случваше за първи път.

— Добре. Нещо друго?

— Само нещата по дневния ред за сутрешното заседание.

— Добре… — Карлстром въздъхна уморено, положи ръце върху бюрото си и се надигна от стола. — Добра работа, Торн. Мерси, че ми скапа деня…

* * *

Далеч в Уайоминг, Стив реши да бъде полезен като поеме задачата да обучава петдесетте мютски воини, избрани да участват в първоначалното нападение над ешелона. Тъй като много от мечките, които не бяха избрани да участват, завиждаха на избраните, Стив реши, че ще е най-добре — в дух на разбирателство — да разшири тренировките и включи всички желаещи.

Това даде възможност на всички да се облекат в униформи и да се накачулят с всички дреболии — мютите много обичаха да се контят и да се държат екстравагантно, точно както правеха, когато пееха огнените си песни. Това доведе и до някакво съревнование, тъй като Стив даде ясно да се разбере, че само петдесетте най-добре представили се воина ще участват в окончателния отбор.

Нямаше шанс да ги научи как да използват електронните дисплеи, вградени във визьорите, но пък всички можеха да работят с пушките от Майсторите на желязото, и знаеха как да зареждат и стрелят с арбалет от рамо. Тъй като повечето мюти бяха изключително добри стрелци, преходът от арбалет към карабина чрез използване на обикновена оптика, премина сравнително гладко.

Кадилак, който прие смъртта на Мистър Сноу доста тежко, отпадна от отбора след назначаването му за летописец и чрез воина, бранещ вратата към колибата му, даде ясно да се разбере, че не желае да говори с никого, включително и със Стив.

Три дни по-късно той се появи на една от тренировките на Стив, обкръжен от четирима воина: Блу-Тъндър, Фънки-Дийликс, Сторм-Трупър и Туайлайт-Зоун.

Като видя как наблюдават отстрани, Стив каза на двете мечки, които беше назначил за отговорници на отряда, да продължават да тренират стрелбата и отиде да го поздрави.

Стив поздрави мечките и после се здрависа топло с Кадилак.

— Добре дошъл при нас. — Щеше да каже «добре дошъл при човешката раса», но реши, че може да го разбере погрешно.

— Как върви?

— Как ти изглежда?

— По-добре попитай моите племенни братя — отвърна Кадилак. — Не съм виждал истински пионери в акция. Разполагаш ли с всичко необходимо?

— Да. Твоите хора свършиха отлична работа. Не съм предполагал, че ще успеете да се сдобиете с толкова много неща, и то толкова бързо. Знаеш ли какво? Почвам да мисля, че имаме добри шансове да изпълним замисленото!

— В този случай по-добре си поговори с приятеля си Малоун.

— Да не се е разколебал?

— Ами, да кажем че не успях да го убедя, че все ще успеем да превземем Ред Ривър и без Мистър Сноу. Твърди, че въздушните пушки не са достатъчни. Че ни трябвало експлозиви, мини — такива работи.

— С които ние не разполагаме…

— Именно. Не отрича изцяло идеята за съвместна атака. Разбрахме се пак да се срещнем. Но може да се окаже прав. Може би е време аз и ти да погледнем трезво на нещата. — Кадилак загледа как униформените воини тренират и каза: Както и да е, това е само едно от нещата, които трябва да обсъдим.

— Разбира се. Може ли да почака или искаш да го направим сега? — Стив забеляза изражението на Кадилак и се обърна да извика със събрани около устата шепи на потящите се мъже. — Окей! Стига толкова, момчета! Край на играта. Ще се видим по-късно!

Кадилак поведе Стив извън селището. Блу-Тъндър и останалите три мечки ги последваха. Никой не продумваше и Стив леко се разтревожи. Ако Кадилак искаше да поговорят насаме, защо мъкнеше със себе си и охраната?

М'Колите бяха построили колибите си на същото място, което бяха заемали през 2989, когато Стив бе прострелян и затворен.

Кадилак го поведе към върха на склона над селището и се спря на скалата, където Стив се би с Мотор-Хед, Блак-Топ и Стийл-Ай. Тримата мюти го бяха хванали да се опитва да избяга с планера, който бяха построили с Кадилак. Клиъруотър беше използвала силите си, за да му помогне да избяга. Ако не беше се намесила, щеше да е мъртъв. Стив беше избягал, защото бе нарушил обещанието си към Мистър Сноу да стои настрана от Клиъруотър. По този начин бе предал и Кадилак.

И ето го сега, пак на същото място, където бе напуснал териториите на М'Кол и се бе издигнал във въздуха. Трябваше ли да придава някакво особено значение на мястото, което Кадилак бе избрал? Младият летописец го покани да седне на един камък.

Две от мечките, Сторм-Трупър и Туайлайт-Зоун, се разположиха в двата края на полезрението му, а Блу-Тъндър и Фънки-Дийликс се настаниха на около три ярда пред него с подгънати крака и ръце, кръстосани на гърдите.

Стив реши, че няма какво друго да направи, освен да чака следващия им ход. Подпря ръце на бедрата си и започна нетърпеливо да барабани с пръсти, докато Кадилак крачеше нагоре-надолу пред него. Той знаеше, че всичко е част от играта, но дойде моментът, в който чашата преля.

— Имаш да ми казваш нещо ли? Или дойдохме само заради гледката?

Кадилак се закова пред Стив:

— Става дума за Стария. Освен че смъртта му се отрази лично на мен, тя също ни постави в много трудна ситуация.

— Имаш предвид — с Малоун?

— Не. Сигурен съм, че ако си наумиш, ще го убедиш да ни помогне. От друга страна, може би е прав. Може би трябва да забравим за цялата работа…

— Да се откажем да спасим Клиъруотър?

— Да. Как смяташ, че трябва да постъпим?

Стив сви рамене:

— Не е моя работа да решавам. Аз очевидно имам силни мотиви да го сторя, но това трябва да се реши от племето М'Кол. Ти си наследникът на Мистър Сноу. От тук нататък, ти ще вземаш решенията.

— Да, знам, обаче… — Кадилак отново закрачи насам-натам, премисляйки думите си — Ти… успя ли да поговориш със Стареца преди той да…?

— Имаш предвид за Клиъруотър на ешелона ли? Да, разказах му какво се случи и че си решил да я спасяваш.

— Каза ли му, че според теб това е идиотска идея?

— Не. Само отбелязах какви са трудностите.

— И…?

— Той каза, че трябва да се опитаме.

— Да, но когато го каза, знаеше ли, че умира?

— Да умира ли? — Стив се намръщи. — Не знам. Не беше предсмъртното му желание, ако това имаш предвид. Той ми каза само, че Пътеката е предначертана и ти даде благословията си.

— Дори това да означава, че ще попаднем в капан?

Стив отново се намръщи:

— Не знам накъде биеш.

Кадилак се втренчи в него и каза:

— Разбирам. Не си му казал за малката тайна на Малоун.

Имаше само един начин да се посрещне такова завоалирано обвинение — право с главата напред. Стив хвърли поглед към двамата мюти, застанали от двете му страни, и рече:

— О… имаш предвид, че е агент под прикритие? Да, казах му.

— Но не и на мен.

— Щях да го направя. Исках да ти дам възможност да го разбереш сам. И ти го стори. Което е чудесно. Спести ми много неприятности.

Търпението на Кадилак се изчерпа:

— Каква точно игра играеш, Брикман?!

— Нарича се «оцеляване»! Измисляш си правилата в движение и всички могат да участват! Но преди да продължим, опитай се да схванеш само едно съвсем просто нещо — аз и ти сме от един отбор!

— Нима наистина си мислиш, че ще ти повярвам? — Гневът на Кадилак експлодира. — Ти ме прецака! Ти и Малоун се каните да поведете племето ми в капан!

— Не, не, разбрал си погрешно нещата, Кади. Признавам, че така изглежда, но не това трябва да стане. Това е капан, но идеята е да го обърнем в наша полза! Ренегатите на Малоун и екипажа на Ред Ривър ще влязат в капана — не ние!

Кадилак не беше убеден.

— Лесно ти е да го кажеш сега, когато лъжите ти са разкрити! И нямаш доказателства, че си признал всичко това на Стареца и си получил благословията му!

Стив си прехапа устата, за да не отговори. Внезапно беше осъзнал накъде върви разговора. Прецени, че е най-добре да остави нещата както са. Ако излезеше прав, щеше да се отърве по-късно. Сега беше време за нападение.

— Я ме чуй! Не аз съм виновния тук, а ти! Нямаше да има нужда да правим всичко това, ако ти ми се беше доверил. Но какво направи ти? Взе, че отиде и се разприказва пред Малоун как си се съмнявал, че съм бил федерален агент под прикритие! И пак извади късмет, че Малоун е мексиканец! Ако беше истински ренегат, досега да ми е пуснал куршума. И тогава какво щеше да правиш без мен?

— Че каква ми е ползата и сега? — извика Кадилак, все още потресен от факта, че вече го няма учителя му да му помага.

— Хич не очаквай да те съжалявам! Ако не си виреше толкова носа, нямаше да се налага да те лъжа! И какво стана, когато предложих да спасим Роз и Клиъруотър от ешелона? Ти отхвърли цялата идея, обвини ме, че се опитвам да те продам по реката и накрая си извадихме ножове! Заради параноята ти Клиъруотър едва не загина. Не аз я пратих на влака, а ти!

— Е, това е твоята версия…

Стив игнорира презрителната забележка.

— И после какво стана? На Малоун му хрумна същата идея, подмаза ти се, използва недоверието ти към мен и хоп, веднага налапа въдицата!

— Ти ме подведе! — извика Кадилак. — Ти си го подучил! Знаеше, че ако кажеш, че няма начин да стане, ще поискам да ти докажа обратното!

— Да! — извика Стив — Защото ти винаги искаш да си номер едно! Винаги искаш да става на твоето и искаш на всеки пет минути някой да ти казва, че си господин Великолепен! Е, понякога си. Но през повечето време се държиш като пълен тъпанар! Затова трябваше да го изиграя така! Защото не ми вярваше! Нима не разменихме кръвна клетва с Клиъруотър за свидетел?

— Да, но…

— Никакво «но»! Сега, когато Мистър Сноу отиде във Високата Земя, остава на нас да я измъкнем от онзи влак. След случилото се при търговския пост, това племе и Ши-Карго ще се нуждаят от нея повече от всякога! Затова трябва да освободим и Роз. Не защото ми е природена сестра, а защото е лекар. Ще минат още три-четири месеца преди Клиъруотър да стъпи на крака, а през това време ще й трябва сериозна лекарска грижа. Ако не я получи, всичко това ще е напразно.

— Да, разбирам това. Обясни го съвсем ясно. Но пък теб винаги те е бивало да се измъкваш от затруднени положения. Ти си ценна придобивка, Брикман. Затова господарите ти са склонни да преобърнат земята, за да те запазят жив.

— Прав си, така е — каза Стив. — Защото успях да ги излъжа, че все още работя за тях.

— Точно както успя да излъжеш и нас…

Търпението на Стив започна да се изчерпва:

— Това са глупости и ти го знаеш! Питал ли си се някога защо аз толкова се старая да те опазя жив? Не! И знаеш ли защо? Защото ти си този, който не може да приеме истината. Можех да те зарежа някъде по трасето, нали?

— Клиъруотър нямаше да ти позволи!

— В Херън Пул? Нямаше как да ме спре! Силите й бяха изцедени. Че тя едва вървеше! А при Лонг Пойнт, когато беше затънал до гушата, можех да те извадя и да си тръгна преспокойно. Или пък, можеше да забравя да заключа люка и да те изхвърля, щом излетим.

— Благодаря ти, че ме осведоми какво ти се върти в ума. Беше много поучително.

— Знаеш точно какво искам да кажа!

— Да, бе. Или можеше да ме удавиш на кораба с колела. Но не го направи. — Гласът на Кадилак загуби острия си тон и премина в почти котешко мъркане — сигурен знак, че държи козовете — Защо? Защо си направи целия този труд?

Кадилак сам отговори на въпроса си присмехулно:

— Всичко е било част от плана — след като хукна към търговския пост и Малоун доста глупаво се издаде, всичко си дойде на мястото. Бил си изпратен да заловиш и трима ни. Когато раниха Клиъруотър и аз лежах в безсъзнание, си имал златна възможност да ни качиш на борда на Ред Ривър. Но не си го направил, защото си искал да примамя и Мистър Сноу в капана! Когато ме върна в селището, ти се превърна в герой! Верен приятел на М'Колите! Почетна мечка, който преобърна света, за да спаси своя племенен брат! Кой би заподозрял, че под цялата тази боя и кожи се крие лъжлива предателска жаба?

Докато Блу-Тъндър и останалите трима наблюдаваха разпрата отблизо, не беше разумно да предприема никакви резки движения. Но насилието не беше разрешение на проблема. Можеше да унищожи Кадилак пред братята му, като го удари под кръста с няколко язвителни думи.

— Заслужаваш да ти счупя главата заради това, но няма да си позволя това удоволствие. Аз обещах на Великата Небесна Майка, че ако пощади живота на Клиъруотър, никога повече няма да се бия с теб.

— Колко благородно от твоя страна — отвърна Кадилак. — Можеш ли да се закълнеш в името на Мо-Таун, че планът, който ти описах, никога не ти е минавал през ума?

— Не, не мога. Точно с тази история излъгах хората от Ред Ривър.

Кадилак се задъха:

— Ти…?!

— Да, чу ме.

Стив почака, докато Кадилак се надъха достатъчно.

— Ти… си се качвал на борда на влака?

— Разбира се! Налагаше се! Трябваше да се видя с Роз и да разбера доколко е ранена Клиъруотър. Трябваше да проверя какви са шансовете да ги измъкнем от там! Ти не би ли постъпил така? — Стив не дочака отговора му. — Единственият начин да сляза от влака и да се върна тук, беше да им пробутам този план да те примамим с Мистър Сноу, като се опитате да нападнете скришом Ред Ривър и да спасите Клиъруотър. Всъщност, разбира се, всичко щеше да е засада. След като веднъж ви затворят под ключ, щяха да се преструват, че атаката е успяла, за да могат да примамят останалите от племето и… — Стив довърши изречението с повдигане на рамене. — Набърках и Малоун в плана, за да са доволни. При положение, че работи с мен, рекоха си, няма как нещата да се объркат.

— Имаш предвид, че и те ти нямат доверие!

— Човекът, който ръководи АМЕКСИКО, обича да се застрахова.

Кадилак помисли върху току-що чутото.

— Кое ги накара да си мислят, че ще успеят да заловят Стария? Нима не знаят, че той е Призовителят на бури?

— Разбира се, че знаят. Нали затова толкова много им трябва. Но Роз успя да ги убеди, че притежава силата да неутрализира земната му магия . Може би само за кратко, но все пак достатъчно, за да го заловят и натъпчат с промиващи мозъка вещества.

Стив описа дуемонстрацията, която беше направила пред ударната група.

— Това умно ли беше?

— Да узнаят на какво е способна? Да. Трябваше да се убедят, че има начин да контролират Мистър Сноу. В противен случай нямаше да ни пуснат на борда. Не разбираш ли? Налагаше се да организирам засадата. Само така можех да ги убедя да пуснат банда мюти в Ред Ривър. И те се съгласиха само, защото Малоун щеше да те държи за ръчичка по време на планирането на атаката.

— И заедно с ренегатите щеше да е част от нападението и щеше да ни поведе към капана.

— Точно. Набий си го в главата. Без нападение, няма спасяване. Искаш ли Клиъруотър обратно или не?

— Да, но…

— Ами значи трябва да се захващаме.

— Разбирам. Да се оставим ренегатите на Малоун да ни подкарат към капана. Много от племената на Ши-Карго използват подобна техника да ловят бизони. Обкръжават ги и ги подкарват към някоя скала.

— Но ние няма да следваме плана на Малоун, а ще го разиграем по нашия начин и Роз ще използва силите си, за да ни помогне.

— Така се надяваш….

— Не се надявам, Кади, знам го. Умовете ни са свързани, не помниш ли?

Кадилак се подразни, защото усети че губи преднина.

— Да, да, вярвам, че можете да си четете мислите. Нямаше да сме тук, ако не беше така. Въпросът е, как човек да разбере какви са истинските ти мотиви?

На Стив му прекипя и той скочи на крака.

— Ох, за бога, Кади, защо все извърташ нещата? Разказах ти цялата постановка, при това съвсем откровено. Не можеш ли да го проумееш?

— Всичко това вече няма значение! Старият вече не е сред нас. — Кадилак потисна тъгата, която разкривяваше лицето му всеки път, щом се споменеше името на учителя му. — Верни или неверни, всичките ти заговорчета и схеми не стигнаха до никъде.

— Не е вярно. Все още разполагаме с Роз. Ако качим достатъчно от нашите хора на Ред Ривър, ще успеем да обърнем нещата в наша полза.

Кадилак не изглеждаше убеден.

— Да, де, добре, така твърдиш сега, но си крил истината толкова дълго време — зад толкова лъжи и пластове измами след измами — че не съм убеден, че езикът ти ще разпознае вкуса на истината, ако изобщо успее да се промъкне през лъжливото ти гърло.

Стив осъзна, че Кадилак всячески се опитва да провокира гняв у него. А, не, приятелче, няма да се хвана — сега разбрах каква игра играеш… — Той се заслуша отново в думите на мюта. — …но дори и последното ти признание да е самата истина, пак е твърде късно. Не можем да рискуваме с нападението, ако не открием какво наистина възнамеряват да направят. Малоун очевидно няма да ми каже, а като се има предвид миналото ти, няма да каже и на теб. И се съмнявам, че природената ти сестра ще ни бъде от голяма полза. Те вероятно не й вярват точно толкова, колкото и на теб. — Кадилак въздъхна тежко. — Не. Също както доста от другите ти планове, и този е твърде сложен. Опасявам се, че ще трябва да забравим за цялата работа.

— Значи няма да се опиташ да спасиш Клиъруотър…

— Нека го кажем така, Брикман. Няма да жертвам това племе, за да се осъществят твоите собствени, доста съмнителни амбиции.

Стив се усмихна съжалително:

— Знаеш ли какво? Току-що осъзнах за какво е цялата тази работа. Няма нищо общо с това дали казвам истината или не. Опитваш се да ме злепоставиш, защото се чудиш как да се измъкнеш! Сега, когато Мистър Сноу не е тук да ви предвожда, не ти се иска да се пробваш с ешелона, нали така? От какво толкова се плашиш — от отговорностите ли? Че много от племенните ти братя и сестри могат да загинат в резултат на твоите решения? Или просто се страхуваш да поемеш задачата да не би да откажат да те последват? — Стив се засмя презрително. — Е, нека ти кажа нещо. След като гледах как се опитваш да се откачиш от кукичката, не бих ги обвинявал, ако го сторят! Това племе има нужда от помощта на Клиъруотър, за да се справят с лошите времена, които се задават на хоризонта. Аз я опазих жива, наблизо и успях да измисля начин да я спасим. А ти би трябвало да застанеш смело начело! Да ги настроиш оптимистично, да ги накараш да действат, за бога! Но от теб получаваме само негативни вълни и много евтини трикове да ме опозориш.

— Да, — извика Кадилак — и като се има предвид ситуацията, те са напълно основателни!

Стив реши да нападне решително.

— Още големи думи! Но в края на краищата, това ти е работата, нали? Аз може и да говоря доста, но поне увенчавам думите си с дела! А ти? Ти си един нещастник!

Десницата на Кадилак се стрелна към дръжката на ножа. Блу-Тъндър и Фънки-Дийликс сграбчиха ръцете му и ги притиснаха , за да не може да извади острието. Стив вдигна ръце, когато Сторм-Трупър и Туайлайт-Зоун се втурнаха да го хванат и извлекат по-надалеч.

— Чакайте, чакайте, момчета! Не си търся неприятности.

— Наясно сме — отвърна Фънки.

— Добре, тогава. — Стив не искаше да погледне Кадилак в очите, затова се обърна към Блу-Тъндър. — Можете да сверите моята история, като говорите с Осъм-Уелз и Бостън-Бруин. Те бяха с Мистър Сноу, когато му разказах за Малоун и за цялата постановка. Ако това не оправи нещата, знаете къде да ме намерите.

Очите на Блу-Тъндър не гледаха злонамерено, но ясно показваха, че темата трябва да приключи — поне засега.

Глава 9

Найт-Фивър промуши глава през отвора към колибата на Стив и коленичи пред него. Мъждукащата светлина на огнения камък проблясваше по лицето й и го караше да прилича на един от онези озъбени цветни дърворезби на демони, които украсяваха религиозните храмове на Майсторите на желязото.

По време на последния му престой при М'Колите, свирепата вълчица си беше паднала по Стив и в отсъствието на Клиъруотър се бе самоназначила за негова готвачка, момиче за всичко и другарче в леглото. Очевидно не бе успяла да си намери постоянен партньор през месеците, които той прекара в Ни-Исан, и след завръщането на Кадилак и пътуването до търговския пост, грижовно му бе приготвила колиба.

Отгледан в общество, където освен ролята на майка-наставник, мъжете и жените се ползваха с абсолютно равенство (Федерацията, например, не обръщаше внимание на половете при постройката на обществени тоалетни и бани), Стив не беше свикнал жените да приемат спокойно по-ниското си положение на къщовница.

Първоначално се смущаваше от това, но примитивният мютски начин на живот донесе със себе си куп домакински задължения, които като се има предвид възпитанието му на трекер, предпочиташе да не извършва. Във Федерацията, където всичко бе строго организирано, отоплението идваше през шахти, винаги имаше на разположение топла храна, имаше течаща вода, а единствените форми на живот, мърдащи из чаршафите, имаха по два крака.

Тук на повърхността, трябваше всеки ден да мислят за основните си нужди. Това включваше и място, където да освободиш червата си. Като се изключи последното, Найт-Фивър се грижеше за всичко останало.

Стив не проумяваше защо го прави, но се възхищаваше на предаността й, затова показваше по всячески начин признанието си, освен по онзи, по който наистина можеше напълно да задоволи Найт-Фивър.

— Кадилак пита дали ще говориш с него.

— Сам ли е?

— Да.

— Кажи му, че ей сега ще дойда.

Тъй като беше наясно за последното им стълкновение, когато почти извадиха ножовете, Найт-Фивър застана отвън до входа на колибата. Всички, излизащи от ниските колиби, трябваше да се наведат ниско или да се промушат на ръце и колене, и в този кратък момент не можеха да се защитават от нападатели. Такива атаки се случваха рядко, но не бяха немислими.

В конкретния случай Стив не се нуждаеше от защитата на мускулестите й ръце. Кадилак, който бе добре запознат с мютския език на тялото, се беше отдръпнал дипломатично няколко крачки назад и когато Стив се появи, той вдигна ръце, събрал длани, след което ги протегна към съперника си — поздравът с отворени длани представляваше знак за мир.

Стив пристъпи към него и двамата си размениха ритуалните прегръдки и ръкостискания, използвани от воините.

— Може би не бях справедлив към теб — каза Кадилак с привидно истинско съжаление.

Стив отвърна с разбираща усмивка.

— Струва ми се, че и двамата казахме неща, които не мислим наистина.

— Можем ли да поговорим?

— Разбира се, влизай…

Найт-Фивър повдигна кожата, за да влязат.

— Да приготвя ли храна?

Стив погледна въпросително Кадилак и каза:

— Не. Върви при сестрите си до огъня и чакай да те повикам.

Найт-Фивър кимна послушно. Лицето й грееше заради кратката усмивка на Стив, когато очите им се срещнаха. Изумително е, рече си Стив, как някои хора реагират и на най-малкия жест на добрина и привързаност. Ако вълчицата имаше опашка, щеше да я размахва бясно, точно като Бар. Споменът за внезапната смърт на вълчето от ръцете на Малоун се стрелна в ума на Стив и остави след себе си горчив привкус.

Седнал на постелките за разговори в колибата, Стив наблюдаваше как Кадилак се взира в пламъците на огъня и чакаше.

Все така извърнал очи, Кадилак каза:

— Прав си. Боя се, че няма да ме последват.

— А не би трябвало. Нали чу какво каза Осъм-Уелз на племенното събрание. Старецът те посочи за свой наследник и ги закле да се вслушват в думите ти. Вярно, че е трудно да го задминеш, но трябва да го послушаме и да действаме според думите му.

Кадилас се извърна към Стив:

— Знам това! Но не е толкова просто!

— Никой не е казвал, че ще е просто!

— Брикман, поне веднъж млъкни и ме чуй. И помни, че знам всичко, което и ти за ешелоните. Нито ти, нито аз знаем какво кроят Малоун и главорезите му на борда на Ред Ривър. А от това, което каза досега, природената ти сестра също си няма представа. Може би ще използва тази нейна нова сила и ще ни помогне, но всъщност тя все още не я е изпробвала. Тези халюцинации, например — може ли да ги прилага избирателно? Няма да ни е от голяма полза, ако и добрите, и лошите попаднат в един и същ кошмар.

Стив сви рамене:

— Не мисля, че и тя е наясно на какво е способна.

— Което пък поставя още една въпросителна относно операцията, а ние имаме нужда от отговори. — Той вдигна ръце, за да прекъсне отговора на Стив. — Окей, окей, може и да успее да ни помогне. Но ти не си даваш сметка за самия размер на проблема. Самите физически измерения на ешелона, броя на хората в него и оръжията им — особено системите за защита.

— Имаш предвид парните струи…

— И останалото. Малоун смяташе, че разговаря с някакъв малоумник, но ето какъв план ми пробута. Сто от нашите — петдесет ренегати и петдесет мюти, включително ти, Мистър Сноу и аз, преоблечени в пионерските униформи, които заграбихме, ще се правим, че ни гони голяма хайка мюти.

— Малоун ли ще се заеме с радио трафика?

— Да… ето как ще стане. Когато светлината започне да намалява, той ще прати сигнал за помощ и ще се придвижим към Ред Ривър…

— Кой ще спусне рампата?

Кадилак сви гневно устни:

— Брикман, аз ли разказвам плана или ти?

— Извинявай, моля продължи.

— Ешелонът ще открие огън. Преследващите мюти ще се снишат и ще се покрият из храсталаците. Ние изтичваме по рампата — като всички носим цветни ленти на ръкавите, за да се познаем помежду си, и после, като стигнем върха, се разделяме на три групи. Едната ще държи рампата и непосредствения район около нея на долната палуба, другите две ще продължат към средната и горната палуба и ще започнат да стрелят, за да си пробият път до предницата и задницата на влака. Малоун ще завземе контрола на рампата, така че да остане спусната и ще деактивира операционната система, която захранва с пара машините под вагоните.

— Ами Мистър Сноу?

— Това не е решено още. Казах на Малоун, че той ще направи каквото сметне за необходимо спрямо ситуацията. Очевидно няма да призовава бури вътре в ешелона…

— Не че е лоша идея…

— Може би. Но тъй като е мъртъв, няма как да ни помогне. Ще ми позволиш ли да продължа или не?

— Целият съм слух.

— Незабавната ни цел е да завземем два цели вагона, така че да спуснем втора рампа и да се промъкнем през вратите към съседните вагони. Веднага щом го постигнем, една група ще мине през горните люкове и ще се качи на покрива, откъдето ще изпрати зелени сигнални ракети — този сигнал ще накара останалото племе да се покаже и да нападне влака. Тъй като парните стури ще са деактивирани, ще се втурнат по рампите и…

— И сбогом, Ред Ривър.

— Малоун иска да повярваме в това — рече Кадилак. — Сега открий очевидното несъответствие.

— Ами, освен основния проблем как сто мъже — петдесет от които ще се бият в напълно непознато обкръжение — ще надвият цял батальон…

— Не, това е очевидно. Нали за това ни трябва Стария.

— Сега пък ти ме прекъсваш! — извика Стив.

Кадилак му махна да продължи.

— Има два основни пропуска в този план. Малоун може да превземе контрола върху рампата и да я държи спусната. Това е стандартна операция, както и отрязването на парните машини. Но това става автоматично. Машините под затворените вагони все още ще могат да се използват за снабдяване с пара, ако е нужно, но всеки път, когато се спусне рампа, машините под този вагон се деактивират. Иначе нещата могат да се оплескат здравата.

— Има прекъсвач на панела от двете страни на върха на рампата. Основната му функция е да подсигури преминаването на войниците. Когато началника на рампата получи разрешение, натиска бутона «СТОП ПАРА» и той светва, за да потвърди, че машините под дадения вагон са спрени.

— Това добре, но ще имаме проблеми с покрива. Можеш да се качиш отгоре, при условие, че можеш да се справиш с аварийните люкове, но хората ти няма да стоят дълго горе. Предния и задния команден вагон имат досални кули с шест-цевни 20-милиметрови оръдия Вулкан на двата края на покрива. Няма да успееш да ги събориш, освен ако не влезеш и в двата командни вагона, а няма как да го направим само със сто души, разделени на три групи. И без друго сме десет на един. Нямаме достатъчно хора да удържат и трите палуби, и всяко стълбище. Само ще ни заобиколят отзад.

— Именно. А другата нарочна грешка?

Стив се засмя:

— Това какво е — някакъв тест ли?

— Просто отговори на въпроса, Брикман.

— Дори да се качим на влака, да завземем двата вагона, да свалим втора рампа и да включим Мистър Сноу в програмата, пак няма да можем да превземем Ред Ривър.

— Защо?

— Защото двата края на ешелона могат да работят независимо един от друг! Всичко, което се иска от командира, е да активира запечатването на вратите от двете страни на нашите два вагона, да откачи предната и задната секция на влака и да ги пусне. Ще ни хванат като мишки в капан!

— Значи, за да имаме някакъв шанс, трябва най-напред да обездвижим и двата командни вагона…

— Аха. Но няма как да им спуснеш гумите с арбалет или пушка.

— Наясно съм с това.

— Има и друг проблем. Дори да обездвижиш влака, да събориш дорсалните кули и да задържиш двата вагона достатъчно дълго, че да се качиш на покрива и да изстреляш зелените ракети, как останалите от племето ще се качат на борда? Нали всички странични оръдия ще работят, а вероятно и парните машини. Ще направят М'Колите на парчета!

— Но нали ще е по здрач?

— Стрелците разполагат с инфрачервени визьори! А твоите хора ще се скупчат около двете рампи.

— Оръдията… всички ли се захранват с въздух?

— Не. Двайсет и четирийсет милиметровите оръдия Вулкан използват така наречените безгилзови амуниции. Зарядът при затворена задна част на оръдието изкарва патрона през цевта. Като ракета, само че по-различно.

— Но кулите са на електричество…

— Да, използват електрически мотори за хоризонтално насочване.

— А шест-цевните, които се въртят…

— Се захранват от елекрически мотор…

— Значи, ако няма електричество, не могат да стрелят…

— Точно така.

— Разбирам… значи, ако успеем за обездвижим командните вагони, така че ешелона да се не разцепи, и ако успеем да прекъснем подаването на пара и електричество, докато се качваме по първата рампа, имаме някакъв шанс.

— Малък шанс — призна Стив и се засмя. — Мислех, че си търсиш причини да не нападаш влака.

Кадилак махна уморено с ръка.

— Знаех си, че не може да е толкова просто, колкото го изкара Малоун. Исках да го чуя от теб.

— Значи наистина е било тест! Мамка му, Кади! Какво още трябва да сторя, за да ти докажа лоялността си?

— Не знам. Въпреки всичко, което направи, има… нещо в теб, което не се връзва.

— И какво е то, за бога?

— Е, знам че съм летописец, но е трудно да се опише. Понякога все едно в теб живеят двама души. Единият сякаш иска да ни помогне, а другият работи за Федерацията.

— Искаш да кажеш, преструва се, че работи за Федерацията.

— Това наричам добрата ти половина. Мисля, че другата наистина иска да работи за тях. От друга страна, може да допускам личните ми чувства да замъглят преценката ми. — Кадилак сви рамене — Времето ще покаже.

— Ако ще действаме, по-добре да се захващаме отсега — сопна се Стив. — Щото взе адски да ми писва от цялото това анализиране на характера ми! Ако не желаеш да нападаш Ред Ривър, кажи ми го сега и да спрем да го увъртаме! Малоун може да каже на Майка, че не сме успели да измислим план. Аз ще направя, както ти казах по-рано — ще се върна във Федерацията с Клиъруотър и Роз и ще се опитам да ги измъкна по някакъв друг начин.

— Не казвам, че няма да атакуваме Ред Ривър.

— Тогава, какво по дяволите, казваш всъщност?

Кадилак също бе на предела на търпението си:

— Хич не ми се отваряй, Брикман! На моя територия си! Само една моя дума и ще те изхвърлят — ще ти отрежат ушите и ще ти натъпчат топките в голямата уста! Спасяването на Клиъруотър от ешелона щеше да бъде рискована операция, дори и ако Стария беше тук да ни помага. Без него прилича на самоубийствена мисия! Преди да помоля хората си да направят такава жертва — а няма гаранции, че ще ме последват — трябва да съм наясно срещу какво се изправяме. Ти потвърди недостатъците, които забелязах в плана на Малоун, но целия план като че ли е направен за наше успокоение — нали сме шайка малоумни бучкоглави. Тая няма да я бъде. Трябва да разберем какъв е истинския план. Защото и ти, и аз прекрасно знаем, че групата със зелените ракети на покрива няма да е от племето М'Кол!

— Естествено. Дори и аз се сетих да това.

— Шестте седмици, които поиска, изминаха преди две седмици. Комитетът по посрещането на Ред Ривър разполагаха с достатъчно време да отработят действията си.

— Да, но… — Стив стисна юмрук във въздуха, за да изрази безсилието си. — Всичко това се реши, след като се присъединих към теб и Малоун. Знам, че целта на занятието беше да заловим теб и Мистър Сноу, но не знам нищо друго, освен това.

— Не съвсем…

— Какво имаш предвид?

— Природената ти сестра е член на ударната група, която се грижи за Клиъруотър. Тя не може да не знае нещо. Не мислиш ли, че трябва да се свържеш с нея?

— Мога да опитам. Но не мисля, че ще е от голяма полза.

— Защо?

— Защото Карлстром, човекът, който ръководи моя отряд, не е от вчера. Докато не му поднеса Мистър Сноу и теб, над мен ще виси голяма въпросителна. Въпреки че тя е по-добра в това от мен, те знаят, че двамата с Роз можем да си комуникираме. Което означава, че всичко, което й кажат, може да стигне до мен. Ако имат съмнения относно моята лоялност, ще й дадат грешна информация — все неща, които искат ти да научиш.

Кадилак го изгледа смаяно:

— Но ако ще играеш роля в залавянето ни, не е ли по-добре да знаеш какво ще стане?

— Да. Казаха, че Малоун ще ме светне, точно преди атаката.

— Значи, Малоун знае.

— Може би. Когато се опитах да го разпитам, той каза, че заповедите му са да ви закара с Мистър Сноу и останалите до върха на рампата. Оттам екипажът на Ред Ривър ще вземе необходимите мерки, за да отбият атаката.

— Но не се изпусна за нищо, което биха могли да…?

— Не.

— А ако го накараме да проговори насила?

— Да го изтезаваме? — Стив сви рамене — Можеш да опиташ, но не мисля, че ще изкопчиш нещо от него. Агентите в рискови станции, като Малоун, научават само най-необходимото. По този начин, ако ги разкрият, не могат да застрашат цялата операция.

Сега беше ред на Кадилак да се почувства безсилен.

— Скъпа Небесна Майко! Трябва да има някакъв начин да разберем какво са замислили!

— Ще се опитам да се свържа с Роз. Може да е открила начин да влезе и в техните глави, не само в моята. Но може би трябва да започнем да гледаме на нещата от различен ъгъл.

— Какъв например? — попита Кадилак подозрително.

— Ами, вместо да се чудим какво ще направят другите, трябва да се занимаем със самите нас. Да поемем инициативата. Да им разклатим лодката, така да се каже.

— Да, бе. И как?

— Вече сме започнали. Те са се подготвили да се изправят срещу най-могъщия повелител на Плейнфолк — а сега Малоун ще им докладва, че Старият няма да се появи. — Стив разпери ръце. — И тъй като само ти остана да ръководиш племето, ще си помислят, че ще ни победят лесно.

— Е, много ти благодаря. И?

— Виж, това е само идея, но бихме могли да започнем, като елиминираме Малоун и ренегатите му. Когато започнем да се изкачваме по рампата, трябва да вземем сто наистина доверени мъже. Какъв е смисълът да го правим с петдесет човека, на които не смеем да обърнем гръб?

Кадилак се намръщи.

— Но ти каза, че участието на Малоун е жизненоважно за успеха на спасителната операция!

— И все още е — но само докато нагласим всичко, както трябва. Ако успеем да измислим спасителен план с голям шанс за победа, трябва да го премахнем точно преди да се втурнем към Ред Ривър. Това е най-добрия момент да направим размяната. Ще сме на борда, преди да са се освестили. — Стив забеляза въпросителния поглед на Кадилак. — Всичко е наред, не дължа нищо на Малоун.

— Но другите ренегати…

— Там е работата. Те не са истински ренегати.

— Да не мислиш, че всички са агенти под прикритие?

— Не, само някои. Но какво значение има? Кристофър! Говорим за седемдесет-осемдесет нарушители с нулеви шансове за оцеляване. Нищо работа в сравнение с броя на твоите хора, които загинаха, за да спасят Ши-Карго! Ако не ги убиеш ти, някое друго племе или отряд пионери ще им види сметката. При положение, че търговския пост е затворен завинаги, те нямат никаква стойност!

— Да, но това са собствените ти хора!

— Ако един генерал мислеше така, никога нямаше да изпраща хората си в битка. Нали искаш да спасиш Клиъруотър?

— Да!

— Тогава, като му дойде времето, ще направя необходимото — каза Стив. Но преди това да се случи, трябва да спечелиш племето на своя страна — трябва да са твърдо зад гърба ти.

— Не ми напомняй — Кадилак въздъхна тежко. — Ех, само Старецът да не беше умрял на връщане от търговския пост…

— Мм, даа — каза Стив — Колко необмислено от негова страна.

— Нямах това предвид! Ако беше умрял тук, можеше да успее да каже на племето да ме приемат за лидер и да ми вярват, както вярваха на него!

Стив помисли малко и рече:

— Той още може да го каже.

Кадилак изглеждаше объркан.

— Освен че си прорицател, ти имаш и друга дарба, която някои хора биха могли да възприемат като магическа. Дарба, която ни спаси живота на кораба с колела. — Стив поспря, но Кадилак все още не схващаше. — Твоята мимикрия. Нека духът на Мистър Сноу говори чрез теб. Ако го направиш както трябва, ще ги опитомиш напълно.

— Това е чудесна идея..

— Да, така си е.

* * *

Кадилак вече беше официално признат от племенните старейшини като летописец, но церемонията бе помрачена от шока от смъртта на Мистър Сноу — точно както той, бидейки чирак на Стария, от дете беше засенчван от могъщото присъствие на учителя си. Кадилак виждаше, че племето усеща как се е оказало с маймунката, а не с латернаджията. Той трябваше да промени представата им за него и знаеше, че това може би ще е единственият му шанс.

Той се огледа из полукръга от лица в очакване, осветени от лумналите пламъци на огромната клада. Из въздуха се носеше сладката миризма на борова смола. Зад него се вихреха оранжеви искрици като миниатюрни съзвездия, пометени от въздуха към небето.

Стив, разположен в средата на третата редица, слушаше със затаен дъх как младият мют започва речта си. Ако Кадилак се провалеше, Стив знаеше, че може да си събира багажа и да си потегля за вкъщи.

Кадилак с изненада установи, че предишната му нервност се е изпарила. Той бавно крачеше покрай първата редица, а погледът му се стрелкаше напред-назад с онзи леко неодобрителен вид на генерал при посещение на войска, която не е съвсем изрядна. Съжаляваше единствено, че я няма Клиъруотър да види дебюта му на главно действащо лице.

Той се върна в центъра и започна:

— Оглеждам се и виждам, че очите ви, както и моите, са пълни с горчиви сълзи и знам, че сърцата ви са обхванати от същата тъга, а в умовете ни е гравиран образа на един мъж, чието име е на устните на всички…

— Ойййй-йеееее… — изстена племето.

— Мистър Сноу! Повелителят на бурите! Повелител и летописец на М'Колите, първото племе на Ши-Карго! Чиито могъщи сили подкрепяха ръцете на нашите воини, чиито мъдри съвети ръководеха нашите старейшини през лошите моменти, когато величието, което нашата съдба е предрекла, се отдалечаваше от досега ни!

— Ойййй-йееее…

— Смъртта му, оттеглянето му от този свят остави огромна празнина в умовете ни. Защото той се въздигаше над нас като гиганстко дърво на голите полета на битието. Дърво с дълбоки корени, което ни даваше подслон и ни даряваше с сили. От устните му се лееха огнени песни, възхваляващи мъжеството на нашите войни — млади и стари, историята на Плейнфолк чак от Войната на Хилядата Слънца, и истории за старото време преди нея.

— Ойййй-йееее…

— Това беше неговият дар за мен! Дивните му разкази, мъдростта му, познанията му за този свят и онези отвъд сега се пазят в мен! Неговата воля сега заздравява моята решителност! Духът му, освободен от оковите на тялото, ме обгръща! Влиза в мен със всяка глътка въздух! Обладава ме напълно!

С тези си думи Кадилак вдигна лице нагоре, затвори очи, разтвори ръце широко настрани и падна на колене. Главата му клюмна на гърдите, ръцете му се отпуснаха, и след един кратък момент, докато публиката му го гледаше в транс, той отвори очи и бавно се изправи. И въпреки че не си приличаха физически, някакси успя да приеме всички физически особености на Мистър Сноу, — издадената агресивно напред брадичка, ръцете — поставени на хълбоците, лекто свитите крака, когато крачеше напред-назад, стрелкащият се въпросителен поглед.

И гласа. Тонът, интонацията — всичко беше перфектно.

— Каква банда нещастници! О, мила Небесна Майко! Нима това завещах на моя наследник? Да не би гръбнаците ви да се стопиха в момента, в който стъпих отвъд този свят? Чудесна награда за труда ми! Нима всяка моя изречена дума е била напразно разхищение на въздух? Ако е така, изтрийте сълзите си! Не вие, а аз ще плача за вас, които седите треперещи като изгубени деца в мрачна гора, чакащи да ги изядат вълците!

Стив плесна с ръце от възхищение. Кадилак може и да беше голям тъпанар, но когато искаше, можеше да постигне чудеса.

— Нима ще спрете с огнените песни, защото не съм тук да вложа смелите ви дела в думи? Нима прословутата смелост на М'Кол издъхва, защото силата ми си отиде с мен? Нима в трудните моменти съм давал сили на някакви сенки? Нима сте смели колкото барабонките, залепени за опашката на бизон? Нима ще изпаднете в страхлив ступор, когато повече от всякога се нуждаем от герои?

— НЕ! — изрева племето.

— Не? — Кадилак подръпна въображаемата си брада, докато крачеше напред-назад. — Колко дързък и бърз е отговорът ви! Да, вие сте достатъчно смели, когато се криете в сенките, а гласовете ви се наслагват един върху друг , така че да не знаем кой говори истината. Сега Кадилак носи моята мантия! Знанието ми за всички неща е предадено на него. Вие го поставихте на мястото ми, а сега отказвате да го последвате срещу желязната змия!

— Той е твърде млад! — извика глас в тъмнината. — Той няма достойнството!

Гласът на Мистър Сноу прогърмя от гърлото на Кадилак:

— Няма достойнство ли? Той наследи моето достойнство! Защото всичко, което бях, сега е той! Нека говорят онези, които помнят! Не се ли вслушвахте в мен, дори когато бях млад?

— Да, но той не притежава силата! — протестира нечий друг глас.

— Клиъруотър има силата! Ето защо той иска да я освободи от корема на змията! Нима той не притежава дарбата на прорицанието? Не е ли запознат с обичаите на земните червеи и мъртвешките лица? Че той дори говори страховития им език! Той е смел, точно колкото мен и знае дори повече от мен! Кадилак, Клиъруотър и облачния воин са сред Избраните! Те даряват М'Колите с присъствието си, защото ние — измежду всички Ши-Карго — сме предпочетени от Талисмана! Нека всеки мъж, жена и дете повтори клетвата си тук и сега! Нека дойдат един по един и да кажат дали ще се борят с Кадилак срещу желязната змия и така да станат първите, нанесли мощен удар от името на Плейнфолк! Не го правете, за да почетете паметта ми, а за да възхвалите него! Него, когото аз обичах и отгледах като мое собствено дете, кръв от кръвта ми! Племенни братя! Племенни сестри! Поставете живота си в ръцете му, както го поставяхте в моите и аз се заклевам, че всеки един от вас ще ме открие, ако се нуждае от моята подкрепа! Силата, дарена ми от Талисмана, ще достигне до вас отвъд булото на онзи свят!

Кадилак протегна ръце високо във въздуха, както правеше Мистър Сноу, завъртя се на пети и отново се превърна в себе си.

— Какво ще кажете? Готови ли сте да застанете до мен?

Цялото племе скочи на крака в бурна радост.

— Хеейй-йяяяя! Хеейй-йяяяя! ХЕЕЙЙ-ЙЯЯЯЯ!

След известно време, когато Кадилак успя да се изтръгне от прегръдките на възхитените си последователи, той се приближи до колибата на Стив и откри съперника си да седи отвън, вторачен в малък огън. През полу-повдигната кожа на вратата той зърна главата на Найт-Фивър. Останалата част от голото й тяло беше завито с кожите за спане. Като се има предвид общото ликуващо настроение, тя се надяваше довечера да й излезе късмета.

Стив вдигна поглед. Лицето на Кадилак грееше от удоволствие. Мютът седна срещу него и кръстоса крака в същата поза.

— Как се справих?

— Доста добре…

— Само това ли ще кажеш?

— За бога, Кади! Какво да ти кажа, което да не си чул вече милион пъти?

— Да, да, знам. Просто уважавам мнението ти. Имам предвид, че не е лесно човек да те впечатли.

Стив въздъхна и вдигна ръце:

— Какво мога да кажа? Беше фантастично, изумително. Начина, по който се преобрази…

— Да, дори и аз сметнах, че се справих добре.

— Ами гласа — всеки нюанс, всяка интонация… — Стив целуна връхчетата на пръстите си — Великолепно!

— При това без никакви репетиции…

— А, да, но въз основа на години внимателно наблюдение. И като прибавим и думите, които изрече…Омагьосващо, наистина.

— О, наистина ли мислиш така?

Трябва да се спра, рече си Стив, иначе ще взема да повърна. — Дали мисля така? Убеден съм! Наблюдавах хората около мен. Поглъщаха всяка дума!

Кадилак се опита да докара скромна усмивка, но се ухили най-самодоволно. — Да, като се съди по онова, което ми разказват всички, явно успях да ги убедя. Благодаря ти. — Той забеляза изненадата на Стив. — Това беше твоя идея.

Стив сви рамене — Не е трудно да ти дойде идея. Да я превърнеш в действия — това е трудната част. И знаеш ли какво?

— Слушам те.

— Докато те гледах, ми дойде и друга идея. Можеш да се превъплатиш в Малоун.

Кадилак се засмя:

— Точно така. Чудех се кога ще ти хрумне.

Стив се поклони с подигравателно уважение:

— Хубаво, че си с две крачки пред мен. Поне този път…

— Да — отвърна Кадилак — и имам още едно предложение. Сега като видя как имитирам Стария…

Стив изсумтя вътрешно. Кристо, от колко четки се нуждаеше този сополивко?

— …защо не ме заведеш да видим истинския?

Въпросът хвана Стив напълно неподготвен.

— Ъъъ, какво да видим?

— Истинският — повтори търпеливо Кадилак. — Старият. Не се опитвай да ме мотаеш, Брикман. Той си е жив и здрав, нали?

— Как ти хрумна това?

— Обмислих нещата. Отначало шокът ми пречеше. Значи, ето го, мъртъв пред очите ми, но част от мен не може да го приеме. Аз видях мястото на смъртта му в камъните!

— Да, бе. Според теб, той трябваше да умре миналата година.

— Опитвал ли си се някога да разчетеш камък? — извика Кадилак презрително. — Ако притежаваше дарбата, щеше да знаеш, че времето, по което ще се случи дадена случка, е най-трудното нещо за разгадаване! — Той се спря за момент, а после продължи — Как успя да ги излъже?

— По-добре попитай него.

— А телата са били разменени, когато го полагахме на Горното място. Кой остана да нахрани лешоядите?

— Някакъв стар белобрад мъж, който умря при търговския пост. Увиха го в купчина плат и го провесиха на коня ми.

— Да, помислих си, че ще е нещо такова. Доста умно. Мислиш ли, че Малоун се е хванал?

— Естествено. Той никога не е срещал Мистър Сноу.

— Така е. — Кадилак се взря в Стив и се усмихна. — Не можеш да понесеш, че съм прав, нали? Мразиш, когато дръпна напред.

— Изобщо не е така — отвърна Стив. — Много по-добре е, отколкото да работиш с малоумник, който все пада с носа напред в купичката си с ориз.

Кадилак пренебрегна намека за изгубените в пиене на саке нощи в Ни-Исан.

— Не само съм виждал лобното място на Стария, ами съм бил два пъти там! Картините, които извлякох от камъка, са кристално ясни! Чак когато отново премислих всичко, картината се подреди в главата ми и всичко си дойде на мястото. Много жесток номер ми изигра!

— Не аз го изиграх…

Кадилак го прекъсна:

— Не се тревожи, не те виня. Разбирам защо се е наложило да ме заблудиш. Трябваше да се докажа. Да си стъпя на краката. Нали това искаше Стареца?

— Да — кимна Стив.

— Тогава ме заведи при него.

— Не мога. Ще трябва да помолиш Осъм-Уелз и Бостън-Бруин. Единствено те знаят къде се намира.

Кадилак скочи на крака — Чудесно! Хайде да ги намерим. Имаме да обсъждаме важни неща.

— Уоу! Я се поспри! Те го осведомяват за всичко, което става. Ако той пожелае да те види, ще разбереш.

— Но..

Стив също се изправи.

— Слушай, Кади. Когато и ако го видим, не се надявай твърде. Казват, че не му остава много.

— Но му остава достатъчно, за да участва в една последна велика битка.

— Онази, която видя в камъните ли?

Кадилак отвърна с неохотно кимване.

— Знаеш ли кой ще победи?

Мютът поклати отрицателно глава, а очите му се наляха със сълзи.

Каква ирония, помисли си Стив. Единственият човек, който може да ни спаси, лежи на прага на смъртта, а наследникът му убеди племето да го последва в самоубийствено нападение над ешелона, за да освободят някой, който може да умре, ако бъде спасен.

Когато Кадилак го завари да се взира в огъня, Стив се опитваше да сложи живота си в ред. Малко преди това Роз се бе включила на личната им линия, за да му съобщи, че Клиъруотър не е достатъчно добре, за да бъде преместена от ешелона.

Счупената й дясна бедрена кост беше внимателно наместена и фиксирана, но щеше да отнеме шест месеца, за да заздравее, обездвижена във високотехнологична метална шина.

Ако не продължеше да получава доброто медицинско обслужване на Федерацията, щеше да е парализирана до края на живота си, а ако настъпеха усложнения — можеше да загуби крака си, а вероятно дори и живота си.

Всичките му усилия досега, всичко, към което се беше стремил, беше отишло по дяволите…

Глава 10

Мистър Сноу беше скрит в пещера, в която се влизаше през процепа на един стръмен зъбер в най-гъстата част на заобикалящата ги гора. Зигзагообразната форма на отвора не пропускаше светлината на огъня, който огряваше и топлеше вътрешността, така че никой случаен пътник не можеше да я види. Беше трудно да се открие, дори и човек да знаеше къде се намира. Входът беше замаскиран от натрупани върху тясната издатина шубраци и за да го достигнеш, трябваше да се покатериш по опасен деветдесетфутов склон.

Дори боровете, скупчени като гигантски иглички на таралеж, се бореха да останат в изправено положение. Много от тях бяха загубили битката и стояха, килнати настрани. Други, чиито закърнели клони очевидно губеха в битката за въздушно пространство, бяха увяхнали тихо в прегръдките на по-силните си съседи. Но не всички паднали дървета се бяха предали — тук-там се виждаха борчета с хоризонтални стволове, извити под невъзможен десен ъгъл към слънцето.

Веднага щом му каза точното местоположение, Кадилак се втурна по склона и изчезна в пещерата, изпреварил останалите с минута и нещо.

— Как изобщо успяхте да го качите там? — попита Стив, когато стигна до издатината и подаде ръка на Осъм-Уелз.

— С големи затруднения — едва си пое дъх старейшината.

— Той откри пещерата още като момче — изхриптя Бостън-Бруин — А като младеж, все си водеше жени тук. — Осъм забеляза обърканото изражение на Стив — За порочни забавления.

— Как, Мистър Сноу? — засмя се Стив.

— Не е спирал — отвърна Бостън, вече успял да си поеме дъх. — Мак-Трък, Ролинг-Стоун и ние двамата все го покривахме.

Осъм изхихика:

— Да де, освен когато самите ние не се възползвахме от мястото.

— Така е. Но както казват «Забраненият плод е най-сладък.»

Бостън въздъхна, изпълнен с копнеж, и ги поведе към пещерата.

За да стигнат до нея, трябваше да вървят на зигзаг между наклонените стени на скала, които на места се стесняваха до процепи с V-образна форма. Няколко ярда по-навътре стените се разширяваха и образуваха суха, почти овална камера с неравен, разделен на етажи под. Стените се съединяваха в тясна S-образна арка и така образуваха тавана на помещението, но надвисналите скални пластове не съвпадаха точно, създавайки няколко отдушника, през които излизаше димът от огъня.

Мистър Сноу лежеше на горната издатина, облегнат в легло от кожи. Един удобен, постлан с меча кожа склон на отсрещната стена подпираше гърба му. От дясната му страна с кръстосани крака върху постелката за разговори седеше Кадилак, стиснал ръката на учителя си като изгубено дете, току-що открило родителите си.

Двамата М'Колски старейшини подсилиха огъня, след което се настаниха до входа.

— Поздрави, Старий — каза Стив.

Мистър Сноу му посочи празната постелка от лявата страна на леглото. Движението на ръката му ясно показа колко е немощен физически. Гласът му бе по-силен от преди, но изричането на думите му костваше видимо усилие.

— Седни там. Така ще мога да шляпна и двама ви през ушите, ако не се държите както трябва.

Стив се смути:

— Става въпрос за едно голямо недоразумение, Старий.

— Все това повтаряш. И двамата имате още много да учите. Прекалено сте твърдоглави, твърде нетърпеливи, твърде себични и твърде млади! Уф! А трябва да работите рамо до рамо — да се стремите към хармония, вместо непрекъснато да се хващате за гушите!

— Новините се разпространяват бързо… — засмя се Стив.

— Лошите новини — винаги — изсумтя Мистър Сноу.

— Мисля че и двамата с Кадилак осъзнахме грешките си — отвърна Стив, щедро поемайки част от вината, въпреки че беше убеден в своята невинност.

— Е, нали казват, че ставали чудеса. Да се надяваме поне, че когато си тръгнете от тук, ще се погледнете с различни очи и поне малко ще сте помъдрели. — Мистър Сноу затвори очи и си пое дълбоко дъх. Явно се опитваше да събере нужната енергия, за да продължи.

— Можеш ли да се изправиш, Старий? — попита Кадилак.

— Да, мога, но си пазя силите за големия ден.

— Добре тогава, да се захващаме за работа! — разведри се Кадилак — Ще атакуваме ли желязната змия?

— Да, наистина това е едно от нещата, които трябва да обсъдим.

— В такъв случай не си хаби силите — каза Стив. — Роз, природената ми сестра, се свърза с мен вчера. — Той хвърли поглед към Кадилак — Точно преди да дойдеш да ме видиш. Не можем да спасим Клиъруотър. Не е оздравяла достатъчно. Ще трябва да остане във влака и … — Той не можа да се насили да довърши изречението.

Кадилак го стори вместо него:

— … и ще я заведат във Федерацията?

Стив кимна.

Младият мют се втренчи невярващо в Стив с отворена уста и после избухна:

— Но това е немислимо! След всичките разговори, след цялото планиране, всички аргументи! След всичките усилия, които вложих да убедя племето да се бие редом с мен, сега ми казваш, че всичко е било напразно?

— Какво се опитваш да направиш — да изкараш мен виновен ли? — кресна Стив.

— Ами нали на теб ти хрумна тази глупава идея!

— Аха, разбирам. Сега, когато планът се провали, изведнъж се превърна в глупава идея, за която съм виновен единствено аз! Изумително! Ако бяхме успели, щеше да драпаш по гърбовете ни да се докопаш до всички заслуги!

Очите на мистър Сноу пробляснаха сърдито. Той плясна през въздуха, кръстосвайки ръце като ножица.

В този момент Стив и Кадилак почувстваха парене върху бузите си, което метна главите им към краката на Мистър Сноу. После той отново изправи ръце и замахна с опакото на ръцете си. Все едно парен чук удари двамата младежи в слънчевия сплит — ударът ги запрати назад към стените на пещерата. Неочакавният удар ги остави задъхани и замяни, а и малко уплашени. Клиъруотър беше използвала по подобен начин силата си, за да прекрати битката им с ножове. Двамата се изправиха на колене, но останаха там, където бяха паднали, треперещи от шока.

— Следващия път няма да ви щадя — изръмжа Мистър Сноу. — Дявол да ви вземе и двамата! Поканих ви тук, за да разговарям с Избранниците, не да слушам дърленето на две чакалчета! Преди да поведете Плейнфолк към величие, трябва да се научите да се държите както подобава на онези, удостоени с чест от Талисмана! Каквото било-било! Сега единствено значение има какво ще става оттук нататък. Няма да позволя последните ми дни на земята да бъдат поругани от безспирното ви мрънкане и дребните ви дрязги, така че се стегнете! — Мистър Сноу посочи към постелките за разговор. Стив и Кадилак послушно се върнаха на местата си на четири крака, като лъвчета усетил камшика на своя дресьор. — Да оставим настрана въпроса за Клиъруотър и природената ти сестра за момент и да се фокусираме върху ешелона. Разполагате ли с план, който ще ни позволи да го превземем и задържим за няколко часа?

— Още работим по този въпрос — отвърна Стив — Но вече започва да ми се изяснява. Много зависи дали Кадилак ще успее да убеди хората на борда на Ред Ривър, че е някой друг.

Той остави на Кадилак да разясни основната им стратегия, след това каза:

— Ред Ривър е костелив орех. Единственият ни шанс е да поемем инициативата и да ги объркаме. Предполагаемата ти смърт е стъпка в тази посока.

— Ако повярват на това.

— Че какво друго доказателство им е нужно? Роз ще им е казала, че аз вярвам, че си мъртъв. Но дори и да не ми се доверяват напълно, нали Малоун видя тялото и е докладвал, че племето е в дълбок траур. — Стив се засмя — Твоите племенни братя доста ще се разстроят, щом разберат, че си още жив.

— Ще се занимаваме с това, като му дойде времето. Хайде, продължавай…

— Решихме да се освободим от услугите на Малоун и ренегатите му — оповести Кадилак. — После аз ще изпратя фалшиви съобщения с неговия глас.

— Аха, разбирам… Винаги съм смятал, че дарбата ти за мимикрия ще ни бъде от полза някой ден. Дано да се получи.

— Вече се получи! — възкликна Кадилак. — Когато бяхме…

Стив го прекъсна рязко:

— Великолепно се справя, повярвай ми. Но нека се върнем на Малоун за момент. Можем да говорим за превъплъщенията ти друг път.

Кадилак притихна, стиснал гневно устни. Стив игнорира наранения му поглед.

— Решихме да се откажем от целия му план. Първоначално смятахме да елеминираме ренегатите и да качим сто мечки на борда, но това пак означаваше, че изкачването ни по рампата ще бъде идеална възможност за засада. Единствената изненада щеше да бъде обединените ни сили, вместо група, където половината от войниците биха обърнали пушки срещу останалите.

— Щяхме да разполагаме и със силата на Стария.

— Да, вярно — призна Стив. — Но екипажът на Ред Ривър пак щеше да е подготвен да отблъсне нападателите. Ролята ти на «Малоун» ще ги прилъже, че всичко си върви според плана. — Той се обърна към Мистър Сноу. — Само че няма да стане, както са го намислили. Трябва да сменим и момента, и естеството на атаката.

Мистър Сноу кимна в съгласие.

— Имаш предвид, да нападнем по-рано…

— Да. И с различна дегизировка. Рампите пак ще трябва да се спуснат, защото това е единственият начин да проникнем от приземното ниво, но освен това, трябва да измислим съвсем нов подход.

За да накара Мистър Сноу да разбере по-лесно какви са трудностите, Стив му обясни разположението на ешелона и разнообразието от защитни системи, които биха използвали срещу нападатели.

— Освен това имат подкрепление от батальон пионери. Хиляда войника. Няма да изпратят всички в битка, но всички имат отлична подготовка. И всички ще са на борда на влака. Веднъж да те качим на борда и да те оставим да се развихриш, няма съмнение че ще постигнем целта си. Работата е там, че като почнеш да разхивряш земната магия…

— … трябва много да внимавам да не нараня Роз и Клиъруотър. Да, сетих се за това — каза Мистър Сноу.

— Чудесно. И освен основния елемент на изненадата, от която твоята поява е важна част, имаме и друго предимство.

— И кое е то?

— Освен че служат за попълване на провизиите, ешелоните са проектирани и за военни операции срещу мютите. Диваци — или поне те така си мислят — въоръжени с ножове, каменни чукове и арбалети.

— И ренегати с пушки — допълни Кадилак.

— Да, но освен шайката на Малоун, които са подставени лица в настоящата ситуация, никой ренегат няма да се осмели да нападне ешелон. Точно това ви казвам! Влаковете не са проектирани да устоят на трекерска атака! Имат си слабо място, както доказа и Кадилак миналата година. Още не съм измислил целия план, но знам точно как можем да отворим влака. Проблема е, че не разполагаме с експлозиви…

Кадилак погледна замислено към Стив и Мистър Сноу и каза:

— Разполагаме с кутия ПП180, шест пакета РХ, детонатори и таймери. Ще ни свършат ли работа?

— Шегуваш ли се? — Стив прикри задоволството си, като повдигна небрежно рамене. — Ами да, все ще скалъпим нещо. — Той се ухили — Малоун се чудеше къде са се дянали боеприпасите. Добра работа! И ти много потаен се извъди!

Кадилак прие комплимента с почтително кимване.

— Учих се от майстори.

— Помолих ви да работите заедно, не да си заформяте вечеринки за взаимни хвалебствия — сопна се мистър Сноу. — Ще станат ли нещата или не?

— Вече разполагаме със средствата — отвърна Стив. — Сега остава да измислим начина.

— Отлично.

— И остава големия въпрос — Защо?

— Какво «защо»?

— Защо атакуваме Ред Ривър? Вече ви казах, че не можем да местим Клиъруотър. Какъв е смисълът да рискуваме живота на племето — ще погинат за нищо!

— Не е точно така. Дори и да пощадим частта на желязната змия, където се намират Клиъруотър и природената ти сестра, пак ще можем да унищожим останалото и да съберем главите на хиляда земни червея!!!

— Хаййй-яяяя… — извикаха двамата старейшини.

Стив напълно беше забравил за присъствието им. Той хвърли поглед към входа на пещерата. Двамата жилави стари мюти очевидно харесваха идеята.

— Но на каква цена? — настоя той.

Мистър Сноу избухна:

— Цена? Честта на М'Кол не е търговска стока, която да се мери като семе от хлебна трева! Не ти ли казах преди много време, че племето М'Кол има смелостта да се изправи лице в лице със съдбата си? Това време наближава! Не е достатъчно да предизвикаме желязната змия. Трябва да ги разгромим! Напълно да ги изтрием от лицето на земята! Господарите на подземните градове трябва да разберат, че никога не ще поробят Плейнфолк!

— Хаййй-яяяя!

Този път Кадилак се приъсъедини към традиционния боен вик на старейшините. За негова изненада, Стив откри, че и собствените му устни се движат в синхрон с техните.

Мистър Сноу притвори очи и притихна изтощен.

Кадилак изрази на глас тревогата на Стив:

— Да се върнем ли утре, когато ще си отпочинал?

— Не… не… Искам да ви кажа още нещо… нещо, което трябва да знаете, преди да започне битката. — Мистър Сноу протегна ръка като слепец, намери пипнешком ръката на Стив, сграбчи я, сетне направи същото и с Кадилак. За умиращ човек хватката му бе изненадващо силна. — Слушай ме внимателно, Брикман. От дълго време знам, че Клиъруотър ще бъде отнета от земите на Плейнфолк. Точно затова ти беше изпратен при нас. Небесните Гласове ми прошепнаха за твоето пристигане, а Кадилак видя завръщането ти в камъните…както и кръвта и сълзите, които ще го последват.

— Значи Мотор-Хед се оказа прав. Аз наистина съм Носителят на Смърт…

— Да, но не ти си врагът, а онези, които искат да са твои господари и които са слугите на лорд Пент-Агон, Злият Разрушител, Сеячът на Омраза и Покварителят на Умове. Също като нас, ти си пионка в една игра, чийто размер и сложност не разбираме, само един лутащ се играч на толкова обширна сцена, че на нея има място за всяко живо същество на лицето на земята и чиято задна страна е покривалото от звезди на Мо-таун — небесата и световете отвъд! Всеки един от нас се движи по предначертаната си пътека. Пътеки, които се пресичат за кратко или се съединяват в една, преди отново да се разделят. Аз и ти пътувахме заедно, а сега наближава времето да се разделим…

Очите на Кадилак се напълниха със сълзи. Мистър Сноу стисна още по-силно ръката на ученика си и грубо я разтърси.

— Не се дръж като дете! Няма за какво да скърбиш! Съдбата на Плейнфолк лежи в твоите ръце! Аз ще те наглеждам отгоре и ако видя, че не се справяш, ще се завърна в образа на някое хлапе-многознайко и ще се влача по петите ти и ще ти давам акъл. Да ти напомня на някого, а?

Кадилак примигна, за да прогони сълзите от очите си.

— Аз спрях да го правя още преди години.

— Да, а пък аз още съм тук, така че спри да се сополивиш и внимавай какво ти говоря. — Мистър Сноу се обърна към Стив. — Трябва да нападнем желязната змия, за да спасим природената ти сестра.

— Роз?

— Изглеждаш изненадан. Не е ли тя причината с Кадилак да се спречкате? Не е ли защото искаше да я освободиш?

— Да… но това беше преди да повалят Клиъруотър със скайхока. Сега Роз е член на екипа, който се грижи за нея. Ако Клиъруотър трябва да отиде във Федерацията…

— Ще трябва ти да се грижиш за нея. И двамата ще се изправите пред много опасности, преди да се завърнете в света на синьото небе. Сестра ти вече е тръгнала по този път. Тя също е родена в сянката на Талисмана и дойде времето да заеме мястото си сред нейните хора.

Отминаха няколко секунди, преди Стив напълно да проумее думите на летописеца.

— Имаш предвид, че Роз е…

— Мютка? Да, точно като теб.

Стив хвърил поглед към Кадилак и видя, че той е не по-малко смаян от тази новина.

— Но това е..

— Невъзможно? Разочароваш ме, Брикман. Млад човек с твоята интелигентност. Никога ли не си се питал защо толкова те влече към повърхността? Защо не изпитваш страх от открити пространства? Защо така и не се разболя? Носиш отговорите в себе си от самото си раждане — когато са прикрили истинската ти самоличност. Това е странникът, който се спотайва в най-дълбоките кътчета на ума ти. Именно неговия шепот те плаши толкова време. Повикай го! Позволи му да излезе от мрака, в който го обвиха твоите господари! Изправи се срещу истинското си Аз! Остави душата си да говори!

Стив беше обхванат от вълна на паника, когато ромон от гласове напълни ушите му; те ту се усилваха, ту затихваха и отекваха в главата му. Гласовете се превърнаха във вихър от звуци. Като че ли всяка дума, изречена или чута някога се повтаряше безспир в обширна пещера, по чиито стени бяха подредени високи купчини записи.

Почти в несвяст той се хвана за главата, здраво стисна очи и отвори уста в безмълвен вик. В един момент какафонията достигна непоносими величини, след което постепенно грохотът се превърна в разпознаваеми звуци, които се пренаредиха в музика, която въпреки че никога не бе чувал преди, беше част от него — също както развълнувания ритъм на сърцето му.

Напомняше му за мютската музика, но дори и тя, въпреки цялото си богатство, бледнееше пред шедьовъра в главата му. Гласовете, изпълнени с неземна чистота и красота, се сляха и произведоха тържествуващ хор от звуци, впечатляваща трептяща симфония, която извиси душата му нагоре и го понесе върху мелодичната звукова вълна право към звездите.

В един изящен миг безвремие той се къпеше в кристално чиста хармония, за която той бе абсолютно убеден, че стои в основата на съзиданието. Тя проникваше във всяка фибра от тялото му. Той се разтопи в звука и се сля с вселената. Чувстваше, че и Роз е с него. Сетне музиката започна безмилостно да изчезва, а заедно с нея и чувството за всеобхватна радост и удивление. Като наркоман, опитващ се да задържи още малко ефекта на наркотика, той се опита да съхрани мелодията и чувството на екзалтация, но те му се изплъзнаха и бяха заменени от монотонен ритмичен грохот.

Стив усещаше как силно бие сърцето му. Той вдигна глава, отвори очи и видя, че всички са се вторачили в него. Осъм-Уелз и Бостън-Бруин вдигнаха десници в приятелски поздрав. Стив се опита да се отърси от объркването. Срещна погледа на Мистър Сноу.

— Съжалявам, аз… дълго ли ме нямаше?

— Не се безпокой. — Старецът се усмихна благосклонно. — Федерацията здраво те е преметнала. Да се отърсиш от всичките тези окови трябва да е голямо преживяване.

Стив кимна.

— Роз… също беше там. Тя знае…

— Разбира се, че знае. Точно затова е на ешелона.

— Но ти откъде…?

— Не ме възвеличавай толкова, Брикман. Не знаех как Роз ще се окаже там. Просто знаех, че и двамата ще се появите. Плейнфолк ви очакват отдавна.

— Кой ти каза това — Небесните Гласове ли?

Мистър Сноу кимна.

— Мисля, че и аз ги чух. — Стив се взря в другарите си. — Кога се досетихте?

— Не е въпроса да се досетиш. От известно време наблюдавахме небето. Кадилак знаеше, че се намираш на желязната змия. Той видя присъствието ти във виждащите камъни.

— Но не и лицето ти — намеси се Кадилак, нетърпелив да се включи отново в разговора. — Чак когато катастрофира в полето осъзнах, че ти си облачният воин, изпратен от Талисмана.

— А аз осъзнах, че си мют почти в първия момент, в който те видях — допълни Мистър Сноу. — Също толкова очевидно беше, че ти нямаш представа.

— Или не искаш да разбираш — додаде Кадилак.

— Това не е вярно — протестира Стив. — Окей, опитвах се да потисна връзката между умовете ни с Роз. Когато живееш в пределите на Федерацията, това са наистина лоши работи. Но и двамата усещахме, че сме различни. И от момента, в който се отправих на първата си самостоятелна наземна мисия знаех, че там ми е мястото, в света на синьото небе. Просто не разбирах защо.Да оцелея толкова време, без да се разболея , да се адаптирам толкова бързо, да открия, че с малко практика мога да тичам наравно с мечките… само глупак не би се запитал как е възможно това.

— Само че ти се опита да намериш друго обяснение.

Раздразнен, че Стив стана център на вниманието, Кадилак реши да възприеме ролята на прокурор.

— Да, но не защото бих се срамувал да открия, че съм мют. Как мога да почувствам това, когато съм влюбен в Клиъруотър?

— Да, но това стана, защото откри, че тя има кожата на земен червей! — извика Кадилак.

— Не! Това не е вярно! Питай Мистър Сноу! Тя ме покори от първия миг, когато я видях. Когато трябваше да захапя стрелата! Старецът ме предупреди.

— Точно така — въздъхна Мистър Сноу. Той срещна погледа на Кадилак. — И сега, когато получихме известно просветление, нека не помрачаваме постигнатото с още глупави прояви на съперничество.

Кадилак наведе глава за момент. Когато отново я изправи, физиономията му беше измъчена. Стив продължи:

— Търсех друго обяснение, защото се надявах да открия смислен отговор! Тоест, аз знаех коя е майка ми! Ани Брикман. А баща ми беше бащата на цялото поколение — Джордж Уошингтън Джеферсън 31-ви, президент-генералът на Федерация Амтрак. Да не би да намекваш, че и те са мюти?!

Мистър Сноу, положи ръка върху десницата на Стив.

— Отговорът на този въпрос лежи в самото сърце на твоя свят.

Стив знаеше какво означава това: тайната се криеше при Първото семейство или в информационната база, контролирана от КЪЛЪМБЪС. И като нощна пеперуда, привлечена от светлината на лампата, Стив знаеше, че няма да намери покой, докато не я открие.

— Изглеждаш разтревожен, Брикман.

— Защото не е в състояние да приеме истината — каза Кадилак. Той самият не беше сигурен дали иска да я приеме. Най-много се дразнеше, че Мистър Сноу откри истината пред двама им едновременно, вместо да каже първо на него.

— Грешиш — каза Стив. — Не се опитвам да се измъкна. Ти и Клиъруотър сте живото доказателство, че има мюти, които приличат досущ на трекери.

— Искаш да кажеш, че има трекери, които приличат досущ на мюти.

— Както искаш го кажи! — Боже, какъв досадник! Стив отново подхвана — Не отричам, че когато излязох на повърхността усетих, че съм като у дома си. Но едно усещане не е достатъчно. Поне не за мен. Прекарах целия си живот в опит да контролирам емоциите си. Ако искаш да постигнеш нещо, трябва да разглеждаш фактите, да обмисляш рационално нещата. Чиста логика — за това става въпрос. Емоциите могат да замъглят преценката. Не можеш да ги игнорираш, но ако им позволиш да надделеят, скоро съвсем ще се оплетеш. Аз ти се доверявам, Старий. Щом казваш, че Роз и аз сме мюти, тогава приемам, че ти искрено вярваш, че сме точно това. Но можеш ли да го докажеш?

— Не, не мога, но и няма нужда. — Той се хвана за сърцето. — За истинския мют е достатъчно да го усети тук! Няма нужда да знаеш защо! Отвори съзнанието си, Брикман! Отръскай се от изпепеляващия душата боклук, който Федерацията ти е насадила! Нали преживя нещо истинско само преди минути? Нещо добро.

— Да, то..

Мистър Сноу го прекъсна:

— Не е нужно да ми го разказваш. Аз съм бил там. Ти докосна звездите. Музиката, която чу, тези мелодии са част от материята на вселената. Трябва да се синхронизириаш с нея! Всичкото това научно познание, разпръсквано от онзи електронен боклук, който ти наричаш КЪЛЪМБЪС, е без значение! Светът не се върти около него. Само ти тежи и те спира да използваш пълния си потенциал!

— Добре де, добре! Не бягам от това. Просто ми трябва време да обмисля всичко!

— Недей! — извика Мистър Сноу. — Спомняш ли си как много отдавна говорихме как човек може да открие истината за битието и аз сравних това търсене с изкачването на планина? Това, което ти преживя, бе един рядък и ценен миг. Ти достигна върха. И някой от небесата се протегна и ти предложи ръка. Не го анализирай. Хвани ръката! Приеми го на доверие, както Плейнфолк се доверяват на Великата Небесна Майка. Направи онова, което в Старите времена наричаха действие, породено от вярата.

— Няма да проработи, Старий. Преди да повярвам, трябва да знам как и защо.

— Думи на истински земен червей — намеси се Кадилак.

— Така е — съгласи се мистър Сноу. — Костелив орех си.

Стив им отвърна с печална гримаса.

— Не се безпокойте. Всичко ще си дойде на мястото. Но по моя начин и когато му дойде времето. Все пак, благодаря, че ми казахте. Това доста ще ме улесни, когато ударим влака.

— Именно. Но докато обмисляме плана си, не трябва да забравяме и защо е нужно да се върнеш във Федерацията. Задачата пред теб и Клиъруотър е да разрушите Тъмните градове отвътре.

— Леле! Само двамата ли?

Мистър Сноу хвана ръката на Стив:

— Тя има силата, както и ти, Брикман — само трябва да позволиш да ума си да прекрачи отвъд. Но остави ме да довърша. За да успеете в задачата, трябва да спечелите пълното доверие на онези, които управляват света под пустинята. Трябва да ви видят как работите в пълно разбирателство с този Малоун срещу нас. Природената ти сестра също трябва да изиграе ролята си в тази измама. Ако е възможно, трябва да опитаме да постигнем целите си без Федерацията да разбере за поражението си. Но каквото и да стане, трябва да сме сигурни, че ти и Роз ще излезете съвсем невинни от цялата работа.

Стив се опита да обмисли чутото:

— Виж, това е добра идея, но… Ох! — Той вдигна ръце.- И бездруго си беше трудно. Сега го направи почти невъзможно!

— Е, хайде сега, не преувеличавай! Ти си майстор на измамата, а това малко пале е човек с хиляда гласа. Сигурен съм, че ако се съюзите, ще измислите нещо.

Човешката природа е така оплетена, че нито Стив, нито Кадилак останаха напълно доволни от срещата с Мистър Сноу. Разкритието, че Стив е част от Плейнфолк не помогна на Кадилак, а само го огорчи още повече. В борбата си кой да е първи във всичко, убедеността че Стив е земен червей бе поддържала Кадилак в мрачните мигове на отчаяние и несигурност, които го поглъщаха всеки път, когато съперникът му наддеелеше.

Дори ако Брикман беше победил, дори да бе спечелил сърцето и душата на Клиъруотър, пак съществуваше утешителната мисъл, че Стив винаги ще си остане външен човек, защото идваше от Тъмните градове. Но сега му отнеха дори тази малка утеха! Той бе дал клетва за кръвно братство с човек, който в допълнение към всичките си предимства, се оказа и мют! Животът беше отвратително несправедлив!

За Стив, суровата действителност се показа в онзи миг на екстаз, когато преградите на ума му, строени с години, се срутиха и откриха истинската му същност. Той също преглътна истината трудно. Но в известен смисъл откритието, че е мют, му донесе голямо облекчение. Това разкритие му донесе отговорите на толкова много въпроси, които го измъчваха още от ранно детство, и по-специално от онзи магичен момент, когато излезе от подземния бетонен свят на Федерацията и зърна за пръв път земята отгоре.

Допълнително удоволствие му носеше и мисълта, че Кадилак е изключително разстроен от новината, че «кръвният му брат» е истински син на Плейнфолк. Но тъй като Стив си беше Стив, той не можа да приеме съвета на Мистър Сноу. Той искаше за разбере защо той и Роз са отгледани като трекери. От години се беше заклел да разкрие тайните на Федерацията, а сега се появи и друга — може би най-голямата тайна от всички!

Това беше добрата новина. Лошата бе откритието, че природената му сестра е предопределена да бъде партньор на Кадилак, което означаваше, че сигурно ще попадне в обятията му. И тъй като мютът беше загубил Клиъруотър, всеки разумен човек щеше да заключи, че размяната е честна. Но Стив не беше разумен човек.

Роз му беше повече от природена сестра: връзката между умовете им ги превърна в сиамски близнаци-телепати, и въпреки че се бе опитвал да потисне тази връзка откакто срещна Клиъруотър, в техните отношения все още съществуваше и сексуално измерение, макар Стив да не беше в състояние да го изрази по този начин.

Въпреки плашещите аспекти от новооткритата й сила, Стив искаше и нея, и Клиъруотър. Не в леглото си, а под контрола си. И ако в случая на Роз това вече не бе приложимо, то поне искаше любовта и лоялността й — или поне не искаше да ги получи Кадилак. Мисълта за тях двамата заедно го отвращаваше и това чувство бе право пропорционално на удоволствието, което изпита съперникът му при тази новина. И двамата бяха печелили и губили поравно в резултат от неспособността си да станат истински братя под слънцето.

* * *

През седмиците, прекарани заедно, Клиъруотър и Роз не бяха разговаряли за друго, освен за нормалните неща между доктор и пациент, които се въртяха около лечението: как се чувства, какво я боли и какво не. Отношението на Роз към Клиъруотър бе претърпяло драматична трансформация, но за пред останалите трябваше да проявява ивзестна студенина. Ако Карлстром или някой от лакеите му гледаше записите, трябваше да останат с твърдото впечатление, че тя все още възприема Клиъруотър като нежелана съперница за сърцето на Стив. Техните невербални разговори от друга страна, се превърнаха в ежедневие. Именно по този начин Роз успя да предупреди Клиъруотър, че всяка изречена дума вероятно се записва от скрита видео камера.

И сега, в началото на юни, шест седмици след почти фаталната й среща със скайхока, Клиъруотър седеше в леглото и разглеждаше стерилната високотехнологична обстановка, която представляваше затворническата й килия. Затворът й беше непознато понятие. Човек или беше жив и свободен да скита по земята, или просто мъртъв.

М'Колските колиби не бяха толкова просторни, колкото бледосивата пещера с остри ъгли, в която преди я държаха затворена, но там поне можеше да става и да излиза навън. Тук, в тази стая три на четири крачки, чийто плосък покрив можеше да се достигне с върховете на пръстите, слънцето не грееше, не валеше дъжд и светлината не беше като Светлината на Небето.

Бризът, който докосваше лицето й, идваше от жужащо устройство с въртящи се ръце, което не беше истинско. Този въздух не идваше нито от заснежените върхове на гориста планина, нито от равнините с уханна бизонска трева и градински чай. Беше натежал от странни неестествени миризми, произвеждани в Тъмните градове.

Сърцето на Клиъруотър бе сковано от мисълта какво предстои. Още от онзи съдбоносен момент, когато беше застанала с Кадилак и Мистър Сноу на ръба на скалата и наблюдаваше как облачният воин се отправя смело в утринното небе, тя знаеше, че един ден ще трябва да се отправи на пътешествието, което току-що беше започнало.

Роз я увери, че всичко ще бъде наред. Облачният воин щеше да се върне с нея — но какво щяха да правят, щом стигнеха бърлогата на земните червеи? Щяха ли да ги разделят, или щяха да останат заедно? Щеше ли той да се върне към предишния си начин на живот? И ако го стореше, щяха ли да се запазят чувствата му към нея? И най-вече, когато приключеше оздравителния период, щяха ли да се върнат силите й?

Мистър Сноу й каза,че ще доживее да види отново слънцето, но кога щеше да стане това? Тя вече изпитваше остри симптоми на абстиненция и клаустрофобията, породена от обкръжението й, се засилваше докато преминаваше от състояние на едва запазващ съзнание иннвалид към съвсем буден пациент, нетърпелив да възвърне пълния си двигателен контрол.

Само две неща й помагаха да се справя с чувството на бавно задушаване: грижовното присъствие на Роз и разкритието, че тя и природения й брат са чистокръвни мюти с чиста кожа като нея и Кадилак. Фактът, че имат общ произход, премахна последното позорно петно от връзката й със Стив. Съюзът им вече не бе предателство към племето. Кадилак пострада от това, но всичко, случило се дотук, бе по волята на Талисмана. Топлеше я и мисълта, че стъпките на сестра й по душа също се ръководеха от Тройнонадарения.

Осъзнаването на факта, че тя също е предопределена да изиграе централна роля в пророчеството на Талисмана, застигна Роз, когато излезе на повърхността, за да направи нощния полет до ешелона Ред Ривър. Както и Стив, тя чу гласове, но вместо да се паникьоса и да се опита да ги заглуши, тя се вслуша в тях. Признанието на майката й наставница, че тя и Стив не са нейни кръвни деца, й помогна да се подготви за момента, в който ще открие истинската си самоличност. Беше се случило по-скоро, отколкото очакваше, но въпреки че момента на откровение бе изпълнен с трепет и радостно чувство на освобождение, по някакъв странен начин не бе изненадващ.

Още откакто бе споделила визуалните образи и емоции, които накараха ума на Стив да се отвори по време на първия му полет, тя копнееше да види земята със собствените си очи. Не само да отиде там, а да остане, където й е мястото. Собственият й полет и онзи първи незабравим поглед към звездното небе само потвърдиха онова, което сърцето й вече знаеше — тя беше част от света на синьото небе и душата й принадлежеше на Плейнфолк.

За разлика от Стив, тя не искаше да разбере защо. Изгревът и залезът не стават по-хубави в очите на наблюдаващия, ако знаеш че светлината, проникваща през земната атмосфера, идва от звезда-джудже тип Г1 и се намира на 93,000,000 мили разстояние.

Беше достатъчно да знае коя е, да изпита истинско удоволствие от чувството на завършеност, да се чувства истински жива. Роз не се притесняваше, че е възпитана във Федерацията — така по-лесно понасяше условията на борда на Ред Ривър, но също като Клиъруотър се дразнеше на затвора си. Спасителният полет до изоставения ренегатски лагер й позволи да се наслади поне за кратко на повърхността. Беше повдигнала визьора, за да почувства вятъра в лицето си и да помирише странните силни ухания, които се носеха из въздуха.

След като даде първа помощ на Клиъруотър и я отнесоха на носилка към очакващия ги планер, Роз поизостана малко от групата, свали ръкавиците и прокара голи пръсти по земята, камъните и тревата наоколо. Успя да си открадне само две-три минути, преди да забележат отсъствието й, но това беше достатъчно, за да се пристрасти.

През последните осем седмици, по време на обедните почивки и когато бе свободна от дежурства, тя успяваше да се промъкне на летателния дек за по няколко минути всеки ден.

Като природена сестра на Стив и дъщеря на почитан пилот, Роз имаше право да изразява естествен интерес към въздушните операции. Но това беше само извинение да се наслади на красотата и разнообразието на пейзажа, който се откриваше пред тях като екзотичен коралов риф под обширен нашарен с облаци океан с преливащи се цветни нюанси.

Уолис, шефът на ударната група на АМЕКСИКО, й беше разрешил да излиза на дека без придружител, но Роз беше наясно, че трябва да внимава с времето, прекарано горе, и да показва незаинтересовано отношение към повърхността. Никой, особено Карлстром, не биваше да заподзре, че светът на синьото небе й допада все повече и повече, затова прикриваше следите си, като се правеше, че се интересува само от дейностите, извършвани на летателния дек, а не от заобикалящата ги среда.

През тези осем седмици плановете на Стив и Малоун за справянето с екипажа на борда и последващото клане на племето М'Кол все повече се усъвършенстваха и екипажът на Ред Ривър упражняваше бойните си тактики.

Въпреки че беше член на ударната група, Роз не участваше нито в планировката, нито в изпълнението. Уолис контролираше напълно съдбата й, но на ежедневно ниво тя работеше с медицинския екип и получаваше заповедите си от шефа им. Задачата й бе да следи възстановяването на Клиъруотър. На практика да се превърне в нейна сянка. И сега, когато мютката вече не беше в интензивното, Роз спеше в същото отделение, така че да може по всяко време да противостои на всяка заплаха от земната магия на Клиъруотър.

Нямаше опасност това да се случи, но Роз спести на шефовете си тази информация. Ако им беше казала, можеше да се окаже излишна и да я качат на планера за Гранд Сентръл. Това трябваше да се избегне на всяка цена. Риз имаше начин да го стори, но силата да манипулира умовете на околните трябваше да се използва пестеливо и возможно най-незабележимо, за да не предизвиква съмнения в лоялността си.

С приближаването на големия ден, най-неочаквано я извикаха на съвещание с началника на Ред Ривър, офицерите и младшите офицери, които оглавяваха различни групи в батальона. Уолис и останалите членове на ударната група също присъстваха, както и шефа на пионерите на Ред Ривър Марвин Макевой, чийто войнствен стил на ръководене му бе донесъл прякора «Лудото куче». Срещата се проведе в една от столовите, специално разчистена и преподредена за целта. Масите и столовете сега гледаха към една от големите тренировъчни диаграми, показващи напречен разрез на ешелона.

Двайсетте ешелона на пионерския отряд бяха построени по еднакъв общ дизайн. Един експерт би открил вариации във въздушния боен ред и останалите подобрения в оборудването, но освен отличителните знаци и буквения код, влаковете на практика бяха неразличими отвътре и отвън.

Когато всички се настаниха, Уолис заведе Роз до централната маса в първата редица и застана до диаграмата срещу Фарго. Командирът на ешелона вдигна дълга показалка, кимна им отривисто за поздрав и започна по същество:

— Господа… последните сигнали от нашите източници на земята показват, че атаката, която е централната част на операция «Голяма Риба» ще се преведе през следващата седмица, вероятно дори след 72 часа. Очаквахме две основни мишени, но изглежда, че по-опасната от тях няма да се появи. Изглежда е починал, но както знаете, тези мюти твърдо вярват в прераждането, така че трябва да се подготвим за изненади в последния момент.

Екипажът на Ред Ривър , свикнал с чувството за хумор на Фарго, се засмя одобрително. Фарго продължи:

— Двата оперативни агента на Белия Дом — ЯНКИ-ЗУЛУ и ХАЙ-СИЕРА — ще ръководят съвместен екип от приблизително сто мюти и ренегати при първоначалното нападение над влака. Ще бъдат дегизирани като войници от Пети сигнално-разузнавателен отряд и ще бъдат въоръжени със стандартните наземни бойни униформи и каски. С други думи, ще приличат много на нашите момчета.

Ще се разпознават помежду си с ивици бели ленти, прикрепени в горната част на ръцете, на брадата — закрепени за каската, и на задния визьор. Двете основни мишени — или едната, както изглежда — ще са облечени по подобен начин. За да избегнем недоразумения при установяването на самоличността им, ЯНКИ-ЗУЛУ, ХАЙ-СИЕРА и шест члена от техния отряд няма, повтарям НЯМА да носят обозначителните бели ленти на каските и ще влязат във влака с вдигнати визьори.

Очевидно е, че мютите ще държат визьорите спуснати, за да не се издадат. Всеки индивид с чиста кожа, който видите да носи бяло на брадата или отзад на тила, е ренегат и трябва да бъде застрелян на място.

Фарго обходи с поглед публиката.

— Разбрано?

Публиката промърмори утвърдително. Командирът на ешелона посочи към два вагона, маркирани с «А» и «Б» и разположени пред летателния вагон, и посочи с показалката към вагон «А».

— В отговор на сигнал за помощ от ХАЙ-СИЕРА ще спуснем тази рампа, за да дадем възможност на нападателите да се качат на борда. Средната и долната палуба на двата вагона ще се запечата от останалата част на ешелона. Горната палуба на вагон «А», и особено стълбищата, ще бъдат отбранявани и удържани от десет отряда под командването на лейтенант-командир Торънс. Втора група, водена от капитан Лойд, ще отбранява горната палуба на вагон «Б». Сега, както знаете, планът е да създадем ситуация, която ще привлече цялата група атакуващи нагоре по рампата и във влака. Не искаме никой от тях да изостава и да вдига тревога. Ето защо друг ешелон скоро ще ни достави 80 нарушители на Код 1. Ще пристигнат, облечени в униформи с необходимите рангови нашивки и емблемата на Ред Ривър, а ние ще използваме тези господа, които, разбира се, са всички доброволци… — Още една от шегичките на Фарго, която този път предизвика истински кикот — … да попълним долната и средната палуба на вагони «А» и «Б».

Дванайсет часа преди атаката ще им дадем точно премерена доза упойващо вещество. Не се тревожете, всичко е тествано и времесъобразно. Нарушителите ще бъдат разположени в позиции на бойна готовност и ще им раздадат нормалното снаряжение и револвери, които носи персонала на ешелона. Оръжията ще са заредени, но въздушните бутилки ще са празни. Така че нашите предани доброволци ги очакват две неприятни изненади. Като започнат да се освестват, ще открият, че са нападнати от банда крещящи мюти и разюздани ренегати и когато се опитат да се защитят, ще разберат, че оръжията им не работят.

Тази новина се посрещна с гробовна тишина. При нарушителите на Код 1 смъртта беше неизбежна, но всички в стаята се радваха, че не са на тяхно място. Фарго посочи към плана на долната палуба на вагон «А». Двете отделения от двете страни на рампата бяха оцветени в червено.

— Тези две специални огневи позиции ще се обслужват от осем мъже. Те са товарни помещения, подсилени и оборудвани с подходящи места на стреба. Двата отряда ще бъдат запечатани отвътре и няма да участват в първоначалното нападение. Задачата им е да внимават никой да не се върне жив надолу по рампата. Както се вижда от плана, ще могат да покрият с огън цялата рампа. И така. Ето как ще протече атаката. ХАЙ-СИЕРА, ЯНКИ-ЗУЛУ и двамата мюти, които представляват основната ни цел, ще се движат в първата третина на колоната качващи се по рампата. Те ще насочат ръководителите си на отряди към долната и средната палуба, докато те самите — група от десет човека: ХАЙ-СИЕРА с шест оперативни агента плюс ЯНКИ-ЗУЛУ и двете мишени — ще тръгнат към горната палуба на вагон «А», кодето ще ги чакат Дон Уолис и неговия отряд. Когато групата стигне до горната палуба, двете мишени — или едната, според случая, ще бъдат заловени. Ако е само един — летописецът, познат под името Кадилак, няма да има проблем. Но ако Мистър Сноу, втората и далеч по-опасна мишена, реши да се появи, тогава ти, млада госпожице — Фарго посочи към Роз — ще трябва да овладееш ситуацията мигновено.

— Ще дам всичко от себе си, сър.

— Да се надяваме, че твоето «всичко» ще е достатъчно, защото заповедите ми са пределно ясни. Ако този индивид излезе извън контрол, задачата ми е да направя всичко възможно да защитя ешелона. Отрядите на тези две горни палуби ще са първата ми защитна линия. От теб ще зависи да се махнеш от огневата линия. Разбираш ли ме? Животът на колегите ти от ударната група и на онези двама полеви агенти ще е в ръцете ти.

— Да, сър!

— Добре, тогава. Но нека за момент предположим, че мишените са заловени и деактивирани. — Фарго пак вдигна показалката. — Ударната група, плюс хората на ХАЙ-СИЕРА ще преминат по горната палуба на вагон «Б», после през летателния вагон и в «кървавия» вагон, където мишените ще бъдат упоени с каквото е нужно, за да сме сигурни, че не поставят в опасност ешелона и екипажа. Отрядите на горните палуби на вагони «А» и «Б» ще продължат да отбраняват стълбищата, после ще се смъкнат надолу по съседното стълбище ето тук в центъра, където се свързват двата вагона, и ще разчистят средната и долната палуба — ще се придвижват гърбом един с друг, така че да не попаднат в кръстосан огън.

Показалката на Фарго се върна към плана на вагон «А».

— Мъжете в тези отделения ще изстрелят червени сигнални ракети и димни гранати към рампата, за да оставят впечатление у евентуалните съгледвачи, че разрушават вагона. Пушките в съседните вагони ще се спуснат, един вид, че позициите са превзети, и ще пуснем още пушек през люковете в покрива. Докато това става, седемдесет войника със същите бели отличителни знаци като мютската група ще се появят на различни места из покрива и ще се щурат напред-назад, както правят тези маймуни, и ще изстрелят зелени сигнални ракети. Възможно най-скоро към тях ще се присъединят и други, които ще държат главите на някои от на-ковците.

Фарго забеляза реакцията на публиката.

— Да, знам. Доста кръвожадна работа, но смятаме, че това ще е решаващият фактор. Това, разбира се, е сигналът, който основната група М'Коли чака. Така че, ако всичко протече по план, ще се окажем заровени до шия в мюти. Докато те се приближават към влака, ние ще пуснем в действие не всички, а само няколко от пушките и ще изпуснем пара за близка защита. Рампата ще остане спусната, но лейтенант-командир Леърд се е погрижил да прескочи предпазителя и е пренасочил дулата около рампата така, че да поздрави нашествениците с едно крепко «добре дошли». Няма да използваме цялото си въоръжение, защото защитата ни не трябва да бъде съвсем непробиваема. Трябва да създадем впечатление, че сме лошо ранени и се борим да се закрепим на краката си. Трябва да привлечем цялата бойна единица на мютите в битката и да ги задържим на бойното поле, докато подкреплението ни заеме позиции, прерязвайки всеки път за отстъпление.

Фарго остави показалката паралелно на ръба на масата на Роз, но не я погледна в очите.

— Резултатът е предрешен, господа, но въпреки всичко се очертава доста интересен ден. След като овладеем основните сили на М'Кол, ще последва обичайната последваща атака. — Той се взря в двамата си полеви командира лейтенант-командир Джим Торънс и капитан Гриф Лойд — Оставям на теб да я организираш, Джим. СИНК-ТРЕЙН поискаха пълна ликвидация. Това включва всяка жена и дете, независимо от възрастта. Искат и главите.

Торънс размени поглед със заместника си и кимна.

— Разбрано.

— Окей… На-ковците би трябвало да пристигнат утре вечер. — Очите на Фарго срещнаха тези на шефа на пионерите. — Господин Макавой, вие и аз ще трябва да си поговорим относно условията по хранене и настаняване.

— Да, сър!

— Благодаря ви, господа. Като че ли това е всичко за момента.

Всички скочиха от столовете, застанаха мирно и козируваха. Фарго им върна жеста и излезе, оставяйки начело Бил Гейтс — заместник-командира на ешелона.

— Всички чинове… Свобод-но! Можете да се върнете на постовете си.

Уолис се приближи към Роз сред тълпата излизащи.

— Ако се наложи, смяташ ли, че ще се справиш?

— Мистър Сноу ли имаш предвид? — Роз се усмихна — Не се тревожи. Няма да представлява проблем.

— Разбирам…В такъв случай, докладът е верен?

Роз осъзна, че Уолис я подпитва с цел.

— За смъртта му ли? Поне Стив така мисли.

— Това означава ли, че вече по-лесно се свързваш с него?

— По-добре от преди…

— Чудесно. Той как мисли, че вървят нещата?

— Дон, получавам картини и усещания, не писмени доклади.

— Като цяло, имам предвид.

— Настроен е оптимистично. Той и Малоун … — Роз млъкна, после затвори очи и потърка слепоочията си с пръсти. — … в движение са — промърмори тя.

— Ренегатите на Малоун и племето М'Кол се отправят към Небраска! — Уолис я сграбчи за рамото. — Браво, мойто момиче! Дръж ме в течение. Леле! Каква изненада ги чака тези маймуни! Какво мислиш за плана на Фарго? Не е ли страхотен?

— Без грешка — отвърна Роз.

Умът й вече се бореше с другия въпрос: как щеше да предаде на Стив детайлите от плана на Фарго? Той и М'Колите трябваше да бъдат предупредени за капана, който им готвеха, но както току-що бе изтъкнала пред Уолис, мостът между умовете им не беше построен да пренася такава информация, каквато би се съдържала във видеограма.

Предаваха си усещания, свързани с визуални образи, но не и детайлни описания, като от видео камера. Повечето приличаха на сюрреалистични сънища, където структурата и подреждането на елементите не беше винаги логично и не всеки предмет беше на фокус.

Когато Роз сподели преживяването от първия наземен полет на Стив, тя «видя» същото като Стив, но образите бяха филтрирани през ума му, променени от неговите възприятия. Като цяло тя преживя високото издигане над земята, но не усещаше да е вътре в кабината на скайхока. Вътрешното й око не регистрира датчиците на висотомера, нито скоростта или компаса.

По същия начин, когато Карлстром потърси помощта й да открие местонахождението на Стив, когато пътуваше към Херън Пул, тя не видя имената на местата, през които минаваше брат й. Всъщност, тя дори не погледна към картата. В усилията си да достигне ума на Стив, навлезе в дълбок транс и пръстите й търсеха сляпо по картата, за да «почувстват» точно къде се намира.

Спасяването на Стив и Клиъруотър от кораба с колела беше подпомогнато от същите «приблизителни» образи. Роз усети менталния зов за помощ на Стив — сигнал за смъртоносна и незабавна опасност. Към него се прибави образа на кораб с колела, която се движи към залязващо слънце, последван от друг образ — на Стив и Кадилак, затворени в тъмно заградено помещение под морското равнище.

Вплетен в тези образи се появи молбата му да ги спасят, последвана от картини на летящи форми, пронизващи тъмнината, и огън — висока стена от пламъци, която се отразяваше във водата. В периферията на тази картина зърна и образа на Клиъруотър сред множество въоръжени мюти в очакване.

Чак когато Карлстром постави карта пред нея, тя успя да свърже видяното с конкретно място. Прецизната навигация и високочувствителния радар свършиха останалото. Но както винаги, връзката беше инициирана от емоционалното състояние на Стив.

Неговият ум явно се отваряше само в случаи на изключителна опасност или екзалтация. Нуждаеше се от емоционални сривове или чувство на възторг — както когато беше ранен — за да може ума му да се включи на нужната предавка. От дванайсетгодишна възраст той се опитваше да я заключи и до голяма степен беше успял — докато не излезе на повърхността.

Емоционалният стрес от преживяното бе разрушило бариерите, поставени пред менталния им мост, но не напълно. През повечето време комуникацията беше едностранна. Той можеше да я достигне, но тя — не. Вратата към ума й беше винаги широко отворена, а вратата към Стив — затворена или най-много леко притворена. Отваряше я, само когато му изнасяше.

Според Роз, сякаш ролята й винаги беше на негов защитник, и въпреки че той беше по-голям с две години и все играеше ролята на доминиращия батко, Роз усещаше, че именно тя е по-силната и мъдрата в много отношения.

Откакто Стив напусна академията и потегли с Луизианската Дама, тя успя да се свърже с него само два пъти: веднъж да го предупреди, че ги наблюдават, когато го връщаха в Гранд Сентръл да го разпитват след бягстовото от М'Колите, и една година по-късно, когато беше на път за Лонг Пойнт и се разкъсваше дали да се завърне във Федерацията или да остане при мютите.

Тя му каза да остане, защото по онова време осъзнаваше, че започва да се променя — умствено и физически. Както магнита привлича към себе си карфицата, някаква невидима сила я придърпваше към повърхността. И онова, което упражняваше тази сила й даде силата да манипулира умовете на околните като средство за бягство от Федерацията.

Само че не се оказа така лесно, както си го мислеше. В онзи незабравим момент на откритието, че са мюти, което споделиха със Стив, той я предупреди да не се разкрива прекалено. Тя прекрасно разбираше защо.

Трябваше да направи всичко възможно атаката на М'Колите срещу Ред Ривър да успее, без никой да разбере, че е замесена. Но и това не беше всичко. Дори да успееше да избяга от ешелона, пак нямаше да е свободна, докато Стив все още беше в лапите на Федерацията.

Карлстром, шефът на АМЕКСИКО, го изнуди да изпълнява желанията на Първото семейство, като заплаши живота й. Обратният случай също беше верен: Семейството можеше да я вразуми, като заплаши неговия живот…

* * *

Приглушен вик и стреснато изцвилване на един от конете рязко събуди Малоун. Първоначалният му инстинкт беше да сграбчи пистолета под възглавницата, но преди да успее да помръдне, беше сграбчен от няколко чифта ръце. Миг по-късно се оказа с широко разтворени ръце и крака, завързан за китките и глезените и с нож опрян в гърлото — държеше го един ухилен мют, седнал удобно на гърдите му.

Малоун хвърли поглед встрани към петимата си нападатели и видя, че лагерът е превзет от мюти. Явно всички часовои бяха убити без много-много шум. Мамка му! Как така? Мютите не нападаха нощем.

На светлината на факлите Малоун видя как отвеждат конете. Запалиха още факли от жаравата в огъна и окъпаха земята в оранжева светлина. Много от другарите му лежаха по земята там, където бяха заспали, увити в одеялата си. Не са имали никаква възможност да се защитят. Изненадващо нападение като за отличен! Светлината на една от факлите освети някой наблизо. Фил Робинсън, един от шестимата мексиканци и негов лейтенант. Главата му се подаваше над облените с кръв гърди. Това не предвещаваше нищо добро. Ама никак….

Малоун заоглежда мюта, седнал на гърдите му. Грозната му муцуна му се струваше някак позната. Проблемът беше, че те всички си приличаха. Шестте златни пера на украсения с камъчета кожен шлем се разпознаваха лесно. Направо да не повярва човек! Нападнали са ги собствените им другарчета — М'Колите! Същите шибаняци, които планираха да смелят на кайма по-късно.

Малоун изпсува през зъби. Какво се беше объркало? Той се справи с неговата част от операцията с присъщия си методичен подход, прилагайки значителните си умения и опит, без да оставя пропуски. Изглеждаше сладка работа — тогава кой я вкисели? Предусещайки, че едва ли му остава много да живее, той заблъска ума си в търсене на отговора. Беше ли сгрешил някъде? Да не би да подцени коварството на опонента си? Или тоя изрисуван бучко-подмазвач Брикман е предал Федерацията?

Отговорът и на трите въпроса беше «Да», но Малоун трябваше сам да направи заключенията си. Никой не му даде обяснение за плана и не му посочи каква грешка е направил. Похитителите му го обърнаха с лице надолу и чевръсто завързаха китките му една за друга. Той очакваше да сторят същото и с краката му, но вместо това се оказа наврян във възглавницата, опитвайки се да сподави острата болка — въоръженият с нож мют прерязваше сухожилията в сгъвката на коленете му. Да, приятелче, явно няма да пътуваш надалече тази нощ…

Една ръка се пресегна и издърпа дългия въздушен пистолет из под възглавницата му. Когато нападателите го закрепиха в изправено положение, той се оказа лице в лице със Стив Брикман. Малоун го гледаше как проверява магазина и сваля предпазителя. Лявото му коляно поддаде. Мютът отляво го рязко го вдигна на крака. Малоун усещаше как кръвта от раните се стича по прасците му. Като се опитваше да преглътне болката, той каза:

— Я, май нещо ме понаболяват краката…

— Като нищо — отвърна Стив — Нали съм ти виждал ботушите.

Стив насочи пистолета към гърлото на мексиканеца и пусна пълния автоматик. Малоун го изгледа без следа от страх. Очите му казваха всичко.

— Надявам се, че не е лично.

— Не — каза Стив — Това е заради Бар.

Той постави пистолета под челюстта на Малоун, което килна главата му назад, и задържа пръста си на спусъка.

Глава 11

Стреснат от пронизителния звън, командир-генерал Карлстром удари с юмрук бутона «Приеми обаждане». Логото на Амтрак се смени с лицето на заместника му.

— Какво има, Торн?

— Боя се, че стана голяма беля, сър. В момента пристига допълнителна информация, но си казах, че трябва незабавно да научите.

Карлстром потъна в стола, подпря брадичка с палци и притисна с пръсти носа си.

— Добре, давай да чуем.

— Малоун се свърза с Уолис по отворения канал със сигнал за помощ. Брикман е намерил експлозивите, които оня кучи син Кадилак открадна от постановката със сигнално-разузнавателния отряд — точно както предполагаше Малоун.

— Така…

— Брикман ги натоварил на един от конете на М'Кол и потеглил към Малоун, но се натъкнал на ловджийска хайка. Успял да им се измъкне, ама те вдигнали тревога и сега цялото шибано племе го гони с извадени ножове.

— Мама му стара!

— Да, лоша работа. Изчакайте за момент — тъкмо получих второ съобщение. — Макфадън изчезна за момент от екрана, след това се появи отново. — Е, не всичко е загубено. Според информацията, екипът на Малоун и Брикман са успели да си пробият път със стрелба. Към момента никой не ги преследва, но това може да се промени. Ще се опитат да се спасят на Ред Ривър. Малоун пита дали можем да им осигурим въздушна защита, ако мютите ги настигнат.

— Няма проблем — отвърна Карлстром — Нещо друго?

— Да. Малоун счита, че ако успеят да стигнат до влака преди М'Колите, има голяма вероятност диваците да се втурнат след тях. Така че може все пак да влезем в битка с тях.

— Да, но това няма да ни осигури залавянето на Кадилак.

— Знам. Но може да ни даде нещо друго — главата му на тепсия.

— Аз наистина съм заобиколен от идиоти — помисли си Карлстром.

— Идеята е да го заловим жив, Торн. Но както и да е. Дръж ме в течение. Пращай всичко на екрана ми, веднага щом излезе нещо ново.

— Да, сър!

Карлстром усети издайнически момент на колебание.

— Да не пазиш най-лошото за най-накрая?

— Това вие ще решите — отвърна Макфадън. Брикман е намерил не само експлозивите. Тия лукави маймуни са скрили и още нещо.

Не беше трудно да се отгатне какво. Карлстром едва-що не се гътна.

— Мистър Сноу?

— Да! Жив е!

— И напълно неконтролируем! Като цялата операция! — Този път Карлстром наистина се разгневи. — Защо, по дяволите, Брикман не гледа какво прави?

Макфадън се смая:

— Н-но вие… нали помолихте Малоун да ги намери? И той…

— И той направо се осра, нали? Престара се! Ние си направихме труда да отпишем от архивите тези боеприпаси, а сега той, моля ти се, издънва цялата работа, като изръсва всичко на Уолис по открита линия! Да не си е загубил ума?

Макфадън не отвърна нищо. Той не беше свикнал шефа му да употребява такива цинизми и ругатни, и рядко го беше виждал толкова ядосан и да реагира така нелогично. Когато търсеха експлозивите, му беше наредил да не остави камък непреобърнат. А сега Малоун и Брикман бяха загазили, защото преобърнаха грешния камък. Той зачака.

Накрая, когато Карлстром успя да си възвърне обичайното ледено спокойствие, каза:

— Оправете съобщенията от Уолис. И гледайте да разбере нещата правилно. Не бива да разкрива съществуването на тези експлозиви пред никого на борда на ешелона или да ги споменава в какъвто и да било разговор с този отдел. Служете му код «ПОВЕРИТЕЛНО». Разбра ли?

— Веднага ще се заема, сър.

— И, Торн?

— Да, сър?

— Гледай този сигнал да се саморазруши.

— Разбира се. — Лицето на заместника му изчезна от екрана.

Карлстром, шефът на Амексико, беше човек, свикнал да работи със сложни операции, но не можеше да се сети друг път толкова неща да се струпат срещу него.

Тихата революция на командирите на ешелони и офицерите им бяха подронили сериозно репутацията на организацията му в очите на президент-генерала, както и пред останалите организации по сигурността като шерифите, например.

След последната поява на заместника му, Карстром се чувстваше като човек, който виси от скала, стиснал крайчеца на бавно прокъсващо се въже. Трябваше да се прокъсат само още няколко нишки и …

Въпреки че по принцип беше отракан и невъзмутим човек, Карлстром забелязваше, че става все по-нетърпелив и избухлив към персонала си и само с огромни усилия на волята успя да прикрие неспокойното си състояние по време на ежедневното събрание в Овалния кабинет с Джеферсън 31-ви.

Благодарение на Брикмановата катастрофална, макар и добронамерена намеса, сега животът на Малоун и на отрядът му мексиканци беше в опасност. Всички наземни оперативни агенти рискуваха ежедневно живота си, но Карлстром не възнамеряваше само да стои и да не прави нищо. Събраният опит на групата, натрупаните преживявания на повърхността превръщаха екипа на Малоун в безценно преимущество, дори и само да обучаваха други. Трябваше да се направи всичко възможно да бъдат спасени. И въпреки, че изпитваше смесени чувства по този въпрос, трябваше да спаси и Брикман.

Тъй като не вярваше в «земната магия» и федералният й вариант — псиониката, Карлстром би предпочел да зареже Стив и природената му сестра, но интересът на Джеферсън към тази двойка нехранимайковци не му позволяваше да го стори. Въпреки че смъртта на ренегатите на Малоун разби на пух и прах плана да примамят мютите на влака, Карлстром не можеше да изостави крайната цел — пълното унищожение на племето М'Кол.

С цяла орда мюти по петите на Малоун и другарите му, една въздушна защита — което налагаше да свалят поне два планера на земята и още два във въздуха — беше доста рискова хазартна игра. Карлстром беше съгласен да рискува, но предпочиташе да играе с маркирано тесте. Пък и имаше шанс да спаси мексиканците си и да излезе чист.

Както Макфадън бе отбелязал, Малоун и Брикман предложиха да поведат преследвачите си към планираната среща с ешелона, надявайки се да провокират мютите да се втурнат във всеобща атака.

Ако Кадилак и Мистър Сноу — възкръснал като Лазар от гроба — още бяха решени да спасят Клиъруотър, тогава Карлстром беше готов да им съдейства, като им подхвърли стръвта. Поне този път нямаше да има опасност от пороища. Брикман, чрез Малоун, бе докладвал, че от епизода при търговския пост Мистър Сноу представлявал само сянка на самия себе си. И въпреки че докладите за смъртта му се оказаха неточни, Брикман се подлъга в неверните слухове точно защото повелителят се държал като умиращ човек. Може би един последен опит да използва земната си магия срещу ешелона щеше да довърши дъртото копеле.

Това беше примамлив сценарий, но Карлстром не обичаше думата «може би». Ето защо не предложи да променят предпазните мерки, изготвени и наложени от СИНК-ТРЕЙН.

Настоящият проблем беше да се сдобие с разрешението на президент-генерала за резервния план, без да създава впечатление, че АМЕКСИКО са изпуснали нещата от контрол…

За мнозина от пряко замесените в отбраната срещу съвместното нападение на мюти и ренегати, новината за несъстоялата се стрелба се прие със зле прикрито облекчение.

Въпреки че планът за ограничаване на щетите беше грижливо изработен така, че да елиминира всяка възможност за превземане на влака, самата идея да позволят на мютите да стъпят на Ред Ривър им се струваше чудовищна.

Но заповедите си бяха заповеди. За щастие, бяха отменени. Сега проблемът беше да спасят момчетата, чиято наземна операция беше отишла по дяволите.

Онова, което Карлстром не знаеше, докато се подготвяше психически в асансьора на път към Овалния кабинет, беше че ситуацията, с която понастоящем се бореше, беше напълно измислена.

Малоун, шестте му лейтенанта и пъстрата група ренегати, които беше излъгал да го последват, по настоящем представляваха богато пиршество за все по-нарастващото ято лешояди в Уайоминг.

Чрез серия безпрецедентни нощни походи, основната част от племето М'Кол се бяха придвижили към «Биг Форк» * (*Голямата Вилица — бел.прев.) — мястото, където се съединяваха реките Норт Плат и Саут Плат, пристигайки цели два дни преди ешелона.

Според съглашението, немислимо преди битката при търговския пост, двете Ши-Карго и трите малки М'Уоки племена, населяващи този район, бяха потеглили на запад, за да запълнят празнината, оставена от М'Колите.

Начело на основната «бойна група» в Биг Форк стояха Кадилак и Блу-Тъндър. По техните стъпки се движеше доста по-малка група, състояща се от Осъм-Уелз, Бостън-Бруин и четири мечки, избрани заради своята физика и дискретност. Освен Блу-Тъндър, единствени те от племето знаеха, че Мистър Сноу все още е жив.

Налагаше се заблудата да продължи, защото въпреки откъслечните случаи, старият летописец все още едва се крепеше на ръба. Вече спечелил доверието на племето, Кадилак не искаше да подронва позициите си, разкривайки присъствието на Мистър Сноу. Ако го направеше, а старецът вземеше да умре точно преди атаката, ефектът върху бойния дух на племето щеше да е катастрофален.

Планът на Кадилак и Стив беше добър. Ако всичко минеше както трябва, имаха доста добри шансове да завладеят ешелона, без да използват земна магия. Ако Старият можеше да им помогне със земната си магия, щеше да бъде допълнителен бонус, но Кадилак беше наясно, че ще могат да се възползват от това само веднъж. И той като Мистър Сноу знаеше, че призоваването на сили, по-велики от силите на Втория кръг, ще бъде фатално. Мистър Сноу бе прегърнал тази перспектива с жизнерадостно безгрижие.

Вече предал щафетата на ученика си, той изглеждаше не само желаещ, а даже нетърпелив да умре. Но тъй като му оставаше само един последен изстрел, трябваше да си пази силите до настъпването на критичния момент.

Ето защо бе приел унижението да го занесат до битката.

Освен пеленачета и воини, ранени в битка, сред Плейнфолк нямаше пътници. Да си «безкрак» означаваше, че си стигнал до края на пътя си. Старите и болните, които не можеха да вървят или тичат, представляваха бреме за племето. Те или поглъщаха силна доза дрийм-кап, поръсена с екстракт от отровна трева, или умираха, като сами се пробождаха с нож в сърцето.

Кадилак знаеше, че Мистър Сноу, обичният му учител, бе избрал да си отиде по различен начин. Той носеше във вътрешното си око незабравимите спомени от виждащия камък: лобното място на Мистър Сноу. Помнеше и тъжният смях, с който учителят му бе отхвърлил новината, предпочитайки да се порадва на красотата на обкръжението им. Кадилак дори си спомняше точното място, където бе открил камъка — на почти плоското парче земя южно от мястото, кодето двете реки течаха успоредно, преди накрая да се съединят за бавното си пътуване през Небраска и да се влеят в Мисури.

Камъкът лежеше директно на пътя на желязната змия — пътека, прокарана от онези, които контролираха съдбата на Плейнфолк, но все още не бяха последвани от звяра — неговото пристигане на бойното поле предстоеше да се случи.

Все още го побиваха тръпки от ужаса при гледката на чудовищната му форма, надвиснала над него, и през двете години след първото му пътешествие до страховитото място с Мистър Сноу, задушаващото чувство да се намери под корема на ешелона често го караше да се буди с разтуптяно сърце и вик на ужас.

Но сега не беше време за боязливи разсъждения. Жребият беше ясен.

Заедно с Брикман бяха разработили доста дързък план с благословията на Стария. В този план Кадилак играеше главната роля и поемаше лъвския пай от действията. Всичко се крепеше на косъм. Сега трябваше да демонстрира същата дързост и устременост, за която завиждаше на съперника си от толкова отдавна.

Стив и придружаващите го Найт-Фивър, Кет-Балу, както и малка група мюти — заместващи мексиканците на Малоун, бяха все още в Уайоминг и следваха река Саут Плат по бавното й спускане към щатската линия и предстоящото сливане със северения й другар.

Стив използваше едно присвоено радио, за да дава сбити, но прецизни сведения по гласовия канал на Уолис на борда на Ред Ривър. Подвеждаше слушателите си, че бегълците са успели да се отдалечат от преследвачите си с помощта на няколко коне, подарени на ренегатите от Кадилак. За нещастие, в старанието си да оставят фалшиви следи, Стив и «Кайл» — един от мъртвите мексиканци, временно се бяха отделили от Малоун и останалите петима, но бе получил потвърждение, че са още на конете и яздят «с високо вдигната глава» — жаргонен израз, означаващ, че главите им са все още на раменете. Макар да твърдеше, че батерията му е на свършване, Стив надлежно оставяше предавателя да работи достатъчно, за да могат от Ред Ривър да следят настоящото му местонахождение.

Уолис също потвърди, че е получил няколко кратки сигнала от Малоун. Твърде кратки, за да определят точно къде се намира, но примесените със статични шумове съобщения потвърждаваха, че двете групи са сравнително близко една до друга и се движат в правилната посока. Всъщност, имитацията на Кадилак на гласа на Малоун се предаваше от съвсем различно местоположение. Задачата на Стив беше да поддържа измисленото съществуване на групата и да създава впечатлението, че цялото племе М'Кол се движи подир тях, докато реално ситуацията беше точно обратната.

Стив бе избрал Найт-Фивър, Кет-Балу и другите петима мюти, които го бяха ескортирали до търговския пункт, защото те всички се бяха редували да яздят конете по пътя на връщане. Също като Стив, те всички бяха облечени в камуфлажни униформи и каски, получени от злощастните примамки от СИГ-РАЗ, и украсени с четири бели маркировъчни ленти. Не бяха най-добрите сред най-добрите, но всички можеха да се закрепят на седлата, а това бе всичко, което се искаше, за да се поддържа илюзията, в случай че прелетеше патрулиращ скай-хок и размърдаше червени крила за поздрав.

М'Колите прекараха деня в криене сред дърветата край водостоците и деретата по северния бряг на Биг Форк. Когато и последния лъч светлина изчезна от небето, Кадилак ги поведе през двете плитки реки към мястото на битката.

Воините и вълчиците вече бяха разделени на хайки по пет и с назначени ръководители. Следван от новоизпечените лидери, Кадилак обходи приблизителния район, който щеше да заеме ешелона. Когато измериха всичко, го разделиха на секции и ги разпределиха между лидерите.

Не след дълго хайките се заловиха здраво за работа и започнаха да копаят с примитивни каменни сечива и ценните кирки и лопати от Майсторите на желязото.

Кадилак остави Блу-Тъндър да следи действията им, качи се на коня си и потегли на запад по реката, където се криеше Мистър Сноу и ескорта му.

— Как си, Старий?

Мистър Сноу се усмихна уморено:

— Бива… — На погребалната лунна светлина, обливаща изпитите му черти и бели коси, приличаше на посетител от света на духовете — свят, който скоро щеше да населява и той. — Помогни ми да се изправя.

Кадилак му подаде ръка. След това Мистър Сноу го отблъсна и се заклатушка към едно дърво на около десет ярда разстояние. Кадилак побърза да го придружи, но старецът го отпрати. Мистър Сноу, два пъти обиколи дървото, преди да се облегне на него.

— Ето! — едва си пое дъх — Тези идиоти ще ми твърдят, че съм твърде слаб да се изправя на крака!

— Нека ти помогна да се върнеш.

Кадилак му предложи ръка, докато Осъм-Уелз се приближаваше, цъкайки неодобрително с език, както настръхнала кокошка събира разпилените си пилци.

Мистър Сноу изтръгна лактите си от протегнатите им ръце и им махна да стоят настрани:

— Отдръпнете се! Сега предлагам да се топнем във водата.

— По това време на нощта? Да не си полудял? — настоя Осъм. — За какво ни е?

— Да се отърва от мускулните болки и игличките по кожата си. Твърде дълго се залежах в това легло. Трябва ми малко упражнение!

— Хубаво, де — намеси се Бостън-Бруин — Ама ти не си риба.

— Виж какво! Аз ги разбирам тези работи. В Старите времена хората са плували за удоволствие, а не само да се задържат на повърхността. Медицината го е приемала като отличен начин да раздвижиш всички мускули в тялото си!

— Звучи и като отличен начин да ги разкъсаш — изсумтя Осъм. — Особено на твоята възраст. Пък и ще настинеш и ще умреш.

Мистър Сноу се обърна към Кадилак:

— О, хайде стига. И двамата знаем как ще умра и че няма да е от удавяне в тази река. — Той потупа наследника си по ръката. — Направи нещо полезно. Запали ми огън.

За рационалния ум би изглеждало невероятно, че Кадилак притежава способността да извлича образи от миналото и бъдещето чрез «виждащ камък». Също толкова невероятно би било такива предмети изобщо да съществуват. Но за Плейнфолк, които вярваха, че Пътят е предначертан, миналото и бъдещето бяха просто различни отсечки на великата река на Времето, която носеше света към морето на Вечността.

Миналото и бъдещето съществуваха заедно, както началото и края на всички реки, реални или измислени. И тъй като в тяхната космология естествения свят в цялото си разнообразие представляваше разумно същество без възраст, в което нищо, дори и най-плътната скала, не беше напълно неодушевено, зя тях не бе трудно да приемат, че небето и земята съдържат познанието за минали и бъдещи събития.

Хълмовете, скалите, земята, дърветата и тревата бяха безмълвни свидетели — нищо не убягваше от златния взор на слънцето, бледата луна или безбройните звездни очи в наметалото на Мо-Таун. Земята разкриваше тези тайни на онези, дарени с далечно виждане, и на онези, чието вътрешно ухо бе настроено да чува Небесните гласове, яхнали вятъра.

Рационалният ум вероятно би намерил такива идеи за очарователни, но не би ги приел. И все пак, картографското разположение, към което сега се бе насочил ешелона — точка, неколкократно изследвана от въздуха, беше същото онова място, където Кадилак бе намерил във виждащия камък с кървавите образи. При това две години преди СИНК-ТРЕЙН да го избере за бойно поле…

По някакъв начин, отричащ всякакво разумно обяснение, земята бе съхранила образите на влака и кръвопролитието, причинено от пристигането му и чрез камъка бе предала тайните си обратно във времето в ума на Кадилак. Ето такава беше магията и силата на гадателството.

С първите слънчеви лъчи М'Колите прекратиха копаенето и се оттеглиха в скривалищата си под дърветата в деретата на Биг Форк. Неколцина воини бяха спали през нощта и сега се бяха разположили на близките хълмове да следят за ешелона. Две хайки с най-добрите ловци в племето бяха изпратени на север в търсене на най-близкото стадо бизони.

Кадилак наблюдаваше натърпеливо как тичат да изпълнят своята част от плана. Беше си добър план, все се уверяваше той, но не разполагаше с предупредителна система за грешки. Такъв план зависеше от успешното изпълняване на всяка отделна фаза. Всичко трябваше да стане точно както е замислено, нямаха ни най-малко поле за грешки, което беше безкрайно изнервящо. Той вдигна очи и се загледа как небето бързо се обагря с цветовете на зората, стопляйки порозовелите нощни облаци със слънчева светлина.

Още един ден и една нощ на подготовка и тогава може би щеше дойде фаталната зора. Той се настани удобно в очакване и когато дойде неговия ред, се опита да заспи.

* * *

На борда на Ред Ривър Роз усети приближаващата буря. Закачените по стените видео екрани, предаващи съобщения и инструкции из целия ешелон, уведомиха екипажа, че влакът навлиза в бойната зона. Можеха да очакват масирана мютска атака всеки момент. От 9.00ч. влакът влизаше в Червена тревога Първо ниво — най-високата степен на бойна готовност.

При Първо ниво всички бойници бяха постоянно заети от стрелци на смени, видео екраните, свързани с външни охранителни камери, се наблюдаваха индивидуално, а въздушен патрул от три планера обикаляше над движещия се влак.

Беше заповядано на целия персонал да остане на работните си места или да са на незабавно повикване. Това означаваше, че Роз не можеше да отиде на летателната палуба, дори и когато е извън дежурство. Освен че знаеше, че се намират в Небраска, тя нямаше достъп до карти и с вследствие на това нямаше представа къде се намира ешелона. И освен това, тъй като влакът бе херметически затворен, а в «кървавия вагон» не се предаваха картини от повърхността, тя нямаше откъде да знае откъде идват или къде отиват. Наблюдателните процепи, които й позволяваха да зърне терена около тях, бяха затворени и заключени. Можеха да се отворят само в спешни случаи, като например в случай на късо съединение — тогава външните капаци автоматично се освобождаваха и можеха да бъдат вдигнати отвътре.

Като доктор, прикрепен към медицинския екип, от Роз се очакваше да участва в нормалните приготовления, които прави всяка полева болница преди голяма битка. Екипажът на борда не беше в голяма опасност. Жертвите, за които се приготвяше медицинският екип, щяха да се появят, само ако войниците бъдат въвлечени в наземна битка.

Както главният хирург бе обяснила в стандартния за такива случаи брифинг, очакваните видове наранявания щяха да включват относително прости прободни рани от ножове и арбалетни стрели, плюс черепни и костни фрактури, причинени от каменни чукове и други сечива. Това беше положителната страна да се биеш с примитивен враг. Единствените случаи, когато хирурзите срещаха рани от експлозиви беше, когато войник биваше ранен случайно или в огнева битка, или при погрешно използване на оръжията или артилерията.

Спасяването на Клиъруотър се оказа истинско изпитание за медицинските им умения, което при нормални обстоятелства щеше да се ограничи до трудови злополуки и набора наранявания, които се случваха всеки път, когато дебеловратите войници инсталираха, преместваха, оперираха или се опитваха да поправят тежки части военно оборудване с остри ръбове.

След като Роз направи последния си доклад за Клиъруотър, сестрата на отделението разгледа няколкото случая в болничното крило. Бързо достигнаха до решение кои от тях да се изпишат и отново да заемат длъжностите си. Целта беше да се опразнят възможно най-много легла и по тази причина ударният отряд на Белия дом също трябваше да опразни отделението, което бяха превърнали в своя база.

Намериха им койки другаде, а черните кутии, които им осигуряваха секретен комуникационен канал с АМЕКСИКО, сега бяха инсталирани в голям товарен вагон в хангарната палуба на задния летателен вагон.

Когато съвещанието на персонала приключи, Мишел Френч — шефката на хирурзите, потупа Роз по рамото.

— Приятелчето ти Уолис иска да те види…

Джейк Невил освободи стола си в сиво-зеленикавото осем на десет помещение и направи жест към Роз да заеме мястото му. Уолис, седнал срещу нея, разгъна картата и я разположи между двамата.

— Трябва ни помощта ти — обясни той. — Директорът иска спешно потвърждение за настоящото местонахождение на природения ти брат. Ще се справиш ли?

Роз се поколеба и изпрати беззвучен сигнал за помощ.

— Да.

— Отлично. Виж сега, все още не сме успели да определим точно къде се намира Малоун и…

— Не мога да се настройвам на неговата честота. Мога да го правя само със Стив.

— Знам — отвърна успокоително Уолис. — От това, с което разполагаме, предполагаме, че се намират близо един до друг. Просто се опитай. Директорът твърди, че много те бива. Ако успееш да откриеш брат си, може би ще успееш да визуализираш и Малоун.

Роз кимна и затвори очи, като наум обмисляше дали да изпадне в дълбок транс или да го симулира. Тя знаеше, че Малоун е мъртъв, но нямаше представа къде се предполага да е Стив. И обратно на опасенията на Карлстром, псионичните й сили все още не включваха способността да вижда мислите на хората като на видео екран.

Това можеше да е някакъв тест. Уолис и Карлстром може би вече знаеха къде е Стив. Ако подозираха какво е намислил, един несполучлив опит да го открие можеше да се тълкува като че ли работят заедно да измамят Федерацията. Беше в капан. Трябваше да положи реални усилия да го намери и да се надява, че той е предвидил такава възможност.

Стив го беше сторил. Именно защото знаеше, че умствените й възможности да разчита карти могат да бъдат подложени на тест, Стив беше изостанал от другите и предаваше откъслечни доклади за усилията си да избяга от М'Колите. Още от Лонг Пойнт телепатичните му сили се бяха усилили — или казано по-точно, бяха възвърнали част от първоначалните си сили.

Не разполагаше с вътрешно звънче или сигнал, който да се включва, когато Роз се опитва да се свърже с него, но усещаше присъствието й. Беше като хладен бриз, полъхващ през ума му, който в момента на свръзка сякаш събираше в себе си безкрайното пространство, а после — макар че всичко се развиваше само в ума му — получаваше приятно физическо усещане, когато цялото й същество се слееше с неговото.

Сега го усети, докато галопираше по горист склон близо до щатската граница между Уайоминг и Небраска. Той я приветства и чрез нея се пресегна до Клиъруотър. Между двамата вече не съществуваха прегради.

Уолис и Невил наблюдаваха с нарастващо изумление как пръстите на Роз търсят сляпо по картата и накрая се спират на позицията на Стив. Тя остана известно време пригърбена в стола си. Очите й бяха затворени, а брадичката — клюмнала на гърдите. После вдигна глава. Невил зърна бялото на обърнатите й очи през леко притворените клепачи, докато главата й се отпусна към лявото рамо. Устните й се задвижиха беззвучно, а после каза завалено:

— Тук…някъде тук…

Улис взе един черен восъчен маркер и нарисува кръг около показалеца на Роз.

— Хълм с дървета… тичат животни… Той …

— Язди кон? — предположи Уолис.

— Да, много бързо. Усещам вятъра по лицето си. Той вижда…. Малоун. И други ездачи…

— Къде?

— Във… — Роз сви шепата на дясната си ръка — някаква долина. От другата страна на долината има… ездачи.

Очите й изпърхаха и се отвориха. Уолис и Невил видяха как се оглежда в опит да се съвземе. Когато погледът й се срещна с техните, за момент придоби изражение, като че ли никога преди не ги бе виждала, но миг по-късно възстанови напълно съзнание.

— Успях ли?

Уолис кимна.

— Да, нещата изглеждат добре. Дори усети и Малоун. Не беше твърде изтощително, нали?

Дарил Коутс промуши глава през вратата на помещението.

— Току-що прихванахме ново включване от Брикман. Има визуален контакт с Малоун и още петима. Явно сме загубили един. Дано да не е някой, който познавам.

— Установихте ли местоположението? — настоя Уолис.

— Да, чакай да ти покажа. — Коутс се надвеси над картата. — Западно от навигационна точка Лагрейндж в един завой на река Беър. Близо до щатската граница.

— Някъде в ей този кръг ли е?

Коутс провери:

— Да, виж, точно в средата. Ей ги там, нали виждаш? Лагрейндж. На около шейсет-седемдесет мили от мястото на срещата.

— Мерси, Ди.

Докато Коутс излизаше, Невил погледна през рамото на Уолис към заграденото място.

— Ей това е направо фантастично…

— Дааа… — Уолис погледна скришом към Роз. — Само се надявам да не сме си го въобразили.

Роз изглеждаше объркана.

— Какво да сте си въобразили?

— Нищо, нищо. Добра работа. — Уолис се намъкна между Невил и масата. — Ще предам информацията на Майка.

Той потупа нервно рамото на Роз на излизане.

* * *

По залез един бързоходец, изпратен от разузнавачите по хълма на югоизток, се завърна с новината, че една желязна змия е била забелязана да се движи по посока Биг Форк. Както им бе наредено, разузнавачите щяха да следят придвижването на влака и да съобщават за напредъка му. Не след дълго пристигнаха и още окуражителни новини. Ловджийските хайки бяха обградили голямо стадо бизони и го водеха към реките-близнаци.

Докато небето притъмняваше и мютите ставаха все по-нетърпеливи в очакването си, забелязаха три облачни воина високо в небето.

Проблясвайки в сребристо като риби в синьо планинско езерце, когато лъчите на залязващото слънце ги докосват, те се рееха неуморно в кръг из небесата, докато първото сиво-синьо було по кадифеното наметало на Мо-таун докосна искрящите им тела и ги превърна тъмни, подобни на прилепи силуети с червени очи, които примигваха от време на време в синхрон с туптящите им сърца.

Скупчени заедно като гъски срещу вятъра, те се стрелнаха надолу в югоизточна посока, а по-късно, когато второто по-тъмно було обви небето, желязната змия се появи на хоризонта — очите й проблясваха в тъмата, а редицата светлини отстрани наподобяваха гиганска огнена гъсеница.

Нетърпеливото очакване, което не бе точно нервно, а по-скоро мрачно, се превърна в някакси по-боязливо, когато масивното тяло на влака, влачещо колелата си, разтресе земята под краката им. А сега, към това главозамайващо видение на страшния им враг, се прибавяше и смразяващия кръвта звук. Ритмичният рев на двигателите и гръмовното изпомпване на отходни газове експлодираха през покривните клапи на локомотивите. Това беше изгладнелият вой и куркането на корема на желязната змия, пълзяща към вцепенената си от ужас плячка.

М'Колите и преди бяха чували тези звуци, но само отдалече.

Когато бяха нападнали Луизианската Дама, тя бе приклещена безмълвна и безпомощна в отломките от наводнението на река Нау анд Ден. Както се оказа, не дотам безпомощна, но докато успеят двигателите да заръмжат с пълна сила и да измъкнат змията, племето вече се бе оттеглило да си ближе раните.

Звукът, запечатан завинаги в съзнанието на М'Колите, беше на сърцераздирателния писък, който се изтръгна от желязната змия, докато тя разкъсваше своите нападателите с огнения си бял дъх. Сега, в изчезващата светлина на тази юнска вечер, почти две години след кървавия сблъсък, друга желязна змия напредваше в тяхната посока, изпълваше небето с гласа си и караше земята да трепери от страх от появата им.

Кадилак, който беше виждал истински ешелон само отдалеч и в пълен мрак, беше зяпнал изумено размера му. Въпреки че бе измерил дължината му в земята, реалният му размер можеше да ти вземе ума. Беше по-голям дори от призрачното чудовище, което беше видял в камъните! Правеше всичко друго да изглежда малко и незначително. Няколкото разпръснати дървета, които човек би възприел като големички, сега се свиваха и приличаха на фиданки, обрулвани встрани или смачквани на каша под огромните колела.

Как можаха двамата с Брикман да излязат толкова глупави, че да решат, че могат да превземат този брониран великан с помощта на един-единствен умиращ повелител? Трябва да са се побъркали!

Кадилак нареди на разтуптяното си сърце да се успокои и се опита да предаде увереност на воините, скрити от двете му страни.

— Кураж! Земните червеи се крият в корема на змията, защото се боят от Плейнфолк! Те не могат да се изправят срещу волята на Талисмана! Когато настъпи часът, нека всеки един от вас покаже смелостта, която прославя М'Колите и помнете — духът на Стареца ще ни ръководи и пази!

Лесно е да се каже, помисли си Кадилак. Той поне беше от малцината избрани, които знаеха, че Мистър Сноу още е жив и се подготвя да призове един последен поразителен изблик на земна магия. Останалите от племето, които не споделяха това утешително знание, вероятно си мечтаеха старецът да беше предал на чирака си Седемте кръга на Силата, а не дар словото си.

Кадилак разтвори тръстиките по брега на реката и видя как ешелона се спира с нос към реката. Беше паркиран в права линия, приблизително подравнен спрямо реката по оста север-юг. Предният команден вагон се намираше на около сто крачки от скрития Кадилак. Най-близкият храсталак се намираше на около двеста крачки от фланговете, а зад опашката му, дългата редица белостволи борики, формиращи неравната периферия на гората, бяха още по-далеч.

Ешелонът, с оръдейните си кули, монтирани високо над земята, на практика разполагаше с непрекъснато кръгово поле за обстрел, а монтираните на покрива камери обхващаха и двата бряга на реката, както и на запад към хълмовете, откъдето трябваше да се появи Брикман.

Но преди това да се случи, имаше да свършат още доста работа. Въпреки непоколебимата си вяра в способностите си на прорицател, Кадилак с изумление установи, че ешелонът е спрял точно на мястото, което той беше избрал — точно в средата на разпокъсани плитки канали с различна дължина, не по-дълбоки от два фута. Привидната безцелност, с която бяха изкопани тези ровове, не подсказваше за какво биха могли да послужат, а плитчината им не затрудняваше колелата на ешелона — всяко от тях беше широко дванайсет фута и високо също толкова.

Скривалището на Кадилак му разкриваше отлична видимост към десния фланг на влака. Бяха спуснали рампа от корема на един от вагоните към кърмата на летателния вагон. Той насочи далекогледа си към рампата и го настрои на фокус, докато няколко дузини въоръжени пионери се появиха със спуснати визьори и се разпръснаха да огледат терена от двете страни на влака.

Както очакваше Кадилак, те изучаваха известно време различните плитки канали и ако можеше да се съди по жестовете им, изглежда си нямаха идея за какво са. М'Колите нарочно бяха оставили и други неща за намиране: дупки от подпори, въглени от огньове за готвене — все неща, които правеха мигриращите мюти — животински кости — някои счупени, други сурови, разлагащите се останки от бизон и няколко клозетни ями с човешки екскременти.

Като нагласи отново фокуса на далекогледа, Кадилак обхвана горната половина от тялото на най-близкостоящия пионер. Когато той се обърна, Кадилак зърна символа на рамото му — ухилен мютски череп, пронизан от косо червено копие. Обозначителните знаци на Ред Ривър, по известен като Големия Червен. Брикман го беше инструктирал какво да търси. Той отново фокусира ешелона, разгледа го по продължение към предния команден вагон и откри три големи бели букви, нарисувани отстрани — РРВ — абревиатурата и сигналния код на Ред Ривър. Върху наклонения нос на влака се кипреше уголемената версия на раменния символ. Това беше. Той преброи вагоните — шестнайсет. В един от тях се намираха Клиъруотър и природената сестра на Брикман.

Ако Брикман излезеше прав, щяха да ги намерят във вагона, непросредствено до летателния и пред спуснатата рампа. Кадилак изпрати безмълвно окуражаващо съобщение до едновремешната си сродна душа с надеждата, че тя ще може да долови мислите му и да се утеши с присъствието на племето си. Той не очакваше отговор, но все пак остана разочарован. За пореден път съжали, че тя не може да е до него и да види новия и подобрен Кадилак — смелият и изобретателен лидер на хората.

Искаше му се поне веднъж да предизвика вик на възхищение вместо на раздразнение, пък и магията й щеше да им дойде добре…

* * *

Командир Джеймс Фарго и Дон Уолис разгледаха откритите от войниците предмети.

— По общо съгласие, каналите представляват дупки за спане. Ако вярно си спомням часовете по праистория, войниците-кучета в Старите времена са използвали нещо подобно. — Фарго затърси правилната дума. — Лисичи дупки — само че са били по-дълбоки от тези. Но принципът е един и същ. Изкопаваш окоп да те защити от вятъра и използваш вътрешната топлина на земята да се топлиш.

Командирът на ешелона, който не знаеше нищо за Уолис, освен факта че е работил в Белия Дом, не разбираше, че говори с човек, който много пъти си е цапал ръцете и се е сблъсквал с какви ли не трудности през няколкото години, прекарани в наземни мисии. Уолис пък нямаше никакво намерение да го осветлява по въпроса:

— Да… просто такава колекция предмети никога не се е появявала в докладите на агентите ни.

— Нито пък в нашите. Но определено говорим за изоставен лагер.

— Да, абсолютно. Въпросът е, дали да се преместим?

Фарго се ухили. Той беш едър мъж, но зъбите му бяха малки, тесни, и като че ли имаше повече от необходимото. Уолис не обичаше да му се хилят с такива зъби.

— Смятам, че ешелонът трябва да остане точно, където си е. Знаеш ги какви са тези уроди. Имат си техните «Свещени места» — като например местата, където полагат мъртвите си. Може това място да има някакво специално значение за тях.

Командирът на ешелона се захили гърлено:

— Ако нашите момчета останат точно върху него, има голям шанс да ги побъркаме от гняв. А когато се ядосат, ще продължат да прииждат.

Фарго отново подари на Уолис една от своите хищнически озъбени гримаси.

— Казвам ти, приятелче, когато ги завардиш и си готов да ги размажеш, няма по-хубава гледка в целия шибан свят на синьото небе!

— Окей — отвърна Уолис. — Да видим какво ще стане. Но им кажи да си държат очите на четири. Ако Малоун и останалите издържат и тази нощ, би трябвало да пристигнат утре след изгрев слънце.

Глава 12

Към 2.00ч., когато вниманието на нощната смяна във влака беше най-притъпено, двамата дежурни видео-ком техници, наблюдващи екраните в предния команден вагон, рязко се разсъниха от оглушително високо пиукане. Главният техник Джеф Симънс изключи звука на алармата, после заедно с колегата си, техник четвърти разряд Бен Мейсън, провериха батареята екрани. Алармата им съобщи, че един от главните скенери е повреден.

Също както междинните станции, паркираните ешелони използваха специална компютъризирана система за сканиране да улавят движения. Пейзажът около ешелона се улавяше от многото наблюдателни камери и се анализираше от компютър. Този образ — «главния скенер», съответно се съхраняваше в паметта на компютъра, а всички последващи образи, записвани от камерите, се сравняваха с оригиналния си «главен скенер» секунда по секунда. Ако някой от елементите в образа помръднеше или се появеше нов елемент, и по този начин «повредеше» главния скенер, се включваше звукова аларма за привличане на вниманието на оператора към евентуалния вражески мютски набег.

В конкретния случай ставаше дума само за голямо бавноподвижно стадо бизони, които прецапваха диагонално през двете реки и се движеха към влака. Все още не се бяха приближили достатъчно, но пак се виждаше колко са много. Когато постепенно образът им минаваше и през другите камери, започнаха да звънят още аларми.

Симънс нареди на Мейсън да изключи всички аларми от системата и изпрати съобщение на дежурния офицер Бети-Джо Арънс, отговаряща за поддръжката на системите.

Две-три минути по-късно капитан Арънс, късо подстригана блондинка с привлекателни рамене и момчешко дупе, изтича по стълбите с увита провесена на врата хавлиена кърпа като кечист на път за ринга. Предницата на униформения й анцуг й беше със разкопчана до пъпа, а отдолу нямаше друго, освен мокра златиста кожа, която вече бе оставила водния си отпечатък по материята. Босите й крака бяха навлечени в чифт маратонки.

— Човек ще си рече, че поне в два през нощта може да успее да си хвърли един душ! Какво става, бе момчета? Да не сте се свързали с с нашите хора отвън?

— Съвсем не, капитане, бизони са — Мейсън потупа по екрана.

— Шегуваш ли се? — ядоса се Арънс. Тя се наведе над раменете им и заразглежда разпръснатото стадо космати зелени сенки, уловени от увеличителя на образи. — И какво правят?

— Ами, пасат си — отвърна Симънс. — Но се движат насам. Ако продължават все така, ще минат точно под ешелона.

— Е, и?

— Ами, дали искаме това да стане? Не мислите ли, че трябва да ги издухаме настрани с няколко Волк-залпа? Или да им пуснем пара?

Арънс ги изгледа продължително и поклати глава.

— Пускането на пара е работа на командващите офицери. Няма да ни се зарадват да ги изкараме от леглата, за да опърлят няколко бизонски задници. А и в момента няма дежурни стрелци. Всички почиват — утре е големият ден, забравихте ли?

Мейсън се опита да бъде полезен:

— Винаги можем да включим фаровете. Сигурно ще ги уплашат и ще се махнат.

— Сигурно. Но ако си спомняш добре, идеята е да не афишираме присъствието си повече от необходимото.

— Но като нищо можем да използваме шестицата отпред — настоя Симънс.

— Така е, но няма да го направя. Кристо! — Арънс посочи към екрана. — Това са просто стадо тъпи добичета! Ако бяха орда мюти…

Симънс кимна:

— Да, разбира се. Просто исках да ви информирам. — Той се поизправи в стола си. — Окей, капитане, остава само да вкарате картата си…

Арънс изпсува тихо. Извади идентификационната си карта, прекара я през четеца до екрана, показващ бизоните, и натисна бутона «Приеми». Тази процедура бе създадена, за да се контролира дали хората, които трябваше да наблюдават получения материал — независимо звуци или картини — оставят след себе си електронна следа, че са го сторили. Главната й цел беше да се избягнат досадните протести, че хората не са били запознати с информацията, ако нещата се сговнеха.

— И може би ще е добре да се свържете с момчетата в задния команден и да ги предупредите какво да очакват…

Арънс го стори, след това хвърли злобен поглед към Симънс, докато прибираше картата си.

— Ти пък откога започна да следваш процедурите?

Симънс сви рамене:

— В наше време човек трябва да си варди гърба. — Той започна да натиска по клавишите — Ще изстреляме наличните снаряди, а като се разкарат добичетата, ще заредим нови.

— Добра идея — отвърна Арънс и ги потупа по рамената. — Е, да ви оставям да си вършите работата….

— Да, капитане… — Мейсън изпъна тяло и чукна по няколко клавиша. Симънс, обърнал гръб на капитана, вече беше затворил очи.

Чу се кратък пронизителен предупредителен звук, когато Арънс стъпи на последното стъпало. За да си улеснят живота, Симънс и Мейсън — с мълчаливото съгласие на останалите вид-ком техници — бяха вградили малки сензори за натиск на първите три стъпала, водещи към стаята им, които ги предупреждаваха за приближаването на дежурния офицер.

Всеки, който беше работил там знаеше, че през нощта нищо не се случва, но някои от шефовете обичаха да се престарават — все новоизлюпени офицерчета, които искаха да ги забележат, както и вечните подмазвачи, които все търсеха начин да се издигнат. Тъпанарите прекарваха цялата си смяна, патрулирайки нагоре-надолу из ешелона и проверяваха доколко са нащрек дежурните охранители. С други думи, разваляха дрямката на всички и пречеха на пушещите трева да направят главите в тоалетните.

Тази неофициална предупредителна система стоеше изключена през дена, а нощем им даваше време да отреагират и да застанат в поза «нащрек» с очи, залепени за мониторите.

Арънс не беше от досадниците. Не пожела да си губи времето в отпращане на бизоните, защото се беше заиграла в банята с един як и надарен войник и искаше да се върне обратно, преди да им свърши топлата вода.

Арънс беше права и за Симънс. Както повечето техници по видео комуникацията, и той по природа не беше ревностен следовник на правилата, но след бомбения атентат над Луизианската Дама през 2990г., СИНК-ТРЕЙН издаде генерална заповед до всички дивизии да следват стриктно процедурите за безопасност. През последните четири години Симънс беше виждал сума ти бизони на съвсем близко разстояние, но никога не се бе случвало да се движат директно към ешелона и да минават под него, като че ли не го виждаха.

Ето защо бе докладвал на Арънс. Много скоро щяха да се окажат в море от бизони. Може би защото влакът беше спрял и турбо-генераторите в захранващите вагони не им ревяха в ушите, а може би бяха паркирали насред ежегодните им миграционни пътеки. Според архивите, животните следваха определени пътища от векове насам. Голяма работа, рече си Симънс. На кого му пукаше? Отговорността вече падаше върху Арънс. Тя обичаше тъпи животни.

От зачервените й бузи и начинът, по който идентификационната карта трепереше в ръката й, Симънс позна, че когато я повика, е чукала някой малоумен здравеняк. Всеки знаеше, че Бети-Джо Арънс обича да го прави под горещия душ. Затова момчетата й викаха Сапунката.

Симънс поотвори едно око и провери екраните, свързани със страничните камери и онези на долната повърхност. Навсякъде пред погледа му имаше бизони — бавно движещо се поле, което похапваше тревица и после се шмугваше под влака. Той се прозя и се извъртя в по-удобна поза на стола.

— Да ми кажеш, ако почнат да ядат колелата…

— Да, бе, да — отвърна Мейсън. Той изключи една от камерите да почисти екрана и пусна една от любимите си видео игри.

* * *

Тъй като вярваха, че М'колите са на няколко десетки мили западно от ешелона и разчитаха на измамното чувство за сигурност, че мютите — също като трекерите — не започват военни маневри през нощта, нито Симънс и Мейсън, нито двамата вид-ком техници в задния команден вагон забелязаха как двойките воини, скрити под бизонските кожи, безшумно се придвижват сред мудното стадо.

Тъй като страничните камери бяха насочени навън, а не надолу по дължината на влака, те не видяха как Кадилак изправя примитивната стълба и се пресяга към кабелите, които свързваха захранващите вагони с останалата част от ешелона. Направи го не веднъж, а цели осем пъти. Дори когато приключи със задачата, не видяха как изпълзява изпод извивката на първия чифт колела на командния вагон и внимателно поставя нещо там, където гигантските колела допираха земята.

След като завърши този жизненоважен етап, Кадилак се върна обратно през стадото до реката, а после тръгна на север по брега до мястото, където се криеха Мистър Сноу и придружителите му, и чакаха в тъмнината, заедно с конете, които щяха да яздят.

— Готов ли си, Старий? — Кадилак привърза повода на единия кон към онзи, който си беше избрал да язди.

Мистър Сноу му кимна неохотно в отговор.

— Ще трябва ли да се качвам на това нещо?

— Не, той е резерва в случай че стане нещо. То ще седиш на този заедно с мен.

— Предпочитам да не го правя…

— Много е просто, наистина. Само трябва да се държиш здраво. Аз ще се погрижа за всичко останало.

Кадилак се покатери на седлото. Два воина помогнаха на Мистър Сноу да се качи и заеме позиция. Кадилак знаеше, че няма смисъл да го пита дали се чувства удобно. Той се наведе напред и стисна ръцете на Осъм-Уелз и Бостън-Бруин.

— Ще се завърнем, когато слънцето излезе през източната врата. Знаете какво да правите. Ако всеки от нас изпълни докрай ролята си, победата е наша! Нека Великата Небесна Майка ви закриля!

Той вдигна юмрук в отговор на поздрава им за сбогом и пришпори коня в галоп.

Тъмнината около тях се сгъсти. Двамата старейшини се взираха натам, където другите бяха изчезнали в нощта, докато звукът от копитата не изчезна напълно, а после се обърнаха един към друг:

— Е, приятелю, моментът настъпи…

— Да, — съгласи се Бостън — Дойде му времето….

Когато стадото бизони най-накрая се махна от ешелона, плътната тъма бе започнала полека да изсветлява. Младши вид-ком техника Мейсън махна от екраните четири от любимите си видео игри и сръчка партньора си:

— Сай! Хайде! Трябва да оправим настройките…

Симънс с мъка се пробуди:

— Кво…?

— Бизоните, бе! Тръгнаха си.

— А, добре де, добре.

Симънс се протегна и потри лице. С дясната си ръка започна да натиска бутоните с отработени движения, а с лявата се свърза с колегите си в задния команден вагон. На един от екраните се появи старши техникът.

— Тони? Потвърди новата настройка на главните скенери.

— Уилко…

Компютърът в сърцето на наблюдателната система чинно записа новия главен скенер на пейзажа около влака. За нещастие в процедурата имаше основна грешка: системата не беше програмирана да сравнява новите главни скенери с онези от предната вечер. Всъщност, по-ранните скенери се изтриваха от паметта на компютъра, а понеже вид-ком техниците разчитаха на системата, не си спомняха в подробности всеки детайл от екрана. Така че, въпреки че забелязаха, че земята е покрита с отпечатъци от копита и бизонови барабонки, никой не отчете, че уж безредните дупки са сменили почти изцяло местата си. А много от тях бяха запълнени…

Невидим за ешелона зад малко възвишение, Кадилак издърпа юздите на коня и използва трекерско фенерче да изпрати сигнал. Високо над близкия склон се появи друга светлина в отговор и му намигна в тъмнината.

— Почти стигнахме, Старий.

— Време беше — изсумтя Мистър Сноу.

— Недей сега да се вълнуваш толкова. Веднага щом стигнем, ще трябва да яздим по целия път обратно.

— Гениално, няма що. Чия идея е това?

— Правя, каквото мога, Старий.

Кадилак пришпори коня и го поведе към примигващата светлина. Стив и Найт-Фивър се появиха, веднага щом ездачите стигнаха лагера. Над тях се разлистваше балдахин от борове като разпокъсана палатка, която се чернее на фона на просветляващото небе.

Докато Найт-Фивър отвеждаше Мистър Сноу да го облече в камуфлажна униформа, ботуши и каска, Стив дръпна Кадилак настрани в гората и го заведе при лагерния огън. Няколко мечки в униформи бяха застанали край него и разглеждаха оръжията си.

С измити от боята лице и ръце Стив вече от няколко дена носеше униформата си. Кадилак взе предложените му розови листа и изми лицето и врата си до ключиците, а после и ръцете до лактите. Стив разгледа резултата на светлината на една факла и го намери за задоволителен. Кадилак разгъна купчината определени за него дрехи и започна да се облича. Стив го наблюдаваше как навлича червеното бельо и тениска.

— Та значи… как мина?

— Перфектно. Идеята на Стареца да подкараме бизоните към влака беше гениална. Всички успяха да заемат позиции, а от влака — никаква реакция.

— Това изобщо не ме учудва. Когато си нощна смяна, времето между два и три направо те убива. Успя ли да сложиш…

— ПЕ-то ли? Да, всичко си е на мястото. — Кадилак се консултира със ръчния си часовник, който беше прибрал от един от СИГ-РАЗ труповете. — Нагласен е да се взриви след точно час и четиридесет и пет минути.

Стив плесна партньора си по рамото.

— Прекрасно. Отлична работа! Искаш ли да ти помогна с бронежилетката или знаеш кое къде стои?

— Мисля, че ще се справя — Кадилак дръпна предния цип на униформата.

— Добре тогава, ще отида и ще събера «преследвачите» ни за последни уточнения. Вълнуваш ли се?

Кадилак пренебрегваше мрачното предчувствие, свито на кълбо в корема му още откакто видя паркирането на Ред Ривър.

— Нямам търпение…

Десет минути по-късно ключовите играчи бяха събрани около огъня. Първоначалната атакуваща група, включваща Стив, Кадилак, Мистър Сноу, Кет-Балу, Пърпъл-Рейн, Даймънд-Хед и Литъл-Уепън, бяха облечени като трекери. От гърдите им липсваха само нашивките с имената и номерата на предишните притежали на униформите.

Зад тях бяха застанали първата група преследвачи, останалите стотина М'Колски мечки и вълчици, които (доколкото беше известно на федерацията) не щадяха сили в преследването на бегълците. Бяха пооредели заради атаките на патрулиращите скайхокове, чиито пилоти имаха задача да проправят път на Малоун до спасението на ешелона.

Последната, по-малка група се състоеше от старейшини и воини — представители на двете Ши-Карго и трите М'Уоки племена, които се бяха изместили от района на Биг Форк и сега играеха ролята на основните сили на М'Кол, движещи се към ешелона зад първата група преследвачи.

Със съгласието на Кадилак Стив обясни постановката и планирания ред, а после помоли водачите на всяка група да проверят дали всички знаят какво трябва да прави тяхната група и кога.

Натърти, че уцелването на подходящия момент е от решаващо значение.

— Така, да минем отново през основните действия. Конниците яздим докрая. Втората група от четирима — Пърпъл-Рейн, Даймънд-Хед, Литъл-Уепън и Кет-Балу ще се движат малко зад нас и ще довършат последната половина от пътуването пеша. Когато стигнат до равната земя, последните три ездача ще се снишат. — Той се спря и попита слушателите си — Къде са стрелците?

Дванайсет мечки се изправиха.

— Отлично. Когато заемете позиции, ще видите два белязани кола, замаскирани като обикновени клони, да стърчат от земята между подножието на склона и ешелона. Искаме да уцелите конете някъде между тези два маркера. Не пред или зад тях. Говоря за последните три коня, ясно ли е?

Ясно им беше.

— Прицелвайте се внимателно. Изключително важно е да уцелите конете, а не хората.

Стрелците кимнаха.

— Добре тогава. По-добре да тръгвате. Искам ви да сте на позиции, когато минем. Целете се в главата, врата и задниците — и гледайте да изглежда както трябва.

Дванайсетте стрелци се стопиха в сенчестия мрак на гората и си проправиха път към хребета на последния хълм, чийто силует вече се очертаваше на фона на сиво-синьото предутринно източно небе. Представителите на подкреплението от Ши-Карго и М'Уоки бяха следващите. Когато се отправиха към своите хора, преследваческата група се оттегли, за да заеме позиции за предстоящото преследване.

Когато останаха само конниците, Стив изпрати Найт-Фивър да доведе посетителя им, който до момента никой от останалите не беше виждал. Кет-Балу и останалите реагираха предпазливо при повторната поява на Найт-Фивър, водеща някаква маскирана фигура.

— Имам новина, която ще стопли сърцата ви — каза Стив — Погледнете! Старецът се завърна при нас от Долината на смъртта, за да ни придружи в този ден!

Той дръпна затъмнения визьор на каската и откри лицето на Мистър Сноу.

Петимата воини се взираха със зяпнала уста в стария летописец. Шок, изненада, ужас, неверие — лицата им изразяваха цялата гама от емоции, която човек изпитва при неочакването завръщане на любим човек. Сетне със хор от радостни подвиквания и крясъци се втурнаха да го прегърнат. Стив и Кадилак ги наблюдаваха отстрани с мъничко завист. Трябва да си доста необикновен човек, за да предизвикаш такава привързаност и уважение. А усещането да ги получаваш сигурно бе върховно. Той забеляза пълните със сълзи очи на другаря си.

— Горе главата, още нищо не е загубено.

— Може би не за теб и мен — но за него това е денят на гибелта му.

— Мислиш, че не съм помислил за това ли? — Гласът на Стив потрепери от емоцията. — И аз не искам да го изгубя, също като теб, но пазя скръбта си за след това. Веднъж вече сбърка датата. Може и този път да грешиш.

— Не. Видях как желязната змия се извива над мен, точно както беше във видението от камъните. Това е мястото! И това е денят!

Стив прикри вълнението си под хладно изражение:

— Ами да, това е и твоят гибелен ден. — Той видя начумерената физиономия на Кадилак и продължи — Време е да изпратиш последното си съобщение като Малоун.

* * *

С помощта на временната видео връзка между базата на ударния отряд в товарния вагон и командния, Уолис се свърза с командир Фарго.

— Току-що се обади Малоун. Групата му е още жива. Видели са ешелона и бягат насам. Може ли да ги засечеш с някоя видео камера?

— Ще можем, щом се покажат на открито.

— Поискаха ни и въздушно прикритие.

— Няма проблем.

— Чудесно. Сред тях имаме ценни хора. Не ми се иска да ги загубя. — Уолис потри зачервените си очи — Поне нещо трябва да спасим от това фиаско. — Той чу как клаксоните из ешелона зазвъняват, за да призоват всички в «Бойна готовност». — Има ли нещо, което трябва да прави екипа ми?

Фарго отново се озъби в усмивка.

— Не, само се отпуснете. Това може да е щастливият ви ден.

Да, може и да е, помисли си Уолис. Само че ще ти трябва нещо повече от късмет, ако работиш за АМЕКСИКО. Имаше и още нещо, което Фарго каза и което му се стори доста странно. «Само се отпуснете». В такъв момент? Този беше истински идиот…

Разбира се, командир Фарго съвсем не беше идиот. През последния час се беше сдобил с информация, която не беше споделил с Уолис по тактически причини.

* * *

След като оставиха конете на грижите на Кет-Балу, Стив и Кадилак допълзяха до върха на склона и фокусираха далекогледа върху ешелона. Въпреки че някои от вагоните бяха оборудвани с разнообразни видове външни камери и наблюдателници, те всички следваха един и същ основен дизайн и бяха замаскирани в един и същ камуфлажен десен в червено, оранжево, светло бежово и кафяво. Нямаше как да сбъркат обозначителния символ и кодовите букви РРВ.

Стив внезапно почувства прилив на възбуда, примесен със сладкия адреналин на смъртоносната опасност. Това беше то. Големият Червен. Представата, че ще превземат най-важния ешелон на Федерацията наистина накара кръвта му да закипи. Кадилак обясни, че М'Колите сега се крият, готови за масираното нападение, и сетне каза:

— Оставих достъпа до трите средни вагона открит от тази страна, за да имаме място да се придвижваме, без да се настъпваме по краката. Нали няма проблем?

— Разбира се. — Стив огледа още един ешелона от горе до долу, после събра далекогледа и го мушна в джоба на левия си ръкав. — Видях всичко, което ми е нужно.

— Ми давай да се махаме тогава — рече Кадилак. — Виж това! Ще излита скайхок!

Те изчезнаха от полезрението на летеца и се затичаха обратно при мютите, които чакаха с конете. Мистър Сноу вече седеше на седлото зад Кет-Балу. Конят на Стив стоеше чинно до този на Кадилак и когато двамата се метнаха на конете, погледите им се срещнаха.

— Може да ти се стори трудно — каза Кадилак — Ще можеш ли да се справиш?

Стив сви рамене:

— Нямах проблеми в Херън Пул.

— Да, но тогава ставаше дума за мъртвешки лица. Тези тук са…

— Земни червеи — прекъсна го Стив. — А ние сме мюти. Така че, какво чакаме още?

Камерите в главните наблюдателни кули на покривите на предния и задния команден вагон се фокусираха върху първите два ездача, докато те се подаваха иззад възвишението и се спускаха по склона в бесен галоп. След няколко секунди се показаха още четири конника. Един от тях возеше пътник зад себе си, чиито крака се мятаха, докато движението на коня го подхвърляше нагоре-надолу. Седем конника. Малоун беше потеглил с осем. Кой бе загинал на финалната права? Един скайхок се изви в небето над хълма, прелетя над ездачите, зави надясно и се спусна на запад.

В контролната зала на ешелона, гласът на пилота прогърмя от високоговорителите:

— Блу Найн до Червения. Явно пристига основната атракция. Нашият отбор се движи на предна позиция, следван от сто мюти, а зад тях, разперени в широка редица, има поне пет колони, и всички са се запътили насам. Ако искате да разтуряме седенката, ще ни трябват още птици в небето.

Капитан Джак Кълимор — новият офицер по летателните операции, отвърна:

— Червения до Блу Найн, разбрано. Ще прибавим три в тила ти. Повеждай ги и им разкажете играта. Но оставете малко и за нас, разбрано? Тук има момчета, които яко ги сърби да се разкършат.

Тази забележка предизвика няколко широки усмивки сред командващия персонал. Кълимор използва картата си, за да влезе в летателния вагон и да говори с шефа на отделението Сам Питри.

— Сам! Голям екшън става на запад. Изкарай Нокс, Хардинг и Айгър. Кажи им да следват Ебътс в Блу Найн. Той ще ги заведе.

— Да, сър!

— Първите два конника напредват бързо! — Извика един вид-ком техник. — Сега са в обхват от триста ярда!

Командирът на ешелона се обърна към системния инженер:

— Спуснете рампата на Номер 4, мистър Уайът.

Стив и Кадилак видяха как рампата се спуска и опира в земята. Не можеха да повярват на късмета си. Рампата се равняваше по конец спрямо мястото, определено от Кадилак. Погледнаха назад и видяха как групата, предвождана от Кет-Балу и Мистър Сноу, се движи на двеста ярда зад тях. Изведнъж последните три коня се олюляха и строполиха на земята, като изхвърлиха ездачите от седлата. Кет-Балу успя навреме да дръпне юздите на коня, да слезе и издърпа пътника си, за го хвърли на земята и да се втурне към повалените ездачи, стреляйки по някакви мюти, които бяха изникнали зад тях.

Всичко изглеждаше доста убедително.

Стив и Кадилак продължиха напред. Въздухът над тях трещеше и свистеше, докато Ред Ривър прикриваше пътя им с огън. Отряд от осем пионера с бронирани жилетки слезе по рампата и им помаха. Стив и Кадилак се свлякоха от конете, тупнаха животните по задниците, за да ги отпратят, и се втурнаха към рампата, като в последните няколко ярда вдигнаха визьорите си. Обърнаха се да видят падналите ездачи. Двама тичаха заедно, като придържаха една куцукаща фигура помежду си, един ги прикриваше със стрелба, а четвъртият куцукаше с левия крак.

Лидерът на отряда замаха с пушката си към Стив и Кадилак да се качват по рампата.

— Хайде, момчета! Довличайте си задниците! Ние ще докараме другарчетата ви!

Кадилак погледна часовника си и размени скришом погледи със Стив. Това не го бяха планирали. На върха на рампата, облечен в пълно бойно снаряжение стоеше човек, който Стив веднага разпозна.

— Командир Мур!

— Брикман! Какви ги вършиш бе, момче? Разбрах, че си тръгнал насам. Направо не можех да повярвам! — Той ги поведе към стълбището. — Оттук! Искат ви в командното. — Мур посочи Кадилак в пръст. — Това ли е мистър Малоун?

Стив се изкушаваше да отвърне «Да», но не посмя. Някой на борда може би го познаваше. Можеше дори да познават целия му екип, или да имат видео с тях. Но нямаше как — трябваше да поемат този риск. Разчитаха, че бързите действия и напрежението от наземната битка ще ги спасят. Най-добре беше да се придържа към сценария:

— Не. Това е Барни Кайл, един от приближените му!

— Окей, последвайте ме. — Мур взе стъпалата по две наведнъж. — Ще се спуснем по стълба!

Когато наближиха горната палуба, видяха как група войници се спускат надолу. Стълбищата, които свързваха трите палуби на ешелона, се състояха от няколко стъпала и площадка, които завиваха надясно около пожарникарски стълб. За да избегнат задръстванията, всички, които бързаха, изтичваха и се спускаха по него. Именно там Стив се изненада за втори път. Той стъпи пръв на горната палубата, едно стъпало пред Кадилак, и се намери очи в очи с униформената Джоди Казан, точно когато тя пристъпи и стисна стълба.

— Стив?!

— Джоди?!

Имената им се сблъскаха във въздуха. В същия този момент Стив видя как погледът на Джоди се премества от него върху Кадилак, видя кратката наносекунда на колебание, и как проблясва погледът й, когато го разпозна, докато се спускаше надолу и мястото й се зае от следващия чакащ.

Стив се наведе над перилата със зяпнала уста и я загледа как се спуска. Истинска катастрофа! Тъй като Келсо беше покойник, единствено Джоди оставаше от четиримата, които биха могли да разпознаят Кадилак — и единственият жив трекер в цялата Федерация, който беше виждал Мистър Сноу! Какво, за бога, правеше ТЯ тук?!

Един крясък от командир Мур го изтръгна от мислите му:

— Брикман!!! Действай!

— Да, сър! — Стив се спусна по стълба и повлече Кадилак със себе си. Мютът беше направо поразен.

— Ти видя ли кой беше това?

— Да, знам! — просъска Стив, като се надяваше с цялото си сърце, че гласът му ще се заглуши от общата суматоха и скърцанията на ръцете им по стълба. — А знаеш ли къде е тръгнала? Навън, да доведе…

— О, неее….

Мур погледна през рамо и се усмихна жизнерадостно:

— Нещо хич не ви е провървяло, а момчета?

— Да, сър! — извика Стив.

Нещата се влошаваха с всяка изминала минута. Главата му се изметна встрани и почти се откъсна от раменете, когато още едно познато лице изскочи от един страничен коридор. Беше Големия Ди. Бък Макдонъл… шефът на пионерския отряд. Да не са го преместили на Ред Ривър заедно с командир Мур?

Кадилак пак погледна часовника си. Оставаха само някакви си петнайсет секунди. Стълбът се спусна през горната палуба на захранващия вагон сред лабиринти от тръби и пухтящи парни клапи и спря насред командния вагон, където ги чакаше младши полеви командир с отпечатано върху гърдите име «Дриздейл».

— Брикман и Кайл! — извика Мур. — Поемай ги! Аз се връщам на рампата. Може да се озорим, докато вкараме и другите цели-целенички!

Мур се спусна по стълба и изчезна. Дриздейл поведе Стив и Кадилак по последните няколко ярда коридор и нагоре по стълбите към командното. Той се спря на върха и козирува.

— С ваше разрешение, сър — Брикман и Кайл.

— Пуснете ги да влязат, мистър Дриздейл…

Този глас…

Дриздейл повика с жест Стив и Кадилак. Стив пристъпи в командната зала с натежали крака. Насреща му от стола с висока облегалка се надигна да го поздрави «Бъфало Бил» Хартман — командирът на Луизианската Дама. Стив познаваше поне половината от персонала, който наблюдаваше екраните и контролните табла — беше служил с тях , преди да го свалят с планера.

Атакуваха грешния ешелон!

Краката му най-сетне се раздвижиха. Той премести карабината в лявата си ръка и се изопна в стойка «мирно», за да козирува. Кадилак стори същото. Хартман отвърна по-небрежно на поздрава:

— Ще си спестим поздравленията за по-късно, господа. Какво можете да ни кажете за тези мюти?

Докато произнасяше тези съдбовни думи се чу серия от приглушени експлозии, последвани от две по-гръмки почти директно под тях. Командния вагон потрепери и се килна напред, когато предните гуми се огънаха, а всички присъстващи едва успяха да запазят равновесие. Стив и Кадилак бяха подготвени за удара.

Дванайсет заряда пластичен експлозив избухнаха в разстояние на милисекунди един от друг. Подсилени от ПП мини, четири от тях издухаха гумите на предния и задния команден вагон. Останалите осем повредиха основните кабели от двете страни на всеки вагон, прекъснаха захранването към вагоните и по този начин деактивираха стрелковите постове и потопиха целия ешелон в мрак.

Това трая само секунда. Задействаха се резервните батерии във всяка кола и възстановиха осветлението и захранването към външните камери, мониторите и радио оборудването. Но тази секунда беше всичко, което им трябваше. Когато Хартман и командния му екип се освестиха от изненадата, те се оказаха на мушката на две безименни фигури със спуснати каски, които стреляха напосоки, докато същевременно по пода се търкаляха и експлодираха газови бомби за масови безредици.

Стив пусна още една бомба надолу по стълбището, а след нея и една стандартна бризантна граната, а Кадилак продължаваше да покосява тяло след тяло. Той си пробиваше път напред, като стъпваше по телата, докато не стигна стола на Хартман. Остави карабината в лявата си ръка, готова за стрелба, и затърси контролния панел за аварийна стреба. Отвори капачето и активира ключа на алармата.

Капачето и ключа бяха проектирани така, че да не може да се натиснат случайно. Когато бе натиснат, бутонът задействаше пронизителна аларма, коато сигнализираше предупреждение, че е настъпила сериозна пожарна опасност извън контрола на персонала. Светваха надписи, информиращи екипажа да евакуира ешелона, а всички рампи, дори и аварийните, се спускаха автоматично.

Стив на два пъти бе участвал в такива тренировъчни подготовки, докато беше във Форт Уърт. Рампите се спускаха с помощта на захранването от аварийните батерии, но веднъж спуснати, не можеха да се вдигнат без основното захранване. Коремът на ешелона сега бе отворен открай-докрай, а при положение, че всички системни кабели бяха разрушени, не можеха да изпомпват пара, за да го защитят…

Извън ешелона, в последните секунди преди да експлодират експлозивите, се провали още една част от плана. Преценяването на точния момент си беше рисково още отначало, тъй като никой от мютите не можеше да схване що е време по смисъла на дигиталните часовници, заграбени от мъртвите нарушители.

Целта беше да пристигнат на върха на рампата, точно в мига, когато пластичните експлозиви избухнат, където Мистър Сноу, обграден от телохранителрите си, щеше да използва силите си, за да причини възможно най-много щети из влака преди да започне основното нападение. То, от своя страна, щеше да настъпи, когато всички рампи се спуснат.

За да създаде илюзията, че животът на «ренегатите» е застрашен, Стив беше наредил на стрелците да свалят три коня. Това щеше да им осигури убедително забавяне, през което Стив и Кадилак да стигнат до командното, да го превземат и да активират рампите. Тъй като Кет-Балу, Мистър Сноу и останалите си бяха истински мюти, те не можеха да влязат в ешелона, преди онзи момент на хаос, защото щяха да разкрият истинската им самоличност, веднага щом вдигнат визьорите си, което пък се очакваше от тях. Планът налагаше Кет-Балу и Мистър Сноу да слязат от коня и да съберат падналите, които пък щяха да подкрепят стария летописец, и да закуцукат — но не твърде бавно — към спуснатата рампа и да пристигнат навреме за голямото «бум».

За нещастие, добруването на ездачите не винаги е първата мисъл на конете, смъртоносно ранени насред галопа си. Те по-скоро са склонни да се гърчат и препъват, а накрая да падат все накриво и да се претъркулват — обикновено все върху нещо чупливо, като краката или гърбовете на ездачите си.

При положение, че бяха съвсем безопитни на седлото, мютите си нямаха представа как да падат, така че когато се изправиха, не им се наложи да се преструват на ранени. Нараняванията им си бяха съвсем истински и единствено вътрешната им съпротива срещу болката ги държеше на крака.

Никой не очакваше, че тази проява на доблест и сила под вражеския огън ще накара два отряда пионери да слезят по рампата — единият да я пази, докато другите осем изтичат напред с четири носилки, за да приберат «ранените» на борда!

Преди петимата мюти да имат време да решат как да реагират на непланираното отклонение от плана, Мистър Сноу вече бе прехвърлен на носилката и откаран към влака. Кет — Балу притичваше до него. Пърпъл-Рейн, Даймънд-Хед и Литъл-Уепън бяха подканени да се възползват от същия транспорт. След кратко колебание, се съгласиха.

Тъй като посетителите бяха със спуснати визьори, а ръцете им бяха покрити с ръкавици, никой не можеше да познае, че не са трекери, но нямаше как да скрият за дълго истинската си самоличност. Мютите много внимаваха да не провалят елемента на изненадата — поне докато не стигнеха рампата — затова лежаха мирно на носилките, притиснали пушки гъм гърдите си, и позволиха да ги занесат до рампата с краката напред, като покойници.

За Мистър Сноу събитията се развиваха дори още по-бързо. Джоди Казан беше част от третия боен отряд, който пазеше рампата заедно с останалите пионери. Когато носилката му се приближи към тях, Бък Макдонъл, шефът на пионерите на Дамата, изтича да поеме командването.

Мистър Сноу напълно игнорира виковете им да лежи неподвижно и се повдигна на лакти, за да огледа ситуацията. Няколко секунди по-късно оловните колелца на носилката направиха остър десен завой по рампата. Войникът, който крепеше носилката зад Мистър Сноу, се препъна в ръба на рампата, залитна наляво, успя да се спъне в собствените си обувки и тупна на колене. В момента на падането се протегна към носилката за опора и я преобърна. Мистър Сноу тупна право в краката на Джоди Казан.

Джоди остави пушката си на земята и се протегна да го изправи. Усетил опасността, Кет-Балу се дръпна назад и зашари с пръсти по пушката си. Мистър Сноу, който се бореше неистово с чувството на задушаване още откакто му наредиха да спусне визьора си, не издържа и изтръгна каската от главата си, докато Джоди го дърпаше за подмишниците.

— Стига вече с този фарс! — Мистър Сноу изрита ръцете, които се опитваха да вдигнат краката му обратно на носилката, насили се да се изправи между двамата пионери и се изтръгна от хватката им. — Непохватни глупаци!

Джоди се оказа очи в очи срещу деформираното разярено лице на някакъв белокос мют и…

- Кристо! Бък! — Тя насочи обвинително пръст. — Това е Мистър Сноу!

Макдонъл, който реагира по-светкавично от всякога, вече беше в движение. Той бе забелязал как Кет-Балу се отдръпва подозрително и как сега закачулената фигура лекичко придърпва пушката в бойна готовност. Макдонъл прицели собствената си пушка и изстреля от упор четири тройни откоса в гърдите на Кет-Балу. Със същите ловки движения той завъртя тежкия приклад и халоса Мистър Сноу право между очите, които се разшириха за момент и припламнаха. Главата на летописеца се отметна назад.

Миг по-късно дванайсетте експлозива, поставени от Кадилак през нощта, експлодираха един след друг. Бум — Бум — Бум! Макдонъл видя как светлините над главите им изгасват и след минута отново запримигват. Един от пионерите посочи дима и парата, която влакът бълваше откъм предницата.

— Предният команден е избухнал!

— Задният също! — провикна се друг.

Избухна какафония от объркани команди и викове от хората на върха на рампата. Много неща се случваха наведнъж. Тримата «ренегати» на носилките се изтъркулиха и застанаха на коляно с вдигнати пушки. Започнаха да стрелят по стреснатите си носачи и самите те да падат, покосени от пионерите в долната част на рампата.

— Прикривай ме! — Макдонъл подхвърли пушката си към Джоди, сграбчи увисналата униформа на Мистър Сноу и го повлече нагоре по рампата, като полу-пълен чувал с картофи.

Джоди не можа да устои на изкушението да се включи в стрелбата. Тя пусна няколко откоса, но докато успее да уцели някого, тримата отдавна вече бяха мъртви. Тя тръгна по рампата и когато настигна Макдонъл, ушите й внезапно писнаха от пронизителния вой на алармата. Светнаха предупредителни светлинни надписи: «КРИТИЧНА СИТУАЦИЯ! МАСИВЕН ПОЖАР! ВЪЗМОЖНА ЕКСПЛОЗИЯ! НАПУСНИ ВЛАКА!»

Чу се тътен и тракане на задвижващи механизми. Всички рампи по протежение на влака се смъкнаха. Когато гумените уплътнения на колесниците удариха земята с глухо тупване, земята от двата края на ешелона изригна и разкри орди крещящи мюти, въоръжени с пушки, ножове и арбалети.

Всяка плитка дупка, която грижливо бе зарита, когато бизоните преминаваха под и около влака, криеше мютски воин. С неподвижността, присъща само на примитивния ловец, те лежаха тихи и неподвижни под покривалото на пръстта и клонките от над три часа, чакайки точно този момент. И сега, докато мютите се спускаха към незащитените рампи, екипажът на Дамата реагираше на заповедта за евакуация, напускаше влака и падаше право в ръцете им.

Джоди зяпаше недоумяващо как стрелците под нея смело отблъскваха наплива от мюти. Тя дръпна Макдонъл за ръкава и посочи към изпадналия в безсъзнание Мистър Сноу:

— Бък! Не е само той! Брикман има още един умен мют със себе си! Точно оня с чистата кожа, за който ти разказвах!

— Каквоо? И ти му позволи да се качи в командното? Че тоя имаше сума ти гранати по себе си! Мамка му, Джоди! Защо не ни алармира?

— Аз го зърнах само за миг! Не можех да повярвам на очите си! Усетих се, чак като видях Мистър Сноу!

Все още здраво стиснал безжизненото тяло на Мистър Сноу, Макдонъл се хвърли към монтирания на стената микрофон, свързан с комуникационната система и го включи:

— Внимание! Внимание! Алармата за противопожарна евакуация е фалшива! Повтарям — тревогата е фалшива! Атакуват Дамата ! Останете на борда и пазете рампите!

Пронизителният вой на алармата продължаваше да пищи, предупредителните табла все още светеха и несвързаната информация, която получаваше екипажа още повече допринесе за общото объркване.

— Не можеш ли да изключиш проклетата аларма? — извика Джоди.

— Само от командното! Цялата скапана система е отказала. Хайде! Дай да разкараме тоя тъпанар от тука!

Макдонъл метна Мистър Сноу през рамо, обърна се към съседния вагон и изтича нагоре по стълбите към втората палуба. След като извади от джоба си карта-ключ от червена пластмаса, той отвори вратата към малко тясно помещение. Беше килия за наказания. Метална койка, маса, стол, умивалник и тоалетна — всички завинтени към стените. Или спиш, или седиш, или се миеш, или сереш. Нямаше достатъчно място да вършиш повече от едно едновременно.

Макдонъл хвърли Мистър Сноу върху койката, отстъпи назад и натика Джоди в килията.

— Остани при него. Ще ви заключа вътре, окей? — Макдонъл измъкна пистолета си. — Не се безпокой, няма да забравя къде сте. — Той намери време да й пусне една тънка успокоителна усмивчица. — И браво, междудругото. Може би току-що ни спаси задниците.

Вратата се затваряше.

— Бък! Чакай! Какво да…

— Имаш пушка. Не се колебай да я използваш.

Макдонъл затвори вратата. Заключващият механизъм щракна и сега едно ъгълче от червената карта-ключ, която беше поставил в процепа, се подаваше навън на осмина инч. Процепът разполагаше с два захващача, които позволяваха картата да се хване с пръсти и да се изтегли. Именно това направи Бък с лявата си ръка — в дясната продължаваше да стиска пистолета си.

В онзи кратък момент, докато вдигаше лявата си ръка, мозъкът на Макдонъл осмисляше ситуацията и размишляваше какво да бъде следващото му действие. Едно вътрешно гласче му нашепваше, че Хартман вероятно е вън от играта. Експлозиите, които причиниха прекъсването на захранването и парата, бяха дело на някой добре запознат с устройството на ешелоните. Онези умни мюти, които бяха нападнали Дамата миналата година, им бяха изиграли голям номер, а този път Брикман определено беше намесен. Скапан мютски гъзоблизец!

Викове и животински крясъци, приглушени удари на вкопчени в свирепа битка тела, звън на стомана и характерния звук на въздух под налягане, експлодиращ от дулата на пушките изпълваше въздуха, докато пионерите на долната палуба се бореха да отблъснат нападащите мюти. Макдонъл разполагаше с три избора: а) да остане на място и да организира локалната защита, б) да се опита да разбере какво е вдигнало командир Хартман във въздуха и ако е възможно, да си възвърне предния команден вагон, и в) да си проправи път през горната палуба до задния команден вагон, където лейтенант-командир Джим Купър, заместник-началника на ешелона, несъмнено се опитваше да удържи фронта.

Противопожарните аларми бяха заглушени, а предупредителните табели — изгасени. Сега от уредбата се носеше гласът на Купър, нареждащ на екипажа да остане в ешелона, да запечата входовете на долната палуба и да брани средната. Това беше логично. Ако успееха да завардят мютите на долната палуба, щяха да успеят да удържат влака, докато дойде подкрепление. За щастие под пилотните вагони нямаше рампи, но пък имаше под «кървавия» вагон. Лоша работа…

Шефът на пионерите реши да се свърже със заместник-командира на ешелона. Трябваше да му каже, че Брикман е минал на страната на диваците и че заедно с мютът с чиста кожа вилнеят из предната командна кола. Тази новина трябваше да бъде изпратена до Гранд Сентрал възможно най-бързо. Това решение не можа да се осъществи и картата-ключ така и не бе извадена от процепа.

От лявата му страна започна внезапна стрелба. Трима невъоръжени пионери-техници се заклатушкаха назад към коридора, водещ към следващия вагон. Макдонъл хукна от вратата на килията, зави по коридора и затрополи надолу по стълбите, за да избегне стрелбата. Докато техниците падаха на земята в предсмъртна агония, един мют с протяжен вик се метна през вратата с високо вдигната пушка. Макдонъл го свали с три куршума в главата.

Пионерът реши, че допълнителните амуниции ще му дойдат добре и се наведе да грабне падналата пушка, но преди да успее да я изтръгне от тялото на воина, с крайчеца на окото си зърна мигновено раздвижване на стълбите под него. Без да пуска пушката, той се прицели на сляпо и изстреля няколко куршума. Фююю, фююю, фююю… острите върхове на куршумите пронизаха тялото на мюта и го отхвърлиха към стената. Не успяха да го убият, преди той да стреля с арбалета си. Докато Макдонъл с все сили издръпваше пушката изпод тялото на воина, стрелата профуча през парапета на стълбището и се заби в откритата дясна част на гърлото му, забождайки езика му към небцето по пътя си към мозъка. Ударът накара пръстите му да се свият конвулсивно около двата спусъка и така той успя да застреля втори мют на долното стълбище и още един — на вратата отгоре.

В секундите преди Макдонъл да умре, лейтенант-командир Купър, заместник-командира на ешелона, също загина. Задната командна кола беше една от специалните мишени и когато рампите се спуснаха, една отбрана група мюти, въоръжени с трекерски пушки, се втурнаха от скривалищата си и нападнаха долната палуба. Екипажът, който все още се възстановяваше от експлозиите и беше объркан от заповедите за евакуация, се оказа лесна мишена.

Шест мечки, които се движеха пред лидера си, Спандау-Бари, си прокараха път със стрелба към втората палуба, а сетне и към горната, прочиствайки с огън пътя към командното. Спандау-Бари тичаше след тях по стъпалата, грабнал по една противопехотна мина във всяка ръка.

Купър и екипажът на командното, сред които и Бети-Джо Арънс, вече се протягаха към оръжията си, когато пред очите им изникна крещящ облещен мютски воин.

Бяха закъснели. Разперените му ръце вече се събираха, когато първият залп от пистолетите им уцели тялото му. Времето забави ход и в мига, преди смъртта да ги обгърне, те ужасени наблюдаваха съвсем ясно как двете мини, които се задействаха при допир, се приближават една към друга. Едни се опитаха да се прикрият, а други стояха замръзнали от ужас и гледаха как горната половина от тялото на мюта изчезва в ослепителен пламък. От дърветата, южно от задния команден вагон, както и от устието на реките и двата фланга, изскочиха останалите М'Коли и се втурнаха през откритата част към към ешелона. Страничните оръдия, които бяха открили огън по мечките — мнимите преследвачи на Стив, Кадилак и останалите, бяха замлъкнали.

Сега опасността идваше от шестте изстребителя, които бяха заминали на запад, а сега се завръщаха обратно. В краткия интервал между първите експлозии и самоубийствената мисия на Спандау-Бари, заместник-командира беше успял да прати съобщение към въздушния патрул и да ги уведоми, че ешелонът е нападнат.

Командният екипаж на борда на Ред Ривър също слушаха на същата честота. Докато Уолис предаваше новините към Белия Дом, Фарго направи няколко опита да се свърже с Хартман, макар и безуспешно. А сега и Купър беше замлъкнал.

В същия този кратък интервал от време, обхващащ смъртта на Макдонъл и екипаж на задното командно, ръкопашният бой продължаваше из целия ешелон. В предния му край група мюти стояха в готовност да отблъснат всяка контра-атака върху командната кола.

В самото командно управление, сред купчината мъртви тела, Стив седеше пригърбен в креслото на Хартман, стиснал главата си в ръце, докато Кадилак ровеше из чекмеджетата на бюрото под главния видео-екран. Накрая намери, каквото търсеше — купчина касети с надписано името на мъртвия командир — ежедневните записи от радио връзките му с Ред Ривър и СИНК-ТРЕЙН.

— Ах, тия копелета! — промърмори Стив. Той стисна юмруци и оголи зъби към тавана. — Тия мръсни копеленца! Ох, Роз! Как можа да го допуснеш?!

Кадилак, който преслушваше записите с гласа на Хартман на чифт слушалки, освободи едното си ухо и попита:

— Да допусне какво?

Стив изпсува ожесточено.

— Не разбираш ли какво е станало? Това не е Ред Ривър! Това е Луизианската Дама!

Партньорът му се завъртя към него.

— Но.. буквите.. символното означение… самолетите…

— Фалшифицирани! — извика Стив. — Точно както и ние се преструвахме, че Малоун е още жив! Роз и Клиъруотър не са на ТОЗИ влак!

— Успокой се!

Преди да напусне Биг Форк, Кадилак беше поверил на Блу-Тъндър деликатната задача да нападне кървавия вагон. Заповедите му бяха да плени и задържи всички, които открие, докато Стив и Кадилак не пристигнат лично. Само онези, които откажеха да се предадат, щяха да бъдат убити. Нападението все още беше в началния си етап. Няма и десет минути, откакто се бяха качили на влака, а Брикман вече губеше контрол. Ха, да можеше Клиъруотър да види сега златното си момче….

— Няма нужда да изпадаш в паника. Даже не сме я потърсили още!

— Няма защо да я търся! — извика Стив. Той махна с ръка към труповете, разхвърляни из командното. — Аз познавам тези хора лично!

— И според теб няма вероятност да са ги преместили на друг ешелон?

— Един-двама — може би, но не и целия скапан екипаж! Какво ти става бе, да не си малоумен? Прецакаха ни! М'Колите се жертваха напразно! Хората ти умряха за нищо! — За да се освободи от гнева, Стив започна да блъска по видео екраните и контролния пулт на Хартман с дръжката на пушката. — Сега какво ще правим?

Той се взря в мюта. Кадилак се беше обърнал пак към командното табло и внимателно слушаше гласовете в слушалките. Стив скочи от стола на Хартман, отиде до командното табло и стреля в няколко екрана.

— СЛУШАШ ЛИ МЕ ВЪОБЩЕ?

Кадилак впери поглед в Стив, после спокойно свали слушалките и спря записа.

— Не. Слушам Хартман. Да разбирам ли, че той е командира на този ешелон?

— Да. — Стив възвърна отчасти самообладанието си. — На Луизианската Дама…

— А този Фарго, който съм те чул да споменаваш? Той е шеф на Ред Ривър?

— Аха. А Уолис е шефа на екипа на АМЕКСИКО — но се наричат ударна група на Белия Дом. Сега разбирам как са го постигнали. Уолис е отговарял за комуникацията с нас и е информирал Фарго. А пък Фарго и Хартман явно са работили заедно, споделяйки еднакви радио честоти. Ние сме си мислили, че си имаме работа с Ред Ривър, а всъщност е била Дамата — под прикритие!

— Тогава къде е Ред Ривър?

— Че откъде да знам, по дяволите? — извика Стив. Само Карлстром седи зад цялата тази работа! Проклет мазен кучи син! — Той удари с пушката по масата. — Защо Роз не ни каза какво става?!

— Може да не е знаела. Ако Карлстром си е дал целия този труд, може би е накарал хората на Ред Ривър да мислят, че ще бъдат атакувани — за да заблуди Роз и да й попречи да те предупреди.

— Да, възможно е… — Стив потърка лицето си уморено. — Ох, мамка му, сякаш има значение. Провалих се. Не само пред теб и М'Колите, а и пред Роз, Клиъруотър… предадох всички!

— Не е задължително — отвърна Кадилак. Може би ще успеем да спасим ситуацията. Мисля, че е дошъл момента господарите ти да разберат колко много помагаш за отбраната на този ешелон.

— Какво имаш предвид?

— Ще се преструвам на Хартман и Малоун. Ако поискат да говорят с теб, гледай да не се издъниш. Само им кажи, че всичко върви чудесно.

Стив вдигна вежди.

— Колко си хладнокръвен…

— Ами в този момент се държа доста по-добре от тебе. — Кадилак се изправи.

— Чудя се какво ли е станало с Мистър Сноу?

— Остави това! Старецът може да се грижи сам за себе си! Я ми покажи как да работя с радиото. Можем ли да променяме честотата, нали се сещаш, с оня пукащ шум? Не искам да ме чуват твърде ясно.

— Леле! Още нещо да искаш? Аз да не съм ти видео техник? Считай се за късметлия, че изобщо знам откъде се пуска! — Стив се огледа из командното и се концентрира. — Хайде, ей там е. Да се надяваме, че още работи…

Роз се включи. Усещането беше като хладна спокойна ръка на челото му. Твърде късно, сестричке! Твърде късно…

Глава 13

В 5.30ч. централно време, петнайсет минути след като първоначалните експлозии повредиха Дамата, Карлстром премина през въртящата се врата и влезе в Овалния кабинет. Президент-генералът, когото измъкнаха от леглото, за да му съобщят новината, беше както винаги изрядно облечен и излъчваше деловия вид на човек, работил вече часове наред.

Той поздрави Карлстром в присъщия си стил:

— Не мога да повярвам, че това наистина се случва, Бен. Хартман сигурно е човекът с най-лошия късмет на света.

— Или това, или е най-тъпият. Но както и да е. Може би това ще накара ешелонния отдел да не подкрепят загубеняци. Разгледахте ли картата с разположението на нашите отряди и мястото на инцидента?

П. Г. кимна.

— Да, докато се обличах. — Той заведе Карлстром към стола пред бюрото, като самият той седна на срещуположния стол. — Получихме две съобщения от Хартман. Уолис, моят началник на ударната група, е говорил с Малоун. Успели са с Брикман да се качат на ешелона, но останалата част от екипа не са извадили късмет. Ред Ривър е получил доклад от заместник началника на ешелона относно някаква стрелба на рампата. Той докладва и че е загубил връзка с Хартман. След това сигналът се изгуби, а после Хартман се свърза, за да ни каже, че няма връзка със задната командна кола.

— Доста е объркващо…

— Да, така е. Ето как стоят нещата. Скоро след като Малоун и Брикман пристигнаха, е имало серия от експлозии, които обездвижили влака, прекъснали захранването към оръдията и това довело до дефект в системата, която спуска рампите. Представяте си какво е последвало.

— Кристо! Не знаех, че е толкова лесно да ги докопат!

— Никой не знаеше.

— Хартман не може ли да вдигне рампите?

— Не и без централното захранване. Това е големия недостатък в операционната система. Проектантите не са предвидили едновременна авария и в двете командни коли.

— Явно не… — замисли се П. Г. — А естествено, свързващите звена се намират от външната страна на влака.

— Именно. Намират се в защитена шахта, която до момента се считаше за неуязвима, но…

— Не и за експлозивите…

— Точно така. СИНК-ТРЕЙН трябва незабавно да обърнат внимание на това. Така или иначе, именно тогава мютите са атакували.

— Кои точно мюти? Според последните въздушни доклади М'Колите се намираха на няколко мили западно от групата на Малоун.

— Точно така — отвърна Карлстром. — СИНК-ТРЕЙН все още се опитват да проумеят какво е станало. Може да е дело на друго племе, или на няколко племена. Брикман ни беше предупредил, че Ши-Карго са се съгласили да се поддръжат едни други след победата над Майсторите на желязото при търговския пост.

— Оттам ли са се сдобили с експлозивите?

Карлстром се беше подготвил за този въпрос:

— Изглежда, че това е най-вероятният източник. Големите кораби с колела носят над шейсет оръдия.

— И все пак, нужни са експертни познания, за да се обезвреди ешелон. Кадилак ли е замесен според вас?

Карлстром кимна:

— Той зареди експлозивите, които гръмнаха Дамата миналата година. Приемаме, че е извлякъл от Брикман нужната му информация. Този мют има необичайни способности. Ето например, Джоди Казан ни каза, че когато си тръгнал от Ни-Исан можел да чете и говори на перфектен японски — при това без нито един урок!

— Чудя се какво друго е научил…

Карлстром продължи:

— Въпросите относно как и защо могат да почакат, докато всичко свърши. Сега важното е да помогнем на Хартман да победи.

— Съгласен съм…

— Нещата не са розови, но можем да спасим положението. Хартман е получил непотвърден доклад за вътрешна експлозия в задната командна кола, която е запечатана. Мютите контролират земята под ешелона и държат по-голямата част от долната палуба, както и няколко вагона от средната. Батальонът на Хартман държи летателния вагон и кървавия вагон, както и колите със захранването, повечето вагони на средната и цялата горна палуба — освен задната кола. Това включва летателния дек и покрива на ешелона. Малко е рисковано, но все пак е възможно самолетите ни да се приземяват и отлитат.

— Какво е положението с авио частите?

— В момента на нападението е имало шест самолета във въздуха. Три са се връщали след стрелба по мютите, идващи от запад. Предали са задачата на втория курс самолети, което означава, че когато мютите са започнали атаката, единствените самолети във въздуха не са разполагали с никакви амуниции!

— Дамата им предала да се отклонят към Ред Ривър и отзовала втория полет, но докато се върнат, повечето мюти вече били под и във влака. Изключването на захранването временно прекъснало комуникацията, а повечето ком-техници защитавали командните коли, така че освен Хартман, никой друг не поел радио трафика. Втория полет са обикаляли над ешелона, но не били сигурни дали да нападат. Оръдията им нямало как да спрат мютите, които вече се били качили на ешелона, а не искали да използват напалм, при положение, че на борда има цял батальон пионери.

— Да, напълно разбираемо е. А другите отряди?

— На път са.

— Хартман поискал ли е някаква специална помощ?

— Да. — Карстром се размърда неспокойно на стола, стигайки до деликатната част. — Мютите са качили повелител на борда.

— Мистър Сноу?

Карстром разпери ръце:

— Не бих могъл да кажа, но който и да е, много им усложнява живота. Нашите момчета се бият срещу бурни вихрушки из коридорите и ги замерват със седалки, каски, въдушни бутилки, капаци от шахти и какво ли още не. Мръсното копеле вдига във въздуха всичко, което не е завинтено за пода и го превъща в снаряд!

— И какво предлага командира?

— Поиска да изпратят Роз Брикман от Ред Ривър и тя да използва… така де, силите си, срещу този повелител. Казва, че ако не го неутрализираме, може да изгубим ешелона.

— Хммм… — Президент-генералът се загледа в дясната си ръка, потропа с пръсти по искрящо чистото си бюро, след което се вторачи в Карлстром. — Ти какво мислиш по въпроса?

— Точно затова я пратихме на борда на Ред Ривър. Клиъруотър не ни създава проблеми.

— Така е. Но това може да се дължи на нараняванията й. Смяташ ли наистина, че ще може да се справи с човек от калибъра на Мистър Сноу?

Карстром сви рамене:

— Няма как да сме сигурни, без да опитаме.

— Накрая може да загубим и нея, и ешелона..

— Съществува този риск, така е.

— А трябва и да се помисли какво може да стори Клиъруотър, ако Роз не е наоколо. Не искам нищо да сполети Ред Ривър.

— Знам как да се справим с това. Смятам, че можем да прехвърлим Роз на Дамата, но само след като Брикман и Малоун долетят на Ред Ривър. Така хем ще имаме коз, хем ще имаме с какво да заплашим Клиъруотър. Тя няма да предприеме нищо, с което да застраши живота на гаджето си.

П.Г. кимна.

— Чудесно. Добра работа, Бен.

Карлстром се усмихна:

— Да, и аз смятам, че планът си го бива. Но ще трябва да действаме бързо, ако искаме да обърнем нещата в наша полза. Да приема ли, че имам вашето одобрение за прехвърлянето?

Джеферсън се загледа в него за момент, сетне разпери ръце.

— Ти си шефът на АМЕКСИКО, Бен. Тя е част от екипа, който изпрати на Ред Ривър, така че… това го прави твое решение.

Карлстром скочи на крака, докато П.Г. се надигаше от стола си.

— Да.

— И, Бен, отговорността по случая е твоя, друже… — Нямаше какво друго да добави. — Дръж ме в течение.

Джеферсън отмести поглед, наведе се към видео екрана си и натисна бутона. На екрана се появиха главата и раменете на старшата му лична секретарка.

— Нанси, би ли дошла за момент?

— Да, сър!

Джеферсън се обърна и се заплесна по компютърното изображение на море и облачно небе, което се предаваше по екраните отвъд извитите прозорци на Овалния Кабинет. Едон от най-любимите места на П.Г. — Кейп Код.

Карлстром, който умееше да разчита езика на тялото, излезе от кабинета, точно когато Нанси влизаше.

* * *

Стив остави Кадилак да се заеме с фалшивия радио трафик и се спусна по пожарникарския стълб към долната палуба на командната кола. Обгради се с четирима воина, за да не го убият погрешка, и слезе по рампата под търбуха на ешелона, за да потърси Мистър Сноу и Джоди Казан. Близо до подножието на първоначално спуснатата рампа той откри телата на Кет-Балу, Пърпъл-Рейн, Даймънд-Хед и Литъл-Уепън. Никой от останалите трупове в униформи не принадлежеше на Мистър Сноу. Джоди също не се виждаше никъде.

Все така заобиколен от ескорта си, Стив се качи по рампата и влезе в ешелона. Тук-там разпокъсани групи пионери отбраняваха части от палубата по протежение на влака, но обратно на сведенията на Карлстром, летателния вагон и кървавия вагон бяха паднали в ръцете на М'Колите.

В сравнение с мъртвешкото спокойствие, царящо в предната командна кола, ситуацията в останалата част от влака приличаше на кръвожадните расови размирици, които се водеха из едновремешните градове. Въздухът беше изпълнен с шума на битката: яростни викове, крясъци, мютски бойни викове, трясъци, бумкания, тупвания, грохот на тичащи крака и приглушените звуци на бризантни гранати. Всичко беше покрито с кръв. Коридорите бяха задръстени от пионерски и мютски трупове — живите воини, с изцъклени от жаждата за кръв очи стъпваха по тях и ги мачкаха в неистовото си желание да дотърчат до най-кървавото сражение. Само малцина се поспираха и едва намираха време да извикат по едно бързо «Не!» на въпроса да ли са виждали Стария, преди отново да се втурнат напред, без да дадат възможност на Стив да попита дали са виждали женски земен червей с розов белег-резка на лявата буза.

Стив помоли един от придружителите си да се върне по рампата и да провери дали някой от двамата не се намира под кърмовата част на ешелона. Секунди след като воинът тръгна натам, Блу-Тъндър, главният М'Колски воин, се появи откъм летателните вагони, влачейки трекерска карабина с прикрепен към нея окървавен байонет. Потеше се обилно и целият беше покрит с кръв.

— Не успяхме да открием Клиъруотър, нашата племенна сестра!

— Знам — отвърна Стив. — Няма значение. Кадилак после ще ви обясни. Виждал ли си Мистър Сноу?

Блу-Тъндър поклати отрицателно глава.

— Мислех, че е с теб!

— Не, изчезнал е!

Като дръпна Блу-Тъндър със себе си, Стив отстъпи към месинговия пожарникарски стълб в центъра на стълбището, за да даде път на голяма група воини да минат по коридора. Мнозина носеха отсечени глави на байонетите си.

Капка кръв се спусна по вдигната длан на Стив. Той вдигна глава и видя тяло със спусната каска, преметнато през стълбищния парапет към втория етаж, с една ръка провесена успоредно на месинговия стълб. Кръвта се оттичаше от дълбока рана във врата му, спускаше се по наведеното рамо и прокапваше от безжизнената ръка.

Стив разпозна широката длан и плътните пръсти, преди да зърне широката червена диагонална рангова ивица, поръбена с черно. Тази ръка принадлежеше на Бък Макдонъл. Стив беше зърнал как Големият Ди се затичва към кърмата, веднага след като той беше хукнал след Джоди. Нима и двамата бяха загинали в непосредствен близост? Като направи жест на Блу-Тъндър да изчака, Стив се заклатушка по гърбовете на мъртвите мюти по стълбите и се приближи до мъртвия шеф на пионерите. Назъбената опашка на арбалетната стрела, която стърчеше под каската, му бе напълно достатъчна, за да разбере всичко.

Още мъртви мюти се търкаляха из коридора отгоре. Още по-нагоре, на горната палуба, течеше огнева битка. Стив сигнализира на ескорта си да завардят стълбите и коридора към съседния вагон, после стъпи върху мъртвото тяло на Макдонъл и тръгна по коридора.

Няколко врати на странични купета зееха отворени. Няколко трупа се подаваха през праговете. Всичко бе потънало в развалини. Вратата към първото купе от ляво беше затворена. Той се промъкна покрай нея без да се замисля, но сетне си спомни как приключи разговора му с Блу-Тъндър. Докато се връщаше назад да провери дали воинът го е последвал по стълбите, очите му бяха привлечени от крайчето червена пластмаса, което се подаваше от ключалката на затворената врата. Той издърпа картата — оказа се ключ-карта на високо секретно равнище. От онзи тип, който пионерите и другите старши офицери, като сержантите от батальона, използваха. А сега я намери поставена в ключалката на наказателна килия. Стив пробва да отвори вратата с върха на пръстите си. Беше здраво залостена. Собственикът на картата или е нямал време да я отвори, или е забравил да си издърпа картата, след като я е заключил. Което пък означаваше, че вътре можеше да има някой.

Стив вдигна предупредително показалец към Блу-Тъндър и воините, мушна картата-ключ в процепа и натисна един бутон на панела със заключващия механизъм на нивото на рамото му в рамката на вратата. Проблесна миниатюрен черно-бял екран, свързан към камера в тавана на килията. Стив видя Мистър Сноу, проснат в безсъзнание на койката с лице към вратата. Джоди Казан беше клекнала на едно коляно в далечния ъгъл на помещението, стиснала пушка в ръце и готова да стреля по всеки, който се опита да влезе.

Стив покани Блу-Тъндър да огледа ставащото, но това само обърка още повече мюта. Също като другарите си, той никога не беше виждал видео екран. Специално този му разкриваше гледка отгоре към малко помещение, разкривена от широкоъгълната леща, и той не знаеше как да възприема образа.

— Старецът е вътре — прошепна Стив — Не го ли виждаш да лежи на леглото?

Блу-Тъндър разгледа отново стаята и се объркано се смръщи.

— Но… той е не по-голям от бръмбар! — Мютът потупа по малкия екран. — Да не е затворен в този камък от някаква черна магия?

— Ох, забрави. Остави нещата на мен. — Стив го избута настрани и долепи устни до решетката на комуникатора. -Джоди…?

Тъй като беше пътувала до Федерацията в подобна килия на същия ешелон предната зима, Джоди знаеше кое къде е. С все така насочена към Мистър Сноу и вратата пушка, тя се изправи и се обърна към камерата зад малкия прозрачен панел на тавана.

— Ти ли си, Брикман?

— Да, слушай сега — трябва да поговорим.

— Ами, говори.

— Не така. Очи в очи. Трябва да ти обясня някои неща. Но първо искам да проумееш, че не си в опасност. Просто мушни пушката под койката и сплети пръсти на тила си. Обещавам, че няма да ти се случи нищо лошо. Имаш думата ми.

— О, така ли? — Джоди стисна още по-здраво пушката и насочи цевта към корема на Мистър Сноу. — Думата ти не струва и пукнат грош, Брикман. Видях с кого дойде — с Кадилак! Онова копеле, което уби Дейв и вдигна половината Дама във въздуха! Ако не беше Бък Макдонъл, и аз щях да полетя с останалите! И знаеш ли какво? Вината падна върху мен! Мен пратиха в пандиза и.. — тя сухо се изсмя — чуй най-големия майтап. Аз се застъпих за теб, заклех се, че нямаш нищо общо! А ти през цялото време си бил дупе и гащи с тъпите уроди! Сега знам защо ме обвиниха в нарушение на Код Едно!

— Тогава какво правиш тук?

— Дадоха ми шанс да си възвърна честта, като попилея мютските ти приятелчета. Когато се качих на борда, трябваше да съм под арест, но Бък Макдонъл убеди Хартман да ме върне в екипа по време на престоя ми в ешелона. Заради доброто старо време. Не да летя, разбира се, но да извършвам редовни дежурства заедно с останалите пионери. Мил жест, а? Откъде можех да зная, че накрая ще се окажа в двубой с теб.

Стив заговори още по-разпалено:

— Не е нужно нещата да стават така, Джоди. Можем да измислим нещо.

— О, така ли? И какво, например? Да измислим колко ще е дълъг пръта, на който ще забучиш главата ми?

— Не! С мен ще си в безопасност. Само свали пушката и ме чуй! Възнамерявам да се върна във Федерацията. Можеш да дойдеш с мен, ако искаш. Аз мога да ти помогна!

Джоди му отвърна с подигравателен смях:

— Къде живя досега, Брикман, в света на фантасмагориите? Попрекалил си с тревата рейнбоу! Знаеш ли къде бях, преди да ме качат на влака? В крилото на осъдените на смърт! Твоята компания носи само беди, сладур!

Стив се опита да смекчи тона.

— Така доникъде няма да стигнем, Джоди. Не можеш завинаги да останеш в тази килия.

— Ще остана, докато Бък Макдонъл не стъпи през този праг! Ако тук влезе който и да е друг, дъртия урод си заминава! Това важи и за теб! Компрендо?

Моментът явно не беше подходящ да й съобщи, че шефът на пионерите лежи на стълбището и мозъкът му се стича по раменете. А и с насочената пушка към Мистър Сноу, рискуваха много, ако просто влетяха в помещението. Щеше да го убие, преди да отворят вратата достатъчно, за да я прострелят. Точно в този момент Мистър Сноу отвори очи и се огледа наоколо. Хвана се за нараненото чело и застена:

— О, мила Небесна Майко…

Погледна към цевта на пушката, а после се втренчи в Джоди с белезникаво-сините си очи и се изхили дрезгаво:

— Божкее, това изглежда много опасно!

Джоди отново се сви в ъгъла и прицели пушката към главата му.

— Стой на място! Ако се опиташ да се изправиш, ще стрелям!

Мистър Сноу надигна още малко глава, после падна назад с вик от болка и покри лицето си с ръце.

— Уверявам те, това е последното нещо, което искам да направя!

Той се закашля и се задави, като че ли беше на смъртния си одър. Стив видя как пушката на Джоди помръдва,а после, с едно светкавично движение, лявата ръка на Мистър Сноу се стрелна и сграбчи дулото, отмествайки го от тялото си. Очите му горяха. Протегнатата му към пушката ръка беше като стоманен прът, а всяко сухожилие и мускул бяха напрегнати и непоклатими. Приличаше на гръмоотвод.

Джоди сграбчи още по-силно оръжието с двете си ръце, а мускулите й трепереха, докато електричеството се вливаше в тялото й. Стиснатите й зъби се оголиха и зениците й се разшириха, когато тялото й понесе серия от конвулсии — пет масивни шокови удара, които я разтресоха от глава до пети, последвани от шести, който запрати безжизненото й тяло към задната стена на килията. Стив отключи вратата и се втурна вътре да помогне на Мистър Сноу да се изправи.

— Добре ли си?

— Не, не съм! — сопна се Мистър Сноу — Отгоре на всичко, някакъв простак се опита да ми махне главата! Ако не бяха ей тия, щеше да ми е разпилял мозъка! — Той посочи разранената кожа на челото си, а после попита — Как вървят нещата!

— Не питай! — отвърна Стив. Той погледна към сгърченото тяло на Джоди и въздъхна със съжаление. Не така трябваше да протекат нещата. — Хайде, ще те заведа при Кадилак.

В командното, младия и стария летописец се прегърнаха топло.

— По-полека, по-полека — промърмори Мистър Сноу — Не съм много стабилен в момента. — Той потъна в стола на Хартман и се заоглежда със смесица от любопитство и отвращение. — Какъв странен свят! Как е възможно някой с всичкия си да поиска да живее на такова място?

— Ще се наложи да оставим философските въпроси за по-късно — намеси се Кадилак и се обърна към Стив — Имам добра и лоша новина. Приятелите ти на борда на Ред Ривър се съгласиха да извозят природената ти сестра до тук, за да се заеме с повелителя, причиняващ такъв невъобразим хаос. — Той хвърли поглед към клюмащия Мистър Сноу. — Лошата новина е, че искат да я разменят за теб и Малоун. И ти първи трябва да отлетиш там. Планирам да се отърва от трупа на път към летателния дек, като инсценирам засада. Но не разполагаме с пара. Ще можем ли да полетим?

— Да, всеки катапулт се захранва от резервоар, който автоматично се поддържа пълен. Дори и при повредени системи, ще могат да изкарат няколко изстрелвания, преди да падне налягането.

— Чудесно. Ами най-добре да ми покажеш как става.

Стив се изненада:

— Сега ли трябва да потегля?

— Да, чакат те!

Мистър Сноу се изправи, за да изпрати Стив и да се сбогува. Докато си стискаха ръцете, му направи впечатление колко успокоително силна е ръката на стария летописец.

— Сбогом, Старий! Ще ми повярваш ли, ако ти кажа, че ми е мъчно да те напусна — особено в такъв момент?

— Така е трябвало да стане, Брикман. Ти измина дълъг път, докато откриеш истинската си същност. Вече си съвсем близо до върха на планината. Не падай от там!

— Ще се опитам…

Кадилак и Стив се изкачиха пред една от шахтите и се озоваха на летателния дек. М'Колските воини, облечени в униформи и въоръжени с пушки, пазеха останалите шахти, за да заблудят кръжащите пилоти, че батальона на Хартман все още контролира горната част на влака. Един Скайхок Марк Ту беше паркиран на дека с отворена кабина и свити перки. Беше уцелен от няколко арбалетни стрели, но не сериозно.

Кадирак заразглежда крилата и перката.

— Тези как ще ги отворим?

Стив за момент се озадачи:

— Ъ-ъ…, мамка му, чакай малко. Я да видя… — Той отново се вгледа в свързващите звена на крилата, после се плесна по челото — Ох, че съм идиот! Разбира се! Хидравлично е! Контролира се от вътрешността на пилотската кабина, след като се запали мотора! — Той се надвеси над кабината и посочи лостовете за управление — Ей този го буташ напред и го застопоряваш — ето така, а другия вдига перката.

— ОК, давай да те изпращаме.

— Чакай малко, има още няколко неща, които трябва да ти покажа.

Стив го поведе към задната шахта и му показа управляващия механизъм, който вдигаше въжетата на приземяващата кука за входящите планери.

— Брикман, тези неща са ми ясни. Знам всичко, което и ти.

— Да, бе, като например как да разгънеш крилата на Марк Ту.

— Дори и ти не беше сигурен как става!

— Е, няма лошо да се увериш, че всичко е както трябва. Най-умните хора правят най-глупавите грешки. Като да нападнат грешния ешелон.

Кадилак извърна лице към небето:

— Мила Небесна Майко… ще спреш ли някога да го натякваш?! — Той се обърна към Стив — Как не проумяваш, че Талисманът ни заведе тук! Господарите ти се опитаха да ни измамят, но ни паднаха директно в ръцете! Ако бяхме атакували истинския Ред Ривър, всеки човек на този ешелон щеше да умре, освен теб и Клиъруотър, за да разкажете как природената ти сестра е отвлечена отвъд хълмовете. Я помисли върху това за момент. Толкова ли са глупави господарите ти? Скоро щяха да изобличат предателството ти!

— Прав си — призна Стив.

— Разбира се, че съм прав! По този начин сестра ти е свободна, както пожела Стареца, а ти ще се завърнеш като окървавен герой! Като верен войник-гражданин на Федерацията, който е сторил всичко по силите си, за да защити бойните си другари.

— Да, бе… хайде стига. — Стив подбутна Кадилак към предната шахта дясно на борд и заобяснява контролния панел за катапултиране с пара.

— Да, да, виж, ще стане по-бързо, ако аз ти го обясня — каза Кадилак — Това е датчика за парното налягане. Горния бутон повдига катапулта, втория го изстрелва, а третия го връща в изначална позиция. Ще трябва да си сменя мнението за земните червеи — както всички системи на този влак, и тази е направена глупако-устойчива, което явно повечето от вас са!

— Забравяш нещо — отвърна Стив — Аз съм мют.

Той прескочи страничния корпус и влезе в кабината на скайхока. Веднага щом запали мотора, разпери крилата и вдигна опашката. Перките, свити под крилата, се спуснаха и постепенно се изравниха спрямо крилата. Малка светеща диаграма на таблото потвърди, че двете крила и опашката са в пълна готовност. Кадилак, заедно с още един мютски воин, свързаха скайхока с катапултиращия механизъм, докато Стив започна плавно да се движи по плаца.

— Трябва ли ти помощ? — провикна се Стив.

Главата на Кадилак изникна до пилотската кабина.

— За бога, Брикман, хайде тръгвай! — Той се засмя и протегна ръка към Стив. — Грижи се за сестра ни!

— Обещавам — отвърна Стив — А ти гледай да се грижиш за моята!

Кадилак спусна капака на пилотската кабина и я потупа за довиждане. Летецът, който кръжеше в непосредствена близост над ешелона, натисна предавателния бутон:

— Блу Трий до Ред Ривър, едната птичка излетя.

— Ред Ривър до Блу Трий, разбрано. Новини след последния доклад?

— Не. Пионерите все още държат покрива, а мютите са под влака. Край.

— Разбрано, Блу Трий. Прихвани колкото се може повече мюти. Дай им да разберат, че си там. Но гледай да не уцелиш ешелона. Искаме Дамата отново да потегли.

— Блу Трий, Роджър, Уилко, край на трансмисията.

Роз, Дон Уолис, Джейк Невил и останалите от ударния отряд се скупчиха на летателния дек, когато Стив се приземи. Наземният екипаж на Ред Ривър бързо обработи поочукания скайкох и го насочи към задната рампа, докато първите два излитащи планера се появиха от предните асансьорни рампи и се наредиха до катапултите. Уолис разгледа стърчащите арбалетни стрели и се обърна към Стив, който излизаше от пилотската кабина.

— Не изглежда много добре…

— Не се тревожи, — отвърна Стив — държим фронта. Ако не бяхме, нямаше да съм тук. — Той спря за момент, а после продължи — Получихте ли новината…

— За Малоун ли? — лицето на Уолис се скова — Да, Хартман…

Вместо да довърши изречението, той просто сви рамене.

— Загубата му бе голям удар за нас — рече Стив — Той беше страшен човек.

— Най-добрият… — Уолис се овладя и отново се превърна в отривист ръководител. — Добре, момчета, хайде да ви няма.

Джордж Хана и Кай Парсънс се втурнаха към машините, които бяха готови да потеглят.

— Джейк! Хайде да подготвим Номер Две! — Уолис стисна рамото на Роз. — Имаш една минута.

Той тръгна с Невил.

Деръл Коутс и Торн Уоткинс се запътиха към трети скайхок, окомплектован с втора седалка, който току-що се бе появил от задната асансьорна рампа. Роз и Стив се поколебаха за момент, преди да се хвърлят в здрава сърдечна прегръдка. Когато се отделиха един от друг, отново се гушнаха за момент. Попътната струя от самолетните перки раздуваше дрехите им и заглушаваше думите им.

— Защо се случва това, Роз? Какво ще правиш? Къде ще ходиш?

— Не мога да кажа! — провикна се тя. — Просто се радвам, че ще участвам, а ти?

Той стисна ръката й.

— Страх ме е. Сигурна ли си, че не криеш нещо от мен?

— Няма такова нещо. Почакай — нали получи съобщението ми за Ани?

— Ани ли?

— Да, отдавна беше. Явно не съм успяла да се свържа. Тя не ни е майка, Стив.

— Е, да, сега, като знаем и другото, вече има смисъл…

— Но не разбираш ли какво означава това? Ти не си ми брат, а аз не съм твоя сестра!

— Не виждам защо се радваш толкова.

— Радвам се, защото сме свободни! Не носим вината и стреса от връзката си. Свободни сме да изразим любовта си един към друг или да я подарим на някой друг! Можем да следваме Пътя, Стив!

— О, за бога! Не искам да те изгубя, Роз!

— Няма да ме изгубиш, Стив. Съдбите ни са свързани от могъща сила и са предопределени за нещо далеч по-велико от нуждата да сме заедно.

Стив кимна.

— Защо имам чувството, че внезапно си поумняла повече от мен?

— Винаги съм била по-умна от теб, братче мое!

Стив разроши игриво косата й и отново я прегърна.

— Грижи се за себе си. Отиваш в един суров свят.

— Ти също…

Те се загледаха в летателния дек. Петима мексиканци се бяха скупчили около Уолис. Той погледна към Роз и я привика с жест. Роз също отвърна с жест, че тръгва.

— Тия пичове знаят ли с какво се захващат?

— Така си мислят. — Роз го целуна бързо по устата и се отдръпна. — Грижи се за Клиъруотър!

— Разбира се. Ако ми позволят… — Стив тръгна след нея — Чакай малко… знам, че това е глупав въпрос, но … ще се срещнем ли отново?

Роз го дари с още една загадъчна усмивка. Беше взело да й става навик.

— От теб зависи.

Стив стоеше с Уолис встрани, докато Роз се напъха в пилотското място и изчака да затворят ципа на летателната обвивка, която представляваше нещо като спален чувал със защита срещу вятъра, снабден с прозрачна вентилационна пластмасова качулка, покриваща главата и раменете.

Хана и Коутс заминаха първи, а сетне монтираха скайхока на Невил. Двигателят набра мощност, чу се едно мощно «фюююю» и Роз вече я нямаше, оставяйки зад себе си само дим от катапултиращата платформа. Замина без да му помаха за сбогом. Стив отпусна ръка и преглътна буцата, заседнала в гърлото му. Третият скайхок с пилот Кай Парсънс и навигатор Уоткинс се подготвяше за излитане.

Когато трите скайхока с Роз и петимата мексиканци долетяха до Луизианската Дама, с облекчение откриха доста на брой облечени в униформи и шлемове пионери на покрива. Хана, летящ в планера-водач, се спусна ниско покрай ешелона да провери каква е ситуацията с летателната платформа, преди да кацнат с Парсънс. Уолис им беше наредил да се приземят първи и да се уверят, че всичко е наред. По подаден от тях сигнал Невил щеше да докара Роз, следван от Уоткинс и Коутс.

Мистър Сноу, когото отново придумаха да надене трекерска каска, стоеше приведен в шахтата заедно с Кадилак, който пък насочваше към приземяване скайхока с нормалния си глас. От двете страни на летателната платформа в бойна готовност се бяха наредили мютските воини, дегизирани в трекерски униформи. Мистър Сноу се вгледа в протежето си с възхищение:

— Ти ме изумяваш. Откъде си научил всичко това?

— От много хора, но най-вече от Брикман. Извадихме късмет, че си пада любопитен. А сега, за последен път ти казвам, спусни си визьора!

Трите скайхока от летателната база на самата Дама, които обикаляха влака и от време на време хвърляха по някой откос, се подредиха във V — образна формация пред возилото на Хана, докато той прелиташе последните метри. Двата странични скайхока се спуснаха косо от двете страни на влака, за да попречат на мютите да се прицелят в Хана и пътника му, докато неговият скайхок пое към задната командна кола с прибрани перки и спусната захващаща кука.

Кадилак изскочи на летателния дек и се втурна напред, докато два воина издърпваха Мистър Сноу от шахтата. Като се пазеше от въртящата перка, Кадилак освободи захващащия кабел и пое ролята на палубен координатор, сигнализирайки на пилота да свие крилете и да се насочи към предния подемен асансьор.

Мистър Сноу, заедно с шепа преоблечени воини, настигна Кадилак в момента, когато Хана паркираше в асансьора и гасеше мотора. На мексиканеца му се стори, че пионерите по дека действат необичайно дезорганизирано, но в този момент нямаше причина да се съмнява, че се случва нещо нередно. Все пак, не ставаше дума за обичайна битка.

Кадилак разтвори ципа на летателната обвивка и зърна мъжка фигура в кабината — Парсънс. В този момент партньорът му Хана вече беше излязъл от пилотската кабина.

— Къде е момичето Брикман? — настоя Кадилак.

— Още е горе. — Хана посочи с палец към небето и помогна на Парсънс да се измъкне от пътническото място. Загледа се в закачулените фигури, наобиколили планера и се зачуди защо не се оглеждат за мюти, които биха се промъкнали изпод влака. — Кой командва тук?

— Аз — отвърна Кадилак.

Парсънс, вече застанал до партньора си, се прокашля. Закри устата си с ръка и прошепна на Хана:

— Виж му баджа…

Очите на Хана залепнаха за униформата на Кадилак и видяха, че носи баджа на Пети Сигнално Разузнавателен Отряд. Не друга, ами точно униформата, коята бяха подхвърлили на М'Колите и на ренегатите на Малоун.

— Та… какво стана с шефа на екипажа?

— Раниха го. В кървавия вагон е.

— Ами тогава къде е офицерът, отговарящ за летателните операции? — настоя Хана.

— Мъртъв е.

— Ах, мамка му.. Пийт Кармайкъл?

— Аха…

Хана отстъпи назад. Хванаха Парсънс, но преди да стигнат до Хана, той вече беше извадил пистолета си от кобура под мишницата си и го държеше насочен към лицето на Кадилак.

— Ей сега вече сбърка, приятелче! Хвана се за грешното име и носиш грешната униформа! Казвай какво става, бе!

Мистър Сноу повдигна визьора си и избута настрани воините, които го придържаха.

— Битка става, приятелю! И ТИ губиш!

Пистолетът в ръката на Хана потрепера, докато мъжът се бореше с неистовото желание да захвърли оръжието надалеч. Разумът му казваше, че това в ръцете му изобщо не е пистолет, а змия, навита около китката му! С един страховит крясък той разтърси пръсти и захвърли ужасяващата твар надалеч. И докато гледаше как пистолетът се търкаля по дека, един глас изпълни ума му, прогонвайки всички други мисли и чувства.

— Направи всичко необходимо, за да ни доведеш момичето…

Хана се присегна като сомнамбул към пилотската кабина и включи радио връзката. Докато обикаляше над ешелона с Роз на пътническото място, Джейк Невил чу съскането на статичния шум в слушалките си и изчака Хана да се свърже.

— Белият рицар до Кокошчицата. Курникът е чист. Докарай пилето.

— Кокошчицата, разбрано. — Невил хвърли поглед през рамо към скайхока на Коутс, който се подаваше зад дясното му крило. — Бял рицар 2, разбра ли съобщението, край?

— Бял рицар 2, разбрано. Ще те последваме.

Изпълнен с великолепното чувство за добре-свършена работа, Хана свали шлема си, пусна го на пилотската седалка и се изправи, готов и изгарящ от желание да види какво ще стане по-нататък. Парсънс също бе спрял да се съпротивлява. Приличаха на пилета, хванати за краката и обърнати с главата надолу, които спокойно приемат неизбежното и без съпротива очакват края си.

— Заведи ги долу. — Кадилак се обърна към Мистър Сноу, докато ги отвеждаха. — Чакай тук! — Той се втурна обратно на летателния дек, метна се в кабината на дек-контролата и включи радиовръзката с планерите във въздуха. — Дама-Дама до Кокошчицата. Наземен вятър две-седем-пет, скорост едно-нула. Последни съобщения. Край.

— Кокошчицата, разбрано. Две-седем-пет, скорост едно-нула.

Кадилак наблюдаваше как скайхока прави вираж в насрещен вятър над горите от борики отвъд задната командна кола. Третия скайхок, пилотиран от Коутс, се задаваше от запад и се готвеше да направи същия завой.

— Кокошчицата предава последно съобщение, край.

Кадилак бе обзет от засилващо се чувство на задоволство. Всичко се нареждаше отлично! И само той можеше да го постигне! А сега, когато Брикман го нямаше, нямаше кой да му краде светлините на прожектора.

Трите самолета направиха един последен вираж, докато Невил се приземяваше. След това, докато Бял Рицар 2 с Уоткинс и Коутс на борда завиваше над бориките, трите скайхока завиха към реките-близнаци и се понесоха към ешелона. На летателния дек няколко пионери със спуснати визьори и в пълно бойно снаряжение откачиха скайхока на Невил и го поведоха напред. Двама войници вече разопаковаха летателната обвивка, а Роз нетърпеливо им помагаше отвътре. Невил изгаси мотора, отвори люка на пилотската кабина и взе да се измъква от возилото.

— Няма какво да се занимаваме! Давай да се отървем от тоя! И без друго се задават други двама…

Едно безмилостно намушкване право в сърцето, нанесено от един от маскираните униформени войници, спря Невил на място, а трите патрулиращи скайхока все повече се приближаваха.

Прилагайки същата дарба, която и Клиъруотър беше използвала в предишната си битка с Дамата, Мистър Сноу се пресегна чрез ума си и изпълни командира на формацията с неконтролируемото желание да разруши самолетите. Те се превърнаха в епицентър на всичко, което мразеше в живота. Пилотът Коутс очакваше формацията да се прегрупира и да застане от двете му страни. Вместо това, от шест-цевното оръдие на водещия самолет изригна огнен залп и проби зееща дупка в гърдите му. Уоткинс, седящ на пътническото място, нямаше какво друго да направи, освен да остане на мястото си, изгубил всяка надежда, и да чака да се разбие в земята. Останалият без пилот самолет подпря странично покрива на ешелона, загуби дясното си крило и се превъртя мудно, преди да се разбие на земята.

Питри, хипнотизираният командир на формацията, направи стегнат лупинг, почти се преобърна от острия десен завой, който го отведе към левия борт на ошашавените пилоти, и отново натисна бутона за оръдието. Нищо не последва. Контролните изстрели по мютите около ешелона и директното нападение над Коутс бяха унищожили амунициите му.

И двамата пилоти, шокирани от нападението му над скайхока, знаеха, че нещо не е наред. Питри явно беше превъртял. Но и те бяха останали без амуниции. А сега той кръжеше във въздуха и се подготвяше да се сблъска челно с тях. Не им оставаше нищо друго, освен да се разделят, при това незабавно. Отдалечиха се един от друг, дадоха газ и се отправиха към върховете на дърветата, където Питри щеше по-трудно да ги забележи и откъдето биха могли да изпратят сигнал за помощ до Ред Ривър.

Питри ги последва. С всяка измината миля желанието му да унищожи всички сини летящи обекти намаляваше, и изчезна напълно, когато стигна Ред Ривър. Но дотогава злото беше вече сторено: Мистър Сноу беше постигнал целта си — да опразни небето над ешелона.

Стъпвайки на дека, Роз вече знаеше кой е Мистър Сноу, преди той да захвърли задушаващия го шлем. Тя стисна протегнатите му ръце и умовете им мигновено се настроиха на обща честота. Той изглеждаше невероятно стар, лицето му бе изпито и обветрено, но очите му бяха будни и пълни с живот.

— Вече смятах, че никога няма да пристигнеш.

Очарована от палавата му усмивка, Роз стисна още по-силно тънките му кокалести пръсти.

— Дълго време чакахме, Старий.

— Твърде дълго, детето ми. Езикът, който сега те поздравява за добре дошла, ще ти пожелае сбогом с същата глътка въздух.

Роз свали шлема си и прокара пръсти през късата си кестенява коса. Отметна глава назад и си пое дълбоко въздух, наслаждавайки се на хладното докосване на вятъра по лицето си. Когато отново отвори очи, се оказа лице в лице с Кадилак. Той също беше гологлав и сякаш беше онемял. За момент не можаха да откъснат очи един от друг, а сетне Роз се обърна към Мистър Сноу.

— Това ли е воинът, познат като Мечът на Талисмана?

Мистър Сноу, който искрено се забавляваше как Кадилак беше загубил ума и дума, се засмя широко.

— Той притежава всички данни за воин. С теб до себе си може да се превърне във велик воин. Но засега го знаят като Кадилак.

Старият летописец ги привика да се приближат. Без да ги подканят, те се хванаха за ръце и коленичиха пред него. Заобиколен от безмълвен кръг воини, старецът положи ръце на главите им, вдигна лице към небето и произнесе беззвучна молитва за божествено напътствие. Когато го получи, той затвори очи и наведе глава. Роз и Кадилак усетиха гъделичкане по скалповете си под ръцете му.

— Желанието на Талисмана е вие да бъдете свързани завинаги, с кръв и дъх, душа и тяло, защото вие сте Избраните, предопределени да развеете знамето му високо и да извършите велики дела в негово име! Нека неговата благословия бъде с вас от днес и вовеки веков! Ето, аз ви завещавам всичко мое и ви умолявам да отворите съзнанието си и да приемете дарбите, които само Талисманът може да ви даде!

Мистър Сноу отвори очи и им махна да се изправят.

— Достатъчно! — той ги побутна към скайхока, с когото Роз току-що бе пристигнала. — Тръгвайте, преди да е станало късно!

— Да тръгваме ли? Но къде? — извика Кадилак.

— На запад, младежо! Към хълмовете! Към новото начало!

— Но…

Кадилак все още не можеше да проумее. Едва се справяше с откритието, че тази изумително красива млада жена е била избрана от Талисмана да бъде — ако правилно беше разбрал думите на Стареца — негова жена завинаги! Вярно, тя бе прозряла до дъното на душата му още от пръв поглед, но и така да беше… не биваше да се бърза при поемането на такава отговорност. Тя съвсем буквално беше влязла в живота и сърцето му внезапно, като светкавица при ясно небе, но нали беше… сестра на Брикман! А сега, на всичкото отгоре, Старият вкарваше още един неочакван обрат…

— Но… моите братя и сестри! Това може и да е мястото на твоята смърт, Старий, но какво ще стане с тях?!

— Огледай се наоколо! — Мистър Сноу разпери ръце и посочи към хоризонта.

Кадилак се огледа и кръвта във вените му изстина. На разстояние, достатъчно близо за мют с остро зрение, но все пак сравнително далеч, се виждаха още четири ешелона — задаваха се от север, юг, изток и запад. Племето нямаше накъде да се оттегли. Можеше само да остане и да се бие до смърт.

— Натъжава ме да се изправям срещу теб, Старий, но ако почета желанието ти, няма да ми остане никакво достойнство. Аз доведох нашите мечки и вълчици на това място. Не мога да избягам и да оставя племето си да погине.

— Аз това, аз онова! Не можеш ли да мислиш и за други, освен за себе си? — извика Мистър Сноу. — Талисманът поверява на теб това звездно дете! Пътеката е предначертана — следвай я и не поглеждай назад!

— Но…

Мистър Сноу го тупна силно в гърдите и го принуди да отстъпи назад към скайхока.

— Племето М'Кол няма да погине! Ще се обезсмърти! Когато напишат историята на народа на Плейнфолк — което със сигурност ще се случи един ден — нашата саможертва ще се помни като една от първите славни стъпки по пътя към крайната победа!

— ХАААЙЙЙ-ЯЯЯЯЯЯ! — извикаха наобиколилите го воини.

— Но ти все още не си ми казал какво трябва да направя!

— Именно! Приключих с даването на съвети! Спри да мислиш все за себе си и се вслушай в Небесните гласове!

Кадилак и Роз позволиха на воините да им помогнат в позиционирането на скайхока към катапулта. Возилото на Хана стоеше паркирано на съседния асансьор и им пречеше, затова го изтикаха настрани. Кадилак провери датчиците за налягането и обясни на Мистър Сноу как работи с контролното табло.

— Сигурен ли си, че знаеш кое копче да натиснеш?

— Може да съм стар, но не съм слабоумен, нагъл нехранимайко такъв! Гледай да не се главозамаеш!

Той придружи Кадилак до скайхока — Роз вече се бе настанила на пътническото място, но не беше затворила ципа на летателната обвивка.

— Младежът знае ли как се пилотира това чудо?

— О, да. Именно там е проблема. Знае много неща, но не и онези, които наистина имат значение. — Мистър Сноу стисна нежно рамото й. — Разчитам на теб да му налееш ум в главата. — Той се премести към носа на самолета да се сбогува с Кадилак.

— Ще ми липсваш, Старий…

— Глупости! Ако беше истина, щеше да означава, че още не си готов! Да не би да ми намекваш, че всичките години, които прекарах в обучаването ти, са били напразни?

— Не, но…

— Хайде, тогава, да те няма! — извика Мистър Сноу, умело прикривайки дълбоката си любов към своенравното надарено дете, което беше гледал още откакто беше на една годинка. — Имаме работа да вършим!

Ръководният персонал на Тру Грит, ешелонът който се задаваше от запад по далечния бряг на Норт Плат, видя как скайхока излита от дека. Наблюдаваха през телеобектив как набира височина и се оправя към Уайоминг. Командирът на летателните операции се опита да се свърже с отдалечаващия се самолет на стандартната честота, но не получи отговор. Скайхокът се скри зад един нисък плътен облак, преди някой от собствените им планери да успее да го прихване.

Четирите приближаващи ешелона имаха заповед да не изпращат самолети във въздуха, за да не алармират М'Колите за пристигането си. СИНК-ТРЕЙН искаше да залови абсолютно всички, а не да ги накара да се разбягат по хълмовете.

* * *

На борда на Ред Ривър, по настоящем намиращ се на сто мили югоизточно отвъд щатската граница между Небраска и Канзас, Уолис започваше все повече да се тревожи. Екипажът на Фарго разчиташе на радио съобщенията на Хартман за информация как се справя батальона му с нападението, а сега командирът беше замлъкнал. Изчезването му съвпадна с пристигането на Роз Брикман и екипа от Белия Дом. Невил кацна след потвърждението от Хана и Парсънс, а оттам всичко беше отишло по дяволите. Стана необясним инцидент с Питри — един от пилотите на Ред Ривър, временно назначен на Дамата да обучи пилотите им как да оперират с Марк Ту. Този инцидент отне живота на двама от колегите на Уолис и почти погуби други двама. Ошашавеният Питри, изправен пред свидетелските показания на другарите си, не можа да даде обяснение за поведението си. В паметта му имаше голямо бяло петно от момента, когато се бе насочил към ешелона. Следващото, което си спомняше, бе как изтегля един от другарите си обратно към Ред Ривър и получава заповед за приземяване. Очакваше го по-нататъшно разследване на инцидента. Бяха го освободили официално от длъжност и го държаха затворен в килия.

Джеймс Фарго, командирът на Ред Ривър , не можеше да проумее станалото. Уолис, от друга страна, получи достъп до записите от показанията на Джоди Казан. Приликата между поведението на Питри и иницидента, съпътстващ нейното спасяване от Дамата, беше твърде голяма, за да е случайна. Имаха си работа със земна магия. Работа на някой повелител, вероятно Мистър Сноу. Дали беше преборил и Роз? Нямаше как да научат отговора, преди някой от Дамата да възобнови радио трансмисията. Или, което беше по-вероятно, докато четирите пионерски батальона на борда на Тру Грит, Кинг ъв дъ Пекос, Сандс ъв Иво-Джима и Оувърланд Рейдър не поемеха контрола върху атакувания ешелон.

Докато това станеше, Ред Ривър щеше да се е отдалечил още повече от мястото на битката. СИНК-ТРЕЙН им бяха наредили да се придвижат на юг и да свалят Брикман и ранената мютка при Монро-Уичита, откъдето щяха да се придвижат към Гранд Сентрал. Заповедта доста ядоса Фарго и екипажа му. За първи път им нареждаха да се оттеглят от битка. Нещата се влошаваха още повече от факта, че от осем седмици изгаряха от нетърпение и се подготвяха да пометат наглата шайка мюти, само за да разберат двайсет и четири часа преди плануваното нападение, че Луизианската Дама — нищо и никакъв ешелон — щеше да послужи за примамка!

След като рапортува на командния екипаж на Ред Ривър относно общото положение на борда на Дамата до момента на заминаването си, Стив бе предаден на Уолис за разпит относно по-деликатните аспекти на операцията. Стив се придържаше към сценария, който бяха измислили с Кадилак.

След два часа търпеливи въпроси, касаещи всичко от битката при търговския пост до смъртта на Малоун на път към летателната палуба, Уолис събра достатъчно материал за предварителния си доклад, но предупреди Стив, че ще се наложи да повтори всичко отначало в по-големи подробности, когато стигнат в Гранд Сентрал. Дотогава се налагаше да стои близо до Клиъруотър и да «даде всичко от себе си» да не й позволи да се превърне в заплаха за сигурността на ешелона или екипажа му.

В по-директен от обичайния си маниер Уолис каза:

— Носи се слух, че имаш специални отношения с тази мютка. Не знам доколко можеш да й повлияеш, но гледай да й стане ясно, че ако не се държи прилично, ти ще го отнесеш.

— Не мисля, че ще ни създава грижи, сър.

Лицето на Уолис се разкриви в тревожна гримаса.

— Не разбирам защо Джейк не е рапортувал още. Дано да са добре.

Стив сви рамене.

— Долетяха в напрегнат момент. Момчетата на Хартман се справяха добре, когато тръгнах, но едва удържаха фронта. Затова предложих да изпратят Роз. Сега ми се ще да не бях. Ако знаех, че няма да ми разрешите да остана и да се грижа за нея, щях да си затварям устата.

— Тук големият шеф диктува правилата на играта. Аз също следвам заповеди. — Уолис го изгледа и добави — Ти дали ….ъъъ… се свърза с Роз?

— Не, сър.

— Това не ти ли се вижда странно предвид обстоятелствата? Доколкото разбирам, връзката ви се осъществява в стресови ситуации?

— При нея е така. Но не винаги се получава в обратния случай. Не намирам за странно, че не сме се чули — но е леко обезпокоително.

Уолис явно остана доволен от обяснението.

— Но ако се свърже…

Лъжата последва безпроблемно.

— Веднага ще ви уведомя.

Уолис тупна по масата.

— Добре, чуй ме сега, назначавам те в кървавия вагон. Ще отговаряш пред главния хирург — Мишел Френч. Ще те настанят с нейния персонал, докато стигнем Монро-Уичита. Нощният дежурен ще ти наглежда пациентката, но иначе я оставям изцяло на твоите грижи.

— Благодаря, сър.

— Не сваляй очи от нея. — Въпреки безпокойството си, Уолис успя да се захили. — От собствен опит знам, че това едва ли ще ти представлява голяма трудност.

— Не, сър.

— Добре, действай…

Клиъруотър отвори очи и откри Стив, седнал до леглото й, изкъпан и облечен в чиста униформа.

— Най-накрая… Как се чувстваш?

— Сега, като те видях съм по-добре.

— Докторът ми каза, че скоро ще свалят гипса от ръката ти и че след месец-два ще си отново на крака. — Той докосна леко ръката й. — Като се сетя как изглеждаше, когато… — той махна с ръка да прогони мислъта — Но всичко това е зад гърба ни.

— За теб, може би. Кажи ми, Облачни воине, защо господарите ти спасиха живота ми, докато точно в този момент убиват народа ми?

— Защото си важна. Надяват се да открият тайната на дарбата ти.

— Аз съм просто канал, през който протича силата. Тя принадлежи на Талисмана.

— Е, да, но това си е техен проблем. — Той стисна по-силно ръката й и й хвърли предупредителен поглед — Имаме да се тревожим за други неща.

— Къде е сестра ти?

— Замина.

Стив погледна с ума си към селището на М'Кол, кръжейки като птица над него. Във въздуха се извиваха пламъци и пушек от горящите колиби. Много от тях вече представляваха само купчинки сива пепел. Нахвърляни около тях лежаха телата на майките-кърмачки и малките деца, които племето беше оставило в селото, охранявани от група вълчици.

Единствените движещи се фигури носеха бойни камуфлажни униформи. Отряд пионери се беше спуснал без предупреждение да довърши унищожението на племето. Като фокусира вътрешното си око по-близо, той видя, че някои от тях вдигат лица към небето и махат триумфиращо с ръце.

Стив сподели с Роз усещането на пълно опустошение. Той наведе глава и притисна очи с палец и показалец, опитвайки се да премахне ужасяващите картини, но напразно — те бяха запечатани в душата му завинаги. Всичко това беше по негова вина. Затова го нарекоха Носителят на Смърт. О, скъпа Небесна майко, кога щеше да престане?

Клиъруотър съзря болката в очите му.

— Аз също го виждам, Облачни воине. Споделям скръбта ти. Но за тези неща не можем да говорим.

Стив разбра посланието й.

— Не. Така че.. отсега нататък, сме само аз и ти срещу мощта на Федерацията.

— Не само аз и ти… но това може да почака.

Тя кимна и стисна ръката му.

— И така, пътешествието ни започва.

— Да. Но къде ли ще свърши?

* * *

Въпреки пълното съдействие на Брикман, разпитът не успя да даде на Уолис задоволителен отговор на най-големия въпрос. Какъвто и да беше изходът от настоящата битка, мютската атака над Дамата очевидно беше внимателно планирана. Но как знаеха толкова отрано къде щеше да се озове ешелона?

Брикман, който на пръв поглед отговаряше изчерпателно, не успя да добави нищо съществено към онова, което Уолис вече знаеше от радио сигналите, които бяха изпращали с Малоун, докато бягаха. Твърдеше, че е направил всичко по силите си да ги предупреди за надвисналото нападение и въпреки че на няколко пъти повтори съжалението си, че не се е справил по-добре, не можеше да даде обяснение как точно мютите са организирали засадата в очакване на Дамата.

Младежът беше претърпял двойна травма — нападението над ешелона, чийто екипаж се състоеше от бившите му другари и офицери, и загубата на Малоун и останалите мексиканци. Смазан от вина, която винаги съпътства оцелелите, той се чувстваше лично отговорен и за двете. В старанието си да се освободи от вината, той си призна, че не е докладвал, че М'Колите вярват, че Кадилак може да предсказва бъдещето.

Уолис премахна от доклада тази завоалирана и неясна препратка за някакви си прорицатели и виждащи камъни. Въпреки че имаше достъп до наличната информация в КЪЛЪМБЪС относно мютските повелители, Уолис споделяше скептицизма на шефа си. Темата за «надарените» мюти и псиониката си беше истински подвижен пясък, в който един разумен мъж влизаше на собствена отговорност.

След време душевните рани на Брикман щяха да зарастнат. Щеше да осъзнае, че отговорността за такива катастрофи много рядко, да не кажем никога, не пада върху плещите на един-единствен човек. Системата може и да се нуждаеше от изкупителна жертва, но разследването доказа, че става дума за серия действия и взети решения — често привидно несвързани едно с друго — направени от голям брой хора, които са допринесли за обстоятелствата, довели до случилото се.

Уолис си рече, че два пъти е извадил късмет. Първо, защото му бяха наредили да държи фронта, вместо да долети до атакувания ешелон заедно с останалия екипаж и второ, защото заповедта за прехвърлянето на Роз Брикман беше дошла директно от личния терминал на Карлстром. Невил беше разкодирал съобщението в присъствието на Невил, беше го изкарал на екрана и след това го беше завел в паметта на комуникационната система, поддържаща пълен доклад за операцията. Когато работиш по толкова деликатна задача, винаги е препоръчително да си покриваш задника.

Една мисъл не му даваше мира, откакто настъпи затишието на борда на Дамата и която накара Уолис да провери отново записа. Оказа е невъзможно да възстанови записа от сигнала на Карлстром, с който му нареждаше да прехвърли Роз Брикман на Дамата. С нарастващо отчаяние Уолис прекара няколко часа в напразни опити да извади съдбоносната заповед от паметта на системата, но тя сякаш се бе изпарила. Имаше само две обяснения за внезапното й изчезване — и двете хвърляха тъмна сянка върху шансовете му за кариерно развитие. Или бе станал жертва на поредната изумителна илюзия, създадена от Роз Брикман, или беше измамен от началниците си. Може би съобщението, което видяха с Невил, да е съществувало само във въображението им и то само за отрязъка от време, необходим за осъществяннето на заповедта. Алтернативата беше твърде депресираща, за да се спира на нея.

Рей Рамзи, командирът за летателните операции на Ред Ривър, почука и промуши глава през открехнатата врата.

— Събщение за вас от командира на ешелона. Изглежда, че сме загубили батальона на Хартман. Дамата е в пламъци от край до край.

— Исусе! — Уолис се плесна по главата.

— Още не знаем подробности. Подкреплението все още оглежда терена. Командир Фарго пита дали искате да се присъедините към него в кабинета му да следите текущите новини.

— Благодаря ти. Идвам. Имам само да свърша нещо преди това.

Когато Рамзи си отиде, Уолис преосмисли наново всички ходове, после затвори вратата на кабината, седна пред празния екран, включи пистолета на пълна автоматична, постави цевта срещу гърдите си и се застреля.

Глава 14

— Свърши се. Току що получих съобщение от СИНК-ТРЕЙН.

Президент-генералът покани Карлстром да седне до горящата камина. Дърветата всъщност бяха от ковано желязо, искрящата жарава представляваше люспи от слюда, а пламъците се подхранваха от газопровод, но ефекът беше достатъчно реалистичен.

Карлстром се зачуди защо не бе получил новината от собствената си информационна мрежа. Наистина мразеше изненадите.

— А Дамата?

Джеферсън протегна ръце към пламъците.

— Пълна загуба, за съжаление. Много от членовете на екипажа се оказаха с глави, набучени на кол. Мютите — вече се потвърди, че става въпрос за М'Колите — заобградили ешелона и нападнали пионерите. А като сложим и допълнителните оръдия от ешелона, нещата приключили за минути. Мютите превзели влака, а той взел, че избухнал. Никой не е сигурен как е станало. Предполага се, че е комбинация от напалм, гориво и експлозиви, заграбени от бордовите запаси. Явно са ги заложили от единия до другия край на ешелона… И така, получила се толкова мощна експлозия, че направо е изкормила влака и накрая го хвърлила във въздуха.

— А Мистър Сноу?

— Няма и следа от него. Но всъщност няма следа и от стотиците, загинали на борда. Което е доста странно…

— Защо?

— Когато е избухнала последната експлозия, е била придружена от силен земетръс. Земята се разцепила на четири, с огромни проломи, водещи право към Тру Грит и останалите композиции… Спокойно, де… — П.Г. вдигна ръка да успокои стреснатия Карлстром. — Всичко е наред, не са ги стигнали. Но е било достатъчно силно да нахвърля хората по земята… а има и структурни повреди.

— Нищо сериозно, надявам се…

— Ще получил пълния доклад за щетите, след като ги проверят във Форт Уърт. Тази новина няма да бъде разгласена, разбира се. Но всъщност исках да ти съобщия следното — когато Дамата избухнала и земята се разцепила, от средата се стрелнал лъч бяла светлина, обградена с цветовете на дъгата. Ешелоните са я заснели на камерите. По тяхна преценка е била двеста фута висока. Сякаш се е изстреляла нагоре и после се е изпарила — Джеферсън щракна с пръсти — Не е ли крайно любопитно?

— Наистина. Да се надяваме, че е негово дело. Ами Кадилак и Роз Брикман?

— И от тях няма следа. Но тъй като нашият млад герой не проявява признаци на безпокойство, можем да приемем, че поне тя е добре. Видели са как един скайхок напуска Дамата, точно преди нашата контраатака. Знаем, че Кадилак може да лети…

— Мм,дааа…

П.Г. вдигна вежди очаквателно, но Карлстром не поде темата.

— Ако приемем, че преди не са се виждали, явно са достигнали до … как да кажа.. някакво споразумение. От разказа ти за способностите на младата дама излиза, че едва ли би позволила да я принудят да направи каквото и да било.

— Така е. Но може би «споразумение» е твърде силна дума. Като се има предвид в каква ситуация буквално я «катапултирахме», може би е решила да кара по най-малкото съпротивление.

П.Г. осмисли чутото.

— Смяташ, че все още работи за нас…

— Смятам, че трябва да го приемем за даденост, докато не получим доказателство за противното. Брикман направи всичко възможно да ни предупреди за лошия обрат, а и Хартман, и Малоун го похвалиха за усилията му да спаси ешелона. Мисля, че заслужават да им се доверим засега.

— Ммда, склонен съм да се съглася с теб. Искам само да уточним едно нещо. В светлината на всичко това, как стана така, че я прехвърлиха на Дамата?

Карлстром разпери ръце.

— Не мога да ти кажа, въпреки че се надявам скоро да имам отговор на този въпрос. Както знаеш, аз се консултирах с теб за това като спешна ситуация за решаване. Уолис ме натискаше да взема решение. Заповедите ми бяха категорични. Брикман и Малоун да долетят до Ред Ривър и да ни докладват подробно, преди да предприемем по-нататъшни действия. Исках да установим дали останките от батальона на Хартман са разположени добре и способни на организирана съпротива.

— Мъдър ход. Но не си разрешавал обратното пътуване…

— Не. Можеш да си представиш как се почувствах, когато получих сигнал от Уолис, потвърждаващ кацането на Роз на Дамата. — Карлстром махна разочаровано с ръка. — Не мога да разбера какво го е прихванало. И все още не съм получил задоволително обяснение.

П.Г. се взря в огъня за момент и после каза:

— Едва ли изобщо ще го получиш. Уолис се застреля.

Карлстром прикри облекчението си зад смаяно изражение.

— Какво?! Как.. кога?

— Преди няколко минути…

— Не разбирам. — Карстром прибави и няколко ядни нотки. — Защо не ми е докладвано?!

— Успокой се, Бен. Не е ли очевидно? С Уолис извън картинката и отсъстващия ти екип, Фарго не е разполагал с директна връзка с теб. Никой друг на Ред Ривър не разполага с кодовете да оперира с това оборудване.

— Не, разбира се…

— Трябвало е да мине през СИНК-ТРЕЙН. Казах им, че аз ще ти съобщя. Но никога няма да разберем какво го е подтикнало да вземе това решение. И все пак, случват се такива неща. Разполагаме с Клиъруотър, Брикман се върна в екипа, да се надяваме, че Роз е добре и ще сгащи Кадилак, Мистър Сноу може би е пуснал последната светкавица в живота си и смазахме М'Колите.

— Прав си. Има и добри новини.

— Само дето загубихме цял ешелон. — Лицето на П.Г. помръкна. — Е, ще го преживеем. А благодарение на хитрата ти измама, поне не е Ред Ривър. Това вече щеше да е цяла катастрофа.

— Но все пак загубихме един цял пионерски батальон.

— Батальонът на Хартман. Имаше и добри момчета, но така стават нещата. Свърши им късмета в първия миг, когато се сблъскаха с Плейнфолк. Да се надяваме, че гибелта им ще накара останалите командири на ешелони да осъзнаят, че нищо не се печели от подкрепянето на изгубени каузи. Ако пионерите му си вършеха работата, мютите никога нямаше да превземат влака. — Джеферсън сви устни — Но как е станало — явно и това никога няма да се разбере.

— Така изглежда…

— Както и да е. Няма да падаме духом. — П.Г. се надигна от стола — Може и да сме се изпортили, но още сме в играта.

_И аз още съм в отбора_, помисли си Карстром, вече на крака. Колко още, запита се той, ще мога да прикривам цялата истина за участието си в това фиаско?

Веригата от административни заповеди, довела до ситуацията с експлозивите, използвани от М'Колите срещу Дамата, бе «прочистена». Тъй като от влака беше останала само една разпарчатосана обгорена черупка, никай нямаше да си направи труда да търси издайнически улики, които при други обстоятелства биха показали използването на федерални ПП-та, а не черния прах, който използваха Майсторите на желязото.

За нещастие, други хора на АМЕКСИКО бяха ангажирани в покриването на следите. Можеше ли да разчита на тях? Със заповедта Роз да се прехвърли от Ред Ривър на Дамата, Карлстром се почувства по-спокоен.

Съобщението, прехвърлено директно от собствения му компютърен терминал до ком-системата на Уолис, съдържаше кодов вирус, който накара съобщението да се самоунищожи, след като бъде прехвърлено в паметта на системата. Когато Уолис въведе инструкцията «Съхрани на диск», заповедта за Роз изчезна от екрана и въпреки визуалното потвърждение, че е прехвърлена успешно на харддиска, се изпари без следа.

Въпреки че беше рисковано, възможността да размени Роз за Стив беше твърде апетитна, за да я пропусне. Карлстром не искаше Роз и нейните т.нар. псионични дарби да се връщат във Федерацията. И най-вече да доближават АМЕКСИКО. Ако тя се гласеше да предаде Федерацията, беше по-добре да се разправят с нея от дистанция. От друга страна, ако беше толкова лоялна, колкото твърдеше, винаги съществуваше възможност някой друг да използва умствените й способности, за да шпионира него. Като например братовчед му Джордж Уошингтън 31ви.

Карлстром — ненаситен читател, познаваше добре древната сентенция, която като глава на секретната организация, защитаваща Президент-генерала, се отнасяше пряко към точно такива ситуации: Quis custodiet ipsos Custodes? — Кой пази пазачите?

Не… Стив Брикман може и да хитруваше, но не представляваше заплаха. Младежът бе смел, изобретателен и надарен, но и той си имаше слабост, която Карлстром можеше да използва, за да го държи на къс повод докато, както повечето от неговите пешки, спре да се нуждае от него.

* * *

Пет дни по-късно Карлстром отново се оказа в Овалния кабинет заедно с въпросния млад мъж. Този път нямаше следи от мютския външен вид, чието дивашки изрисувано присъствие толкова бе подразнило командира на Ред Ривър. Облечен в безукорната униформа на пилот, с блеснал поглед и почистена кожа, с късо постригана по войнишки руса коса, Брикман сякаш се бе стегнал за парад. Да се превърне този полу-човек в истински трекер от глава до пети си беше истински подвиг…

Карлстром се откъсна от мислите си и се вслуша в думите на П.Г.

— … и въпреки че може да се приеме, че операцията не се осъществи по план, провалът не е в теб, Стивън. Като цяло, като се има предвид, че това беше първото ти назначение, смятаме, че се представи отлично. Постиженията ти в Ни-Исан заслужават специална похвала и за мен е огромно удоволствие да ти съобщя, че от днес те повишаваме в ранг капитан.

Брикман, който седеше в поза «мирно» с грижливо положена върху коленете парадна фуражка, скочи от стола си.

— Сър! Аз… благодаря ви, сър!

— Няма защо, заслужи си го. Нали така, Бен?

— Да, сър… — Карлстром се изправи, когато Джеферъсн заобиколи бюрото си, стисна десницата на Брикман и положи ръка върху рамото му — бащински жест, който винаги вършеше работа.

— Стивън, не искам да има тайни между нас. Ето защо ще ти кажа, че имаше време, когато дълбоко се съмнявахме в теб. Никога не сме допускали, че ще предадеш умишлено Федерацията, но се тревожехме, че ума ти може да се оскверни от преживяното навън. Тези преживелици можеше да повлияят на преценката ти и да променят представите ти за света, който се опитваме да построим. — Джеферсън вкара по-жизнерадостна нотка. — Но всичко това остава в миналото, нали така, Бен? Този младеж вече е с безупречно чисто досие!

— Абсолютно…

Джеферсън стисна още по-крепко рамото на Стив и го придружи до вратата.

— Ще насочим живота ти в нова посока, Стивън. Ще разбереш, че лоялността, както и смелостта и сръчността, които прояви, ще бъдат възнаградени богато. Аз вярвам, че ти ще се покажеш достоен за нашето доверие. Продължавай все така, Стивън. Никога не се отклонявай от предаността си към Първото семейство!

— Няма, сър!

Когато излязоха от кабинета, Карлстром се обърна към Стив и стисна ръката му.

— Поздравления. Как се чувстваш?

— За повишението и така нататък? Невероятно, сър. Но още ми е криво заради Роз. Ако бях останал с нея…

Карлстром го прекъсна.

— Следваше заповеди. Моите хора се издъниха. Най-тъпото е, че не знаем защо. И все пак, има и добри новини. Тъй като изглеждаш здрав и в добра форма, това показва, че е все още жива, нали така?

Стивм не се поколеба.

— И двамата са живи, сър.

— Кадилак да не я държи пленница?

— Така смята. — Стив отново не трепна.

— Браво, момче — Карлстром го потупа по рамото — Дръж ме в течение.

— Да, сър. А относно Клиъруотър, сър?

— Продължавай с посещенията. Ще имаш неограничен денонощен достъп, освен ако не ти възложат други задължения. Ти си основна част от оздравителната програма.

— Благодаря ви, сър.

— Ами… Клиъруотър дали ти съобщи добрите новини?

— Сър?

— А, ясно, не е. Чудя се защо ли? Е, няма защо да те държим в напрежение. Хирурзите на борда на Ред Ривър успяха да спасят бебето.

— Бебето ли…? — Новината хвана Стив напълно неподготвен. — Н-не разбирам…

— О, не е ли твое?

Стив напълно се обърка. Неясен ромол от далечни гласове напълниха мозъка му и постепенно заглъхнаха на фона на оглушителен звук. Той усещаше как кръвта бучи в артериите до ушите му.

— Не, сър! Имам предвид… че как да е мое? Единствено Президент-генералът е родоначалник на човечеството и баща на всеки член на Федерацията…

Карлстром се засмя. Не се случваше често да разруши равновесието на хитроумното копеленце.

— Едва си започнал да осъзнаваш на какво си способен. Точно затова си в списъка на хората със Специално отношение. Да не мислиш, че всичко, което ти се случи досега, е само плод на случайността и обезоръжаващата ти усмивка?

— А-а, не, аз… аз не знаех, сър!

— Е, стигнал си дотук, недей тепърва да откачаш. Предстоят ти още интересни неща.

— Ще продължавам ли да работя за вашия отдел, сър?

— Да, ще продължаваш — засмя се Карлстром с глас — Аз и ти все още имаме недовършени дела… — Той рязко се сепна и очите му се спряха на някой зад рамото на Стив.

Стив се обърна и видя една тъмнокоса жена да върви към тях. Беше облечена в сребристо и синьо — униформата на членовете на Първото семейство. Беше младата президентка на Борда на оценителите, която го беше съдила за дезертьорство. Жената, която му отне нашивките и го осъди на три години в А-нивата. По време на процеса той бе предположил, че е член на Първото семейство и се оказа прав. Процесът, присъдата, прибързаното отменяне на присъдата, възможността да си възвърне любимите нашивки…. всичко е било постановка. Нищо не беше такова, каквото изглеждаше.

Стив светкавично застана в поза «мирно» и козирува, когато сивооката жена с овално рице и широка сурова уста го доближи.

Ръкавите й носеха командирски нашивки, украсени с обърнат шеврон — ексклузивният знак на Първото семейство, което автоматично й даваше старшинство над командирите от обикновените федерални отряди. Тя отрази козируването с беглото кимване на човек, който си знае, че няма как да не го уважат, и се обърна към Карлстром.

— Съжалявам, Бен! Задържаха ме!

— Няма проблем. Нека ви запозная.

Сивите очи се впиха в тези на Стив.

— Вече се познаваме, нали така, капитане?

— Да, сър-мадам! Така смятам! — Бързо се разпространяват новините, рече си Стив. Допълнителната лентичка дори още не бе качена на ръкава му.

— Да, но той не знае коя сте вие. — Карлстром се зае с официалното представяне. — Това е командир Франклин Джеферсън. Тя ще бъде твой домакин и ще те напътства през идните няколко дни.

— Да, сър!

— Чудесно. Дотук с формалностите. Сега се успокой — сред приятели си.

Франклин Джеферсън протегна ръка.

— Стив се казваш, нали?

— Да, сър-мадам.

— Ох, стига… — Тя потърси помощ от Карлстром — Какво трябва да стори човек, че да го накара да се отпусне малко?

— Дай му време…

Тя опита отново.

— Отиваме на едно място, наречено Клаудландс*, Стив. (*Клаудландс — англ. Облачно царство;бел.прев.) И ще очаквам да ме наричаш Фран, преди да сме стигнали. Мислиш ли, че ще успееш?

Стив не би могъл да си представи дори и в най-дръзките си мечти какво щеше да последва след тази среща пред Овалния кабинет. Повозиха се в асансьор — стомахът му подсказа, че се движат нагоре — и пристъпиха в обширно фоайе с няколко изхода. Стените и вратите бяха покрити с дървена ламперия, подобна на онази в офиса на Карлстром.

Първата изненада беше, че фоайето се обслужва от двама мюти с гладка кожа, облечени в тъмни дрехи в непознат за Стив стил. И двамата имаха пъстра кожа, но бяха с нормална костна структура и нямаха израстъци по главите. Годинаци — един мъж и една жена. Мъжът, чиято посивяла коса бе постригана късо и пригладена към темето, носеше три одежди от черен плат — панталони, натъпкани в ботуши до прасеца, някаква дълга туника и под нея друга, по-тясна и по-къса туника с V-образно деколте. Тази дреха, закопчана с копчета до долу, му стигаше до под кръста и в нея бяха вплетени широки диагонални златни ленти. Вместо обикновена тениска, той носеше риза от бял плат, завързана на стегнат възел около врата и с едно по-свободно нагънато парче от същия плат падащо от гърлото във V-образното деколте на златната туника, и ръкавели, които се подаваха изпод ръкавите на горната дълга отворена дреха.

Дрехите на мютката бяха не по-малко странни. Тя носеше шапка от бял плат, който покриваше по-голямата част от косата й, и сложно изработена накъдрена по краищата безупречно бяла престилка — нещо като елегантната братовчедка на правите престилки, носени от кухненския персонал на столовите, завързана на гърба на голяма панделка. Отдолу беше облечена в черна дреха с буфан ръкав на раменете, но тесен надолу по ръката. Туниката имаше подобна висока яка, но в черно и поръбена с бели къдрички. Беше тясна в кръста, но по хълбоците се разширяваше тип «камбана» и се спускаше чак до земята.

Колко необичайно…

Фран се обърна към мюта:

— Джошуа, това е моят гост, капитан Брикман. Ще му помогнеш ли да се преоблече в униформата, която ти дадох тази сутрин, и после да му покажеш къде е стаята му?

Мютът наклони глава с уважение.

— За мен ще бъде удоволствие, мадам. — Той посочи с ръката си в бяла ръкавица към врата в дъното на фоайето. — Оттук, капитане…

Стив се поколеба и потърси помощ от Фран. Тя се усмихна.

— Хайде, върви. После ще се видим.

Съблекалнята имаше мраморен под и стени, както и луксозна мебелировка, която бе виждал в Овалния кабинет и съседните апартаменти и коридори на Белия дом. Стив се изкъпа и се подсуши с една от големите пухкави бели хавлии. Намери комплект дрехи, внимателно положени на стол. Бледо сивите гащета му бяха познати, но тениската бе заменена с дреха без ръкави и извито деколте. Сиви чорапи. Бяла риза, подобна на дрехата на Джошуа, само че с проста висока яка. Дотук добре…

Следваха чифт сиви панталони с жълт кант по външния фев. После идваше дълга сива туника със странично закопчаване тип «прегърни ме» с висока яка и копчета до кръста. Ръкавите бяха украсени с капитански нашивки в същия жълт цвят като панталоните. Най-накрая идваха ботушите от мека черна кожа.

Джошуа се прокашля вежливо.

— Панталоните не се затъпкват, капитане.

— Ясно. Мерси…

Стив поправи грешката си и се пресегна за сивата широкопола шапка с жълти кръстосани саби — отличителния белег на пионерските дивизии. Постави я внимателно на главата си пред огледалото.

— Ако ми позволите, сър… -Джошуа нагласи шапката, после се върна до масата да му донесе сабята и му помогна да я закопчае на кръста си. Приличаше на мечовете от нашивката на шапката, но Стив за първи път виждаше оръжието на живо.

— Какво е това?

— Кавалерийски меч, капитане.

— Изглежда доста стар.

— Така е. В семейството е от векове.

— И ти изглеждаш доста възрастен, Джошуа. От колко време си тук?

— Аз ли, капитане? Аз съм роден в Клаудландс.

Стив се завъртя пред огледалото.

— Честно ти казвам, много странно се чувствам. Какъв е този костюм, дето съм навлякъл?

— Наричаме го Конфедеративно сиво, капитане. Униформата на южняшки офицер и джентълмен.

Стив поклати глава.

— Бих казал, че не съм нито едно от двете.

— И така да е, капитане, но на мен ми изглеждате много добре. И съм убеден, че госпожица Фран ще бъде изключително горда, като я видят да върви под ръка с вас.

Джошуа го поведе обратно към фоайето и към врата с две крила, които откриха широко мраморно стълбище. Покани Стив да го последва и го поведе към втора подобна врата на върха на стълбите, откъдето преминаха през просторна стая, обляна от светлина, проникваща от високите прозорци с бели рамки. Огромни снопове от нещо като ледени кристали висяха от високия таван с орнаменти. Килими покриваха участъци от блестящия дървен под. Имаше резбовани столове, тапицирани с пъстроцветни дамаски, великолепна мраморна камина, портрети в рамки и огледала по украсените стени.

Стив се завъртя в кръг с вдигната глава и зяпнала уста, като турист на първо посещение в Голямата Ябълка. Той посочи към дърветата и цветните градини зад прозорците.

— Кълъмбъс! Това компютърни изображения ли са?

— Не ви разбирам, капитане.

Стив пристъпи към отворените стъклени врати и надникна навън. Нямаше екрани. Това отвън си беше част от пейзажа. Подредени, организирани, проектирани и все пак безкрайно красиви.

Джошуа се засмя на очевидното смущение на Стив.

— Чувствайте се като у дома си, капитане. Седнете, или може би предпочитате да се разходите по верандата?

Джошуа посочи към полирана маса с бутилки и кани с течност и чаши, изработени от същия искрящ ледено-кристален материал.

— Да ви предложа ли освежителна напитка?

— Не, но тези чаши и бутилки… те от прозрачна пластмаса ли са?

Джошуа прихна.

— О, не, капитане. Наричат се кристални чаши. Направени са като прозорците, само дето това — той вдигна една чаша така, че тя улови и отрази светлината — е много по-красиво и изящно. Затова ги наричат полиран кристал, виждате ли?

— А, да, ясно, Джошуа. Сигурно ти изглеждам доста глупав. — Стив посочи с ръка из стаята. — Но всичко това е толкова ново.

— Ново ли? — Джошуа отново прихна. — Това местенце си е така от поне двеста години! — Мютът посочи към кръгъл бутон на стената. — С ваше позволение, капитане, сега ще ви оставя на спокойствие. Ако имате нужда от нещо, просто позвънете.

— О, благодаря ти…

Мютът се поклони.

— Госпожица Фран след малко ще се присъедини към вас. Предполагам, че и тя ще бъде в жълто.

Джошуа, който прислужваше на семейството на Фран, откакто тя беше малко момиченце, познаваше добре реда, по който се издигаха високите широкоплещести младежи — Фран ги наричаше свои «обожатели» — от подземния свят до елегантния Клаудландс.

Когато се появи, Стив видя, че наистина е облечена в жълто, но промяната беше толкова драстична, не не успя веднага да я познае. Сребърно-синята униформа бе заменена от костюм с воланчета и джуфки, който съблазнително откриваше гърдите й, прилепваше плътно към гръдния й кош и пристягаше кръста, а надолу се спускаше свободно с широки набрани поли чак до земята. Преди век и половина преди Холокоста този тоалет се наричаше «рокля за разходка».

Тя като че ли имаше и доста повече коса. Прилежно сресания кок сега бе заменен от плитки, букли и елегантно събрана в мрежичка коса на тила. Лицето й бе смекчило чертите си, очите й изглеждаха по-големи, а устните — по-червени.

Фран се завъртя кокетно пред Стив.

— Как изглеждам?

Стив едва намери сили да отговори.

— Изумително…

— Вие също, капитан Брикман. Вдигнете десния си лакът. Фран разгърна дантелено чадърче в същите цветове, хвана го под ръка и го поведе към верандата. — Елате да се разходим.

— Да, сър-мадам…

Всеки с достъп до киноархивите от 20ти век — привилегия на членовете на Първото семейство — щеше веднага да разпознае обстановката около Стив. Влезеш ли в тази изпълнена със светлина стая с елегантна мебелировка, веднага се озоваваш в една от интериорните сцени на филма «Отнесени от вихъра».

Както грижливо пазените имоти, запазени за висшето общество на Русия от преди Холокоста, Клаудландс представляваше обширно имение, което ползваха единствено членовете на Първото семейство. Но тук не ставаше въпрос за космическа колония, защитена от наземната радиация чрез противорадиационен въздушен щит. Върху тези грижливо аранжирани земи Първото семейство бе пресъздало с любов разкоша на южняшката захарна плантация от средата на 19ти век. Безупречно чисти бели постройки с колони отпред, сгушени сред дървета и езера, заобиколени от подравнени морави, аранжирани градини, градински беседки, фонтани, алеи и сенчести пътеки, мебелирани с много вкус, наподобяващ френския колониален стил на Луизиана и Мисисипи и обслужвани от армия прислужници, домашни и полски слуги — облечени в ливреи мюти, които представляваха еквивалента на 29ти век на негрите-роби от едно време.

Тук нямаше вагонни колички. Коне и каляски с конски впряг и мюти на капрата превозваха привилегированите обитатели до желаната дестинация. Видно място бе отделено за железопътните пътища с ръчно изработените копия на влаковете от онова време и вагоните от славните времена на парните локомотиви. Но те не бяха единственият анахронизъм тук: фоновото осветление се захранваше с електричество, телевизионните екрани и компютърните клавиатури бяха изкусно замаскирани в антични шкафове и бюра, а небето се патрулираше от пилоти на Първото семейство в сребърни скайхокове. На земята, обаче, автентичността беше от първостепенна важност.

Мъжете бяха облечени в униформи на конфедеративните войски, а жените в тоалети на «южняшки жубавици», но всички се преобличаха съобразно повода или кое време от деня беше, надявайки «вечерно облекло» след залез слънце.

При мъжете това включваше по-богато украсена униформа в тъмни тонове или тъмно «цивилно» облекло. Жените се кипреха в рокли с открити рамене и дълбоки деколтета, откриващи част от гърдите им, с пищни ръкави до лактите и дълги ръкавици. Долната част на тези вечерни рокли беше дори още по-екстравагантна, с множество джуфки и воланчета, поли, замитащи земята и влачещи се воали отзад, поддръжани от слоеве и слоеве фусти с пришити обръчи.

Фран беше словоохотлив и образован екскурзовод, но на Стив всичко това му дойде твърде много. Контрастът с униформената монотонност на подземната Федерация беше невъобразим. Стив непрекъснато трябваше да си напомня, че всичко това не е сън. Всичко това беше реално и все пак тази реалност като че ли се размиваше в лудост. Откога ли продължаваше това? Нима за това безброй поколения трекери, включително и Папа-Джак, се бяха трудили, робували и дали живота си? За да може и бездруго привилегирования елит да се наслаждава на разточително и приказно съществуване, докато останалото население живурка в неоново-осветени бетонни дупки, където най-важното събитие в годишния календар беше пътуването до обградения с високи зидове Джон Уейн Плаза? В сравнение с Клаудландс, прословутият площад не представляваше нищо повече от мраморен затворнически двор.

Стив не си позволи да демонстрира чувствата си, но като знаеше вече кой е всъщност, не можеше да не се идентифицира с мютите с гладка кожа, които вършеха слугинската работа — винаги на разположение, но толкова тихи и дискретни, че понякога просто бяха невидими. Като част от пейзажа. В сравнение с Айрън-фийт, Плейнфолк братята им в Ни-Исан, тези мюти-годинари живееха в позлатена клетка, но един ден и те щяха да бъдат свободни.

О, да, братя мои…

Но сега беше време да внимава и да наблюдава. Имаше твърде много да се види и много да се учи…

* * *

През онази първа вечер Стив бе поканен да седне до Фран на дългата, покрита с покривка маса, украсена с вази с цветя и сребърни свещници, искрящи кристални чаши, полирани метални ножове и вилици, и порцеланови чинии с разноцветни шарки по ръба. Столовете около масата бяха заети от двайсет мъже и жени, които се обръщаха към Стив доста фамилиарно. Храната беше добра, а виното — доста различно на вкус от сакето — беше пивко и освобождаваше задръжките. Компанията беше весела и когато Фран разкри, че Стив е ходил в Ни-Исан по «семейни въпроси», те слушаха с неприкрит интерес описанията му за живота в източните земи.

Към края на вечерта враждебното му отношение почти беше изчезнало. Стив не беше изоставил намерението си да разбере и най-съкровените тайни на Първото семейство. Истината трябваше да бъде разбулена.

След разкритията на Мистър Сноу, те вече не представляваха просто върхушката на един диктаторски режим, а истинските врагове. Те и всичко, което представляваха, трябваше да бъде разрушено, но това беше сериозно начинание, което нямаше как да се осъществи за един ден. Междувременно, колкото и да не одобряваше очебийната несправедливост на системата, щеше да е неразумно да не се възползва от онова, което му предлагаха…

Към единайсет вечерта, групите разговарящи след вечеря се разделиха. Докато гостите се сбогуваха и се оттегляха по стаите и по къщите си, Джошуа — мютският прислужник, поведе Стив нагоре по стълбите към една просторна спалня, определена за неговите нужди. Прозорците със спуснати завеси гледаха към предната морава и Стив видя как една карета с впряг от два коня, осветена от ярки жълти лампи, трополи по чакълената алея. От верандата се чуваха оживени гласове. Той зърна силует в жълта рокля и му се стори, че чува как Фран се смее…

Огън от цепеници, подобен на онзи в Овалния кабинет, пламтеше в огнището. Голямото легло с четири колони в краищата, крепящи балдахин от плат, изглеждаше меко и изключително примамливо. В такова легло едва ли имаше дървеници.

След като Стив навлече халата за баня, Джошуа отнесе униформата му, за да бъде изпрана и изгладена, като му остави домашен халат и пижама, прилежно постлани на леглото. На сребърен поднос, наред с разнообразни стъклени чаши, стояха кристални гарафи с вино, прасковено бренди и искряща кехлибарена алкохолна напитка, наречене «южняшки комфорт».

Стив влезе в банята и си взе душ. Докато стоеше под топлата водна струя и усещаше как тялото му се отпуска и се изпълва с усещане на физическо задоволство, той размишляваше за времето, прекарано при мютите и Майсторите на желязото, за удоволствията и лишенията на живота на повърхността и във Федерацията.

Беше изумително как четири различни свята с толкова контрастиращ начин на живот съществуваха съвчестно само на няколко стотин мили разстояние един от друг: високо технологичния свят на сложните машинарии и диваците от каменната ера, пълната свобода и пълното робство, свободната воля и ограниченията на конформизма, равните права и ужасяващата сексуална и расистка дискриминация, строгата йерархия и пълната анархия. Защо хората трябваше да избират едното пред другото? Защо нямаше и златна среда?

Когато Стив излезе от банята, откри Фран, легнала от лявата страна на леглото. Главата и голите й рамене лежаха върху две от четирите огромни възглавници. В едната си ръка държеше чаша бренди, а с другата пушеше трева рейф. Мекият, но настойчив ритъм на блекджек запис се носеше от скрита колонка. Под земята хората ги разстрелваха за такива работи.

— Изненадан ли си?

— Не особено. — Стив се замисли каква да е следващата му подкупваща фраза. — Не се сещам за по-добър начин да приключим един незабравим ден.

— Гнууус…

— Това е само началото, Стиви. — Фран потупа подканващото празното място до себе си.

Стив се приближи до леглото и се пресегна за пижамата.

— Това няма да ти трябва.

— Само почиствам излишното.

Той грабна пижамата и халата и ги пусна върху ниският дървен скрин в долната част на леглото. Фран се оказа пламенна сексуална партньорка. Сексът между тях му напомняше за еднократната му забивка с Дона Лундквист. Дона, чийто живот приключи с целувка и нож в гърлото. Също като Дона, Фран мислеше да свърши цялата физическо натоварване, но когато Стив й доказа на какво е способен, тя се промени — стана нежна и благодарна.

— Как ти се стори, Стиви?

— Ами, госпожо, аз…

— Казвай ми Фран!

— Съжалявам! Просто никога не съм чукал член на първото семейство!

Фран го удостои с една конспиративна усмивчица.

— Няма нужда да ми отговаряш. Знам всичко, което има да се знае за теб. Чудя се… — Тя наведе глава и прошепна в ухото му. — Как беше с Клиъруотър? Същото ли? Или по-добро?

— Не.. само по-различно.

— В какъв смисъл? Какво ти прави тя, което аз не успях?

— Нищо, просто..

— Кажи ми! О, усещам как отново се втвърдяваш! Да не си представяш как го правиш с нея? О, хайде! Дай ми го! О, да! Тя дали те докосва така, а Стиви?

Почти, почти… Кристо!

— Защо е било различно? Защото ти е казвала, че те обича ли? Това ли е, Стиви? Искаш да те обичат? Искаш ли да ти кажа, че те обичам?

Този въпрос, тази дума върху устните й, предизвика разтърсваща тръпка по цялото му тяло. Той се надигна и понечи да се отдръпне. Фран сключи крака зад кръста му и вкопчи здраво ръце около врата му, тласкайки силно таза си към неговия.

— Не! Стой мирен! Ако знаеш откога чакам за това! О, бейби! Хайде, вземи ме! Вземи ме цялата!

Стив потисна надигащото се чувство на себеотвращение и предателство. Да, сър-мадам. Ако това е цената да стигна, където искам, нямаш грижи.

Час и нещо по-късно, когато се размазаха от секс до пълно изтощение и тя вече бе изследвала всеки сантиметър от тялото му с устни, език и пръсти, те лежаха отпуснати в прегръдките си, а кожата им блестеше от плот. Стив се бореше да не заспи. Фран го разбуди като го ухапа закачливо по рамото.

— Мамка му!

— Спокойно, де. Не съм ти пуснала кръв. — Фран целуна ухапаното, за да му мине. — Мммм… ухаеш и имаш вкус като на истински мъж. — Тя му предложи гърлото си. — Опитай ме.

Стив опита. Мед с щипка сол…

— Харесва ли ти?

— Да, чудесен вкус.

Той допря буза в нейната и прикри прозявката си във възглавницата. Фран хвана ръката му и я мушна между бедрата си.

— А това хареса ли ти?

— Разкошно беше…

Боже, тая кобила никога ли не се спираше? Тя извъртя тялото си така, че отново беше върху него.

— Шокираха ли те моите приказки за любов? Това е думата, която използват мютите, нали?

— Да. Но не беше точно шокиращо, просто… беше неочаквано.

— Заради това коя съм ли?

— Отчасти, да.

— Наричай ме Фран! Изречи името ми! Дръж ръката си там и го прошепни в ухото ми.

Когато той повтори името й няколко пъти с толкова чувство, колкото успя да си изсмуче от пръстите, тя промълви:

— Обичам гласа ти, знаеш ли? Не усещаш ли какво ми причиняваш?

Стив не отговори. Съзнаваше, че се намира в едно легло с член на Първото семейство. И не кой да е член, а един Джеферсън! Това куку беше роднина на президент-генерала! Това едва ли бе просто отплата за добре свършената мисия. Какво ставаше, по дяволите?

— Смяташ ли, че съм красива?

— Ъ-ъ.. ами.. е-е.. нали се сещаш…

— Това пак е мютска дума, нали? Сигурно знаеш много, а?

— Ами нали бях там за известно време…

— Ще откриеш, че тук използваме много мютски думи, Стиви. И някои от тях изобщо не си чувал.

— Винаги съм готов да се науча…

— Чудесно. Ще те науча на неща, за които не си и мечтал.

Фран доближи устни до неговите за една последна нежна и възбуждаща целувка.

— Достави ли ти удоволствие да го правиш с мен?

— Да, страхотно беше. — Какво друго можеше да каже.

— Искаш ли пак да го направим?

Ох, мамка му…

— Сега ли имаш предвид?

— Не, но скоро. И по-често.

Тя стисна члена му закачливо, скочи от леглото и се запъти към банята. Стив чу шума от течаща вода. Покри голото си тяло със завивките и се замисли какво му се случи дотук и какво ли предстоеше. Епизодът с Фран, колкото и приятен да беше на чисто физическо ниво — което в миналото беше всичко, което можеше да очаква един трекер, го остави с чувство на празнота и неясен срам от направеното.

Сексуалният акт във Федерацията беше едно от малкото неща, които не се свързваха с чувството на вина. От двете страни не се очакваше да се задълбочават в отношенията си отвъд кратката физическа близост, която изискваше самият акт. Нужно беше единствено взаимно съгласие. Похотта и нуждата да облекчиш временно сексуалния си нагон беше единственият емоционален елемент.

С Клиъруотър беше различно. Силата на чувствата му — на които тя отвръщаше със същата страст — придадоха ново измерение на физическата им любов и обогатиха преживяването, което Стив преди намираше за безсмислено физическо упражнение, без връзка със сърцето и ума му. Чукането с Фран само му напомни какво му липсваше.

Клиъруотър никога не бе настоявала да бъде единственият му партньор. Всъщност, тя намираше физическото притежание за маловажно. Важното беше на кого даряваш сърцето и душата си. Той също вярваше в тази идея, макар че това не му попречи да ненавижда представата как Клиъруотър позволява на консул-генерал Накане Тошиба да й се умилква в островното му любовно гнездо.

Може би това бе волята на Талисмана. Аферата й с жълтуркото определено им помогна да избягат. Но именно добрият стар Брикман издуха консул-генерала от небето. Какъв сладък момент беше за него да гледа как обгореното му тяло се носи стремглаво към земята…

Клиъруотър не би изпитала подобна нужда да си отмъщава на трето лице. Никога не беше разпитвала за интимната страна във взаимоотношенията му с Роз. Твърде умна беше за това. Тя вярваше безрезервно в силата на Талисмана и в предопределеното и последователно съществуване. В нейният свят човешките прегрешения — освен когато престъпеха границата на кръвната връзка и обета пред старейшините — се пренебрегваха и щедро се прощаваха. От значение беше единствено духовната чистота и благородството на душата. Което беше добре, защото така Стив се измъкваше от отговорност.

Трекерите не подбираха сексуалните си партньори, но заради естеството на тяхното общество, думата «промискуитет» не съдържаше никакви морални значения. В света от преди Холокоста сексът може и да беше издигнат до форма на изкуство и да представляваше неотменно човешко право по икономически и политически причини, но във Федерацията важността му като основна дейност беше равна на освобождаването на червата и обикновено се извършваше без никакви особени официалности.

Чрез омаловажаването на секса, правейки го достъпен за всички и по всяко време, и чрез премахването на думата «любов» от речника на трекерите, Първото семейство ефективно елиминира всяка наченка на интимни взаимоотношения между отделните мъже и жени. Широкоразпространеният и упорит стерилитет вече бе разрушил семейството като обществена единица. Оставаше им само колективнатаа идентичност, основана на взвода, секцията, батальона, дивизията. Лоялност, другарство и преданост се насочваха нагоре по системата към фигурата на върха на пирамидата на властта — Президент-генерала.

Поради тези причини Стив не бе обременен от вина, но се чувстваше кофти. Позволиха му да хвърли един привилегирован поглед върху системата отгоре надолу — система, не само сурова и несправедлива към онези на дъното, не само построена върху лъжи, но чиито лидери се оказаха корумпирани и луди.

От векове наред те им набиваха в главите мечтата за светлото бъдеще, а ето ги тук — живеят си в един измамлив приказен свят, къс от далечното минало! Чувството му за срам се усили и от осъзнаването, че ако Фран отново поиска услугите му, той щеше да отзове без колебание. Щеше да направи всичко необходимо. Идеята да спиш с високопоставен член на Първото семейство, за да се издигнеш в йерархията първоначално изглеждаше нелепа, но ако това се искаше от него, тогава защо не? Колкото по-високо се издигаше, толкова по-голям шанс имаше да си върне на онези, които го бяха измамили. Към този списък прибави и онези, които цял живот го бяха манипулирали и размътвали ума му.

Да… дай ми време и ще ги сгащя всичките…

* * *

Когато болничният санитар си тръгна, след като почисти стаята, Клиъруотър забеляза, че масичката на колела, върху която стоеше компютърният терминал, не е притикана обратно на мястото си. Сега беше в обсега на ръцете й. Тя се наклони напред, протегна здравата си лява ръка, хвана края на масата с връха на пръстите си и я придърпа към себе си, като я извъртя така, че клавиатурата и екрана да са обърнати към леглото. Благодарение на обучението на Стив, сега можеше да чете и пише. Както и на ешелона, така и тук, в новия си дом, който едва ли беше дълбоко под земята, тя наблюдаваше внимателно как медицинският персонал чука по клавишите, за да извлече или въведе информация. Тази машина бе част от мрежата на властта, захранваща Федерацията. В центъра на тази мрежа стоеше някой или нещо, наречено КЪЛЪМБЪС. Тя знаеше това, защото Облачният воин се беше хвалил за това пред Мистър Сноу.

Но това беше преди очите и сърцето му да се отворят…

Тя разгледа клавиатурата и натисна бутона «ПОМОЩ».

На екрана се появиха следните букви:

ИСКАТЕ ДА (А) ИЗПРАТИТЕ ИНФОРМАЦИЯ (Б) ПОЛУЧИТЕ ИНФОРМАЦИЯ (В) ИЗПОЛЗВАТЕ МАТЕМАТИЧЕСКА ФУНКЦИЯ (Г) РАЗГЛЕДАТЕ МЕСТНИЯ АРХИВ? ИЗБЕРЕТЕ СЪОТВЕТНАТА БУКВА И НАТИСНЕТЕ «ВЪВЕДИ».

Клиъруотър избра

А) ИЗПРАЩАНЕ НА ИНФОРМАЦИЯ

Екранът се изчисти и се появи ново съобщение:

ВЪВЕДЕТЕ ИМЕ НА ПОЛУЧАТЕЛЯ, ОТДЕЛ, ОТРЯД ИЛИ ДИВИЗИЯ И АДРЕСНИЯ КОД НА ТЕРМИНАЛА-ПОЛУЧАТЕЛ.

Тя написа внимателно буквите:

К-Ъ-Л-Ъ-М-Б-Ъ-С.

Имаше кратка пауза, след което се получи следното съобщение:

ЦЕНТРАЛНИЯТ КОРТЕКС НЕ МОЖЕ ДА БЪДЕ АДРЕСИРАН ОТ ТОЗИ КОМПЮТЪР БЕЗ ОТОРИЗИРАЩ КОД. ВЪВЕДЕТЕ ЛИЧНА КАРТА ИЛИ ПАРОЛА.

ТАЛИСМАН…

Системата отвърна:

ПАРОЛАТА НЕ Е РАЗПОЗНАТА. ВЪВЕДЕТЕ ПЪЛНО ИМЕ И НОМЕР.

ТАЛИСМАН…

Ново съобщение проблесна на екрана:

НЕОТОРИЗИРАНИЯТ ДОСТЪП ДО СИСТЕМАТА Е ОФИЦИАЛНО НАРУШЕНИЕ. ДОКЛАДВАНО Е МЕСТОПОЛОЖЕНИЕТО НА ТОЗИ КОМПЮТЪР. ЗА ДА ИЗБЕГНЕТЕ ПО-СЕРИОЗНИ ОБВИНЕНИЯ, ТРЯБВА ДА ОСТАНЕТЕ НА МЯСТО И ДА ИЗЧАКАТЕ ПРИСТИГАНЕТО НА ВЪТРЕШНА СИГУРНОСТ.

Клиъруотър завърши с:

ВЪРВИ… ПО… ДЯВОЛИТЕ…

От някъде започна да вие аларма. Не оглушително високо, но достатъчно, за да се чуе в коридора отвън. Клиъруотър избута масичката далеч от леглото и се престори на заспала, когато в стаята връхлетя санитарка и запсува тихичко под нос.

— Тоя скапан идиот…защо не подрежда нещата, както си бяха?

Още една санитарка промуши глава през вратата.

— Проблем ли има?

— Проклетият чистач! — отвърна първата. — Виж как я е зарязал! И виж, това пак прави номера.

Тя изчисти екрана, изключи терминала и оправи масичката, след което се върна да нагледа Клиъруотър. Очите на мютката потрепнаха:

— Какво става…?

— Нищо, нищо. Почивай си. Дай да ти оправя възглавниците… Ето така. Добре ли си?

— Да…

— Чудесно. Хайде, заспивай.

Обратно на строгото предупреждение на екрана, инцидентът не беше докладван, а алармата беше програмирана да се самоизключи след шейсет секунди. Опитът в продължение на векове беше показал, че малцина от младежите-шегаджии се вцепеняваха от страх от заповедта да останат на компютърния терминал. Всички останали незабавно си обираха крушите. Също като негласното одобрение на тревата рейнбоу, компютърната мрежа, контролирана от КЪЛЪМБЪС, действаше и като отдушник. Броят, произходът и честотата на бъзиците се отбелязваха заради статистиката, но системата просто не разполагаше с необходимите хора и технически ресурси да проследява хилядите нарушения.

Усилията на отрядите за компютърна сигурност на Федерацията бяха насочени към залавянето на онези, които се опитваха да проникнат в системата или подправят информацията с цел криминална конспирация. Гонеха и «къртиците» — политически подривни елементи в пределите на Федерацията, но извън еко-системата, поддържана и определяна от КЪЛЪМБЪС: хора, които се опитват да намерят услуги, чрез които да си осигурят необходимото за оцеляване, докато избягват проверките и контрола, които биха доказали вината им.

В момента нямаше значение, че първият опит да се свърже с КЪЛЪМБЪС се провали. Терминалът в болничната й стая позволи на Клиъруотър да усети вездесъщото му присъствие, предназначението му, властта и интелекта му. Именно затова беше изпратена в тъмния свят на земните червеи. Първо трябваше да възстанови силите си и след това, по някакъв неведом начин, който щеше да й се разкрие по-късно, тя трябваше да осъществи контакт с това същество без душа и да го унищожи.

* * *

Карлстром наблюдаваше как Президент-генерала се запътва към високия извит прозорец зад тапицираното си в синя кожа бюро. Един голям орел с разперени криле, издялан от лъскаво палисандрово дърво стоеше достолепно върху висок до кръста постамент пред завесите. Между орела и сините завеси бяха кръстосани два пръта с драпираните знамена на Федерация Амтрак и Олд Глори.

Джеферсън прокара ръка по главата на орела, както се докосва талисман за късмет, позагледа се в изумителната гледка на пейзажа от Кентъки и махна на Карлстром да седне на обичайното място. Карлстром се поколеба, изчаквайки П.Г. да положи тежките си задни части в стола с висока облекалка. В Овалния кабинет никой не сядаше, докато П.Г. стоеше прав.

— Сядай, Бен. Забрави за протокола. За този разговор ще искам да крача.

Карлстром потъна в стола и загледа как Джеферсън се вторачва в гористите склонове на окъпаните в слънце хълмове. Чистотата на образа беше изумителна. Ето така бе изглеждала Америка някога. Зелена и прекрасна.

— Бен, ще ти кажа нещо, което сигурно ще те успокои. Сигурно си се чудил защо инвестирахме толкова много време и ресурси в младия Брикман и сестра му — всъщност, тя не му е сестра. При толкова много хора, които умират в името на Федерацията ежедневно, дали ще са с двама повече или по-малко, каква е разликата? Е, те са един вид изключение и смятам, че е време и ти да научиш защо.

П.Г. закрачи бавно напред-назад, обикаляйки бюрото и стола на Карлстром. Карлстром го следваше с поглед.

— Както ти е известно, ние развъждаме мюти с експериментална цел в Лайф Инститют вече близо сто и петдесет години. Целта ни бе да намерим генетичния код за дълголетието им и радиационния им имунитет с надеждата, че ще успеем да прехвърлим тези качества на нашите хора. Ако успеем да увеличим средната продължителност на живота от 40 на 60 години, това ще ни даде петдесет процентно увеличение на опита и производителността, а това ще ни позволи да изпращаме повече хора на наземни операции. Тъй като ти си част от Семейството и си достатъчно умен, за да оглавяваш АМЕКСИКО, вероятно няма да се изненадаш много, като ти кажа, че през годините сме изпращали голям брой от нашите «селянчета» в отрядите за наземни операции — пионерската дивизия, ЧРАЗ, СИГ-РАЗ и АМЕКСИКО. Не годинари, а с напълно прав скелет, с гладки кости и чиста кожа — като теб и мен. Като казвам голям брой, не се заблуждавай. Процентът на селянчета в тези отряди винаги се е въртял под десетина. А най-добрите винаги изпращахме в Летателната Академия. Останалите отиваха на ешелоните. Затова хора като Брикман се представят толкова добре. Наземният живот им е в кръвта. Справят се отлично с големите открити пространства и не откачат. Но понякога забравят всичко научено и бягат. Стават ренегати. Но това са късметлиите. Обикновените дезертьори накрая винаги падат жертва на радиацията.

— Но не и ние.

— Не. Но ние сме от Семейството, все пак.

Карлстром кимна.

— Ясно. Значи, повърхността още е радиоактивна.

— О, да. Нивото на замърсяване е по-слабо от преди век, но стойностите все още са опасно високи. Дори и да преодолеят страха си от открити пространства, продължителното излагане ще бъде фатално за по-голямата част от сегашното население.

П.Г. се засмя.

— Да не мислеше, че това е просто още една лъжа? Като да хвърлим вината върху мютите?

— Не, — отвърна Карлстром — но е полезен механизъм за контрол. Ако атмосферната радиация утре падне до безопасно равнище, аз определено не бих го споделил с другите, а ти?

П.Г. отново се усмихна.

— Точно затова аз и ти се разбираме толкова добре, Бен.

Той седна във високия си стол, положи ръце на бюрото и плесна с ръце.

— Това, което имам да ти съобщя, касае ОПЕРАЦИЯ СКУЕЪР-ДАНС. Някои от нашите домашно отгледани супер селянчета се оказаха и «надарени».

— Стив и Роз Брикман…

Джеферсън кимна.

— Те са сред най-забележителните екземпляри досега, но изследователската програма тече няколко десетилетия. В резултат на интензивно изследване на физиологията им чак до молекулярно ниво, открихме определени «белези» в гените им. Все още не знаем как работи мютската магия, но можем да идентифицираме индивидите, които притежават потенциал да станат летописци, повелители и прорицатели.

— Или и трите…

П.Г. кимна одобрително.

— Разбра ме отлично, Бен. Вярваме, че вече знаем кои генетични белези би трябвало да притежава Талисмана. Това не означава непременно, че човек с такива белези ще бъде Талисмана, но би носил в себе си потенциала за това.

— Мисля, че разбирам накъде биеш…

— Наистина ли? Ето какво се чудя. Още от самото начало знаехме за генетичните особености на Стив и Роз, а сега знаем и за Клиъруотър. Изпратихме тъканни проби в Лайф Инститют веднага щом медиците я сложиха на операционната маса в Ред Ривър. Кадилак е непознатият елемент. Но все още има шанс да ни падне в ръцете. Нито Стив, нито Роз, нито Клиъруотър притежават и трите белега, но ние пуснахме данните им през КЪЛЪМБЪС и заложихме променливи комбинации за Кадилак. В резултат на това получихме две интересни съвпадения. Стив и Клиъруотър могат да заченат дете с потенциал да стане Талисман, както и Роз и Кадилак. И двете деца биха притежавали трите «дарби».

— А ние вече контролираме едното от тях…

— Точно така.

— И ти смяташ, че Кадилак може да се чифтоса с Роз…

— Не бих казал, че е неизбежно, но трябва да заложим тази възможност. Не знаем цялата история около неоторизираното й прехвърляне на Дамата. Може тя да е организирала всичко. Разумът ми подсказва, че в това няма никакъв смисъл, но не можем да пренебрегнем точността на предсказанието на Талисмана, нито въздействието му, Бен. Изправени сме пред нещо, което… засега ни е напълно непонятно.

П.Г. реши да забрави за метафизичните аспекти на проблема и да се върне към основното.

— Напълно е възможно Кадилак да се чифтоса с Роз, само за да си върне на Брикман.

— Да, много интересна ситуация.

Джеферсън впи поглед в Карлстром.

— Какво си намислил пък сега?

— Чудех се дали можем да накараме Брикман да разтвори ума си, както направи Роз.

— Имаш предвид да ни даде точки на картата и да ни каже какво мисли и чувства сестра му? — П.Г. се замисли за възможностите. — Може би дарбите му нямат ограничения — ако разполагаме с подходящия стимул.

— Мислех, че вече сме му го осигурили.

П.Г. му отвърна с дяволита усмивка.

— Фран винаги е имала слабост към млади жребци като Брикман. Но ако той се окаже повече от мимолетно увлечение, винаги можем да я включим в пакета. Както знаеш, Семейството винаги е готово да подкрепи достойните каузи.

— Така си е… — Карлстром започна да гледа по-детайлно на предложението — Ако Брикман успее да осъществи контакт, има шанс да успее да ни посочи приблизителното й местонахождение. Сега, след като елиминирахме племето, те ще са сами. Можем да ги приберем, когато си поискаме. Ако пък не успее, Брикман най-малкото би трябвало да ни каже дали е бременна. Като се има предвид взаимоотношенията им в миналото, реакцията му сигурно ще е много интересна.

— Продължавай…

— Детето на Клиъруотър. Възможно ли е да направим тестовете, които спомена, докато е още в утробата й?

— Трябва да проверя. Но за момента, да кажем, че да.

— Ако тестовете докажат, че детето на Брикман не притежава трите белега, тогава е възможно Роз, ако забременее, да роди Талисмана.

— Възможно е. Мисля, че знам какво ще кажеш, но хайде давай.

— Психосоматично нараняване. Неволната телепатична връзка, която накара Роз да сподели умствената травма и накара тялото й да изстрада раните на Брикман. Истински рани, нищо че феноменът се оказа само временен. Ако искаме да елиминираме Роз и нероденото й дете, просто трябва да убием Брикман. В името на спора, нека приемем, че той падне в една от дълбоките вентилационни шахти и нейното тяло и ум споделят преживяното, няма начин това дете да оцелее, дори и ако по чудо тя оживее. Шокът ще я накара да абортира.

— Прав си. Добре е да го имаме предвид. Обаче май не ти обясних защо ги отглеждахме и възпитавахме и какво се опитвахме да постигнем. Тези селянчета, тези умни мюти… програмата е проектирана да ги обърне с хастара навън, да промени изцяло природата им и да ги превърне в трекери. Да ги притежаваме изцяло, така че дори и да открият по някакъв начин, че са мюти, пак да останат верни на Федерацията и на Семейството.

Джеферсън се изправи.

— И въпреки че от време на време се проваляме, почти сме го постигнали. Земната магия все още ни убягва. Клиъруотър може да ни помогне с това. Но вече имаме тайната на дълголетието им, издръжливостта им на болка и почти сме готови с пресъздаването на интелекта на летописците и способността да се гадае по камъни. Можем да вземем мютската глина и да я оформим, както ни харесва. Можем да я превърнем в човешко същество. Именно заради това търсим Талисмана, Бен. Не искаме да го убиваме. Искаме да го превърнем в един от нас.

Content

Патрик Тили
Носител на смъртта
(книга 5 от "Войните на Амтрак")

Глава 1

Глава 2

Глава 3

Глава 4

Глава 5

Глава 6

Глава 7

Глава 8

Глава 9

Глава 10

Глава 11

Глава 12

Глава 13

Глава 14