Клайв Баркер

Викрадач вічності

Напівз’їдений Гарві

Великий сірої масті звір на прізвисько Лютий з’їв Гарві Свіка живцем. І хлопчик, похований у череві цього задушливого місяця, думав-гадав, чи вдасться йому прошмигнути крізь шпарину в холодних лещатах, що стиснулися між сьогодні та Великоднем.

Гарві не сподівався на порятунок. Час тягнувся так повільно, що від нудьги він цілком міг би врешті-решт забути дихати. А потім, мабуть, багато хто думав би, чому ж такий гарний хлопчик загинув у розквіті сили. Його історія стала б таємницею, про яку шепотілися б на кожному розі та яку не розгадали б доти, доки якийсь кмітливий детектив не вирішив би відтворити день із життя Гарві.

Тоді й тільки тоді постала б невесела правда. Спершу детектив вирушив би Гарвіним щоранковим маршрутом до школи, чалапаючи похмурими вуличками. Потім він сидів би за партою, слухаючи нікчемне бубніння історика й математика, і дивувався б, як маленькому героєві вдавалося не засинати просто на уроках. І нарешті, коли змарнований день добігав би кінця в променях призахідного сонця, він почвалав би додому. Детектив повернувся б на те саме місце, з якого вранці вирушив до школи, і люди поцікавилися б у нього (а вони точно почали б розпитувати), чому ж Гарві, такий милий хлопчик, загинув. Він похитав би головою та сказав:

— Усе дуже просто.

— Он як? — видихнув би заінтригований натовп. — То, кажи вже, кажи!

Змахнувши сльозу, детектив відповів би:

— Гарві Свіка з’їв великий звір сірої масті — звір на прізвисько Лютий.

Жахний місяць — що правда, то правда; страшний і тужливий місяць. Радощі Різдва, солодкі та яскраві, вже потьмяніли й вивітрювалися з пам’яті Гарві, а літо майоріло так далеко, що здавалося геть примарним. Авжеж, колись настане весна, та скільки ще чекати? П’ять тижнів? Шість? Гарві не був видатним математиком, тож і не намагався порахувати дні. Не хотів дратуватися. Він просто знав, що перш ніж сонце прийде йому на порятунок, він змарніє в утробі звіра.

— Ну, і чого ти сидиш сиднем? — спитала мама, зайшовши в його кімнату й побачивши, як Гарві спостерігає за краплинами дощу, що ганялись одна за одною на мокрій віконній шибці.

— А що робити? — озвався син, не обертаючись.

— Ти можеш зробити щось корисне, — сказала мати.

Гарві здригнувся. Щось корисне? Це слово було одним із синонімів важкої праці. Він аж підскочив і одразу почав виправдовуватися — він зробив се, він зробив те, — однак було запізно.

— Можеш прибирати у себе в кімнаті, — сказала мати.

— Але ж…

— Любий, ти сидиш перед вікном і цілими днями тільки те й робиш, що мрієш. Життя надто коротке.

— Та я ж…

— От і молодець.

З цими словами вона залишила Гарві у спокої. Бурмочучи собі під ніс, він роззирнувся. Охайна ж кімната! Одна-дві іграшки на підлозі, кілька шафових дверцят відчинено, стирчить трохи одягу — на вигляд усе чудово.

— Мені вже десять років, — сказав він до себе (оскільки в Гарві не було ні братів, ні сестер, він частенько говорив сам до себе). — Тобто я вже не дитятко якесь. І не мушу порядкувати тільки тому, що вона так сказала. От нудота.

Хлопчик уже не просто бурчав — він говорив на повний голос:

— Я хочу… хочу…

Він підійшов до дзеркала та спитав його:

— Чого ж я насправді хочу?

Відображення кирпатого кароокого хлопчика із солом’яним волоссям похитало головою.

— Я не знаю, чого хочу, — промовив Гарві. — Знаю лише, що помру, якщо хоч якось не розважусь. Помру! Точно помру!

Поки він говорив, загриміло вікно. Порив вітру шмагав шибку секунду-дві; хоч Гарві й думав, що зачинив вікно, та воно зненацька розчахнулося. Холодний дощ окропив Гарвіне обличчя. Замружившись, хлопчик підійшов до вікна й навпомацки зачинив його, переконавшись, що тепер шпінгалет точно на місці.

Вітер розхитав люстру, і коли Гарві обернувся, йому здалося, що гойдалася вся кімната: однієї миті світло засліплює очі, а наступної — заливає протилежну стіну. Та між цими митями воно встигало освітлювати середину кімнати — і там, струшуючи воду з капелюха, стояв незнайомець.

Вигляд прибулець мав доволі безпечний: лише на шість дюймів[1] вищий од Гарві, сухорлявий, з виразно жовтавою шкірою. Одягнений він був у шикарний костюм, на носі мав окуляри, а обличчям розпливлася широченна сяйлива усмішка.

— Хто ти такий? — поцікавився Гарві, міркуючи, як прослизнути повз чужинця до дверей.

— Не бійся, — відповів чоловічок. Він зняв замшеву рукавичку та жваво потиснув хлопчикові руку. — Мене звати Ріктус. А ти, якщо не помиляюся, той самий Гарві Свік?

— Так…

— На хвильку мені здалося, що я не туди залетів.

Гарві не міг відвести погляд від його вищиру: така посмішка присоромила б і акулу — два бездоганні ряди блискучих зубів.

Ріктус зняв окуляри, витяг з кишені вологого жакета хустинку й почав витирати краплі дощу. Або від нього, або від хустинки тхнуло чимось геть неароматним. Щиро кажучи, смерділо газами.

— У тебе є запитання, я ж бачу, — Ріктус підштрикнув Гарві.

— Ага.

— То питай. Мені немає чого приховувати.

— Ну, для початку, як ти сюди потрапив?

— Звісно, що через вікно.

— А як ти до нього доп’явся? Тут же високо!

— Зовсім ні, якщо вмієш літати.

— Літати?

— Авжеж. А як ще я міг дістатися сюди такої огидної брудної ночі? Чи так, чи весловим човном. Ми, куці хлопці, мусимо пильнувати, коли з неба так ллє. Один хибний крок — і ти вже пливеш, — він насмішкувато витріщився на Гарві. — А ти плаваєш?

— Іноді влітку, — відповів Гарві, бажаючи повернутися до теми польотів.

Та Ріктус перевів розмову на іншу тему.

— Такої моторошної ночі здається, що літо вже ніколи не настане, правда?

— Це точно, — сказав Гарві.

— Знаєш, я почув, як ти зітхаєш, ще за милю[2] звідси і сказав собі: «Там хлоп’я, якому конче потрібне свято», — він глипнув на годинник. — Якщо маєш час, то гайда!

— Який ще час?

— Час на подорож, хлопче, на подорож! Юний Свік, на тебе чекає цікава пригода. Подорож… за межі цього світу.

— А як ти почув мене аж за милю звідси? — не вгавав Гарві.

— Чому тебе це турбує? Почув та й годі.

— Це якісь чари, чи що?

— Можливо.

— Ну розкажи!

Ріктус зміряв його очима.

— Гадаю, допитливість до добра тебе не доведе, — сказав він, і його усмішка зів’яла. — Не хочеш, щоб тобі допомогли, то й нехай.

Він рушив до вікна. Вітер і досі гамселив по шибці — здавалося, він хоче ввірватися в кімнату та забрати геть свого пасажира.

— Зачекай, — сказав Гарві.

— Чого це мені чекати? — озирнувся гість.

— Вибач, я більше нічого не питатиму.

Ріктус завмер, поклавши руку на шпінгалет.

— Нічого? Та ну?

— Присягаюся, — урочисто промовив Гарві. — Я ж сказав: вибач.

— Сказав-сказав, — Ріктус пильно вдивлявся в дощ. — Я знаю одну місцину, де дні завжди сонячні, а ночі сповнені чудес.

— І ти мене візьмеш туди?

— Ми ж домовилися, хлопче, жодних запитань.

— А, так. Перепрошую.

— Я з тих, хто легко пробачає, тож забуду, що ти бовкнув, а натомість скажу: якщо хочеш, я дізнаюся, чи знайдеться там місце для ще одного гостя.

— Було б чудово!

— Та я нічого не гарантую, — сказав Ріктус, відмикаючи шпінгалет.

— Розумію.

Раптом подув вітер і навстіж розчахнув вікно. Люстра скажено загойдалася.

— Пильнуй мене! — заволав Ріктус, перекрикуючи шум дощу й вітру.

Гарві вже розтулив був рота, щоб спитати, коли він повернеться, та вчасно спинився.

— Жодних запитань, хлопче! — прогорлав Ріктус.

Вітер напнув його плащ. Ріктус зринув, як чорна повітряна куля, і його винесло у вікно.

— Запитання гноять розум! — кричав Ріктус. — Тримай рот на замку — й побачимо, яка манна впаде на твою голову!

А тоді вітер поніс його геть, і на тлі дощового неба темна куля здавалася чорним місяцем.

Прихований шлях

Гарві нічого не розповів про нічного відвідувача ні мамі, ні татові — раптом їм тоді заманулося би поставити замки на вікна? Та за кілька днів виявилася проблема: Гарві почав сумніватися, чи справді прилітав Ріктус, чи він сам це вигадав. Може, закуняв біля вікна, а Ріктус йому просто наснився — ось що бентежило Гарві.

Та він не втрачав надії. «Пильнуй мене», — сказав Ріктус, і Гарві послухався. Він пильнував біля вікна у своїй кімнаті. Пильнував за партою в школі. Одним оком пильнував навіть уночі, лежачи в ліжку. Та Ріктус не з’являвся.

А потім, десь за тиждень після тих перших відвідин, коли надія вже почала згасати, хлопчикову пильність було винагороджено. Одного туманного ранку дорогою до школи Гарві почув голос звідкілясь зверху, задер голову і побачив Ріктуса. Той планерував з хмар, і плащ його так роздувся, що чоловічок здавався гладкішим за льоху-рекордсменку.

— Як житуха? — поцікавився Ріктус, приземляючись.

— Та почав уже думати, що я тебе вигадав, — відповів Гарві. — Ну, знаєш, як вигадують мрії.

— А, таке зі мною частенько трапляється, — сказав літун, і його усмішка поширшала. — Особливо з жінками. «Ти — втілення моїх мрій», — кажуть вони, — Ріктус підморгнув. — І хто я такий, щоб заперечувати? Як тобі мої черевички?

Гарві глянув униз на яскраво-блакитні черевики Ріктуса — диво, а не взуття. Саме так він і сказав їхньому власникові.

— Це бос мені подарував, — похвалився Ріктус. — Він дуже зрадів, що ти завітаєш. То як, готовий?

— Ну…

— Не гальмуй, — сказав Ріктус, — бо кімнат може й не лишитися.

— А можна лише однесеньке запитаннячко?

— Я думав, ми домовилися…

— Так-так. Лиш одненьке.

— Ну гаразд. Одне запитання.

— А це далеко?

— Та нє. На іншому кінці міста.

— Тобто я прогуляю тільки кілька уроків?

— Це вже друге запитання, — насупився Ріктус.

— Та ні, просто думаю вголос.

— Слухай, я не збираюся тут перед тобою витанцьовувати й виспівувати, щоб у чомусь переконати, — пробурчав Ріктус. — От є в мене друзяка Джайв,[3] це його парафія. А моя справа — всміхатися. Я просто всміхаюсь і кажу: «Ходімо зі мною в Дім свят». А якщо дітиська не хочуть… — він знизав плечима. — Ой, та їм же й гірше.

Він повернувся до Гарві спиною.

— Зажди! — гукнув хлопчик. — Я піду. Тільки ненадовго.

— Ти можеш лишатися там, скільки захочеш, — сказав Ріктус. — Не сподобається — одразу й підеш. Я тільки хочу зігнати з твого обличчя похмурий вираз і замінити його чимось типу цього, — і його посмішка стала ще ширшою. — Хіба це кримінал?

— Ні, — сказав Гарві. — Я радий, що ти мене знайшов. Справді радий.

«Хай навіть пропущу всі ранкові уроки, — подумав Гарві, — то й що, це ж дрібниці. Ну, може, затримаюсь на годину-дві після обіду. До третьої точно буду вдома. Чи до четвертої. Засвітла повернуся напевне».

— Я готовий, — мовив він до Ріктуса. — Веди!

Гарві прожив у маленькому містечку Міллсеп усе своє життя й думав, що вже облазив його вздовж і вшир. Та незабаром знайомі вулиці лишилися позаду. І хоча Ріктус крокував досить швидко, Гарві встигав складати подумки перелік дороговказів — на випадок, якщо повертатися доведеться самому: м’ясна крамниця з двома свинячими головами на гаках; церква зі старим кладовищем, поцяткованим прадавніми могилами; пам’ятник загиблому генералові, вкритий голубиним послідом од капелюха й аж до штрипок — Гарві все гарно запам’ятав.

Поки вони йшли, Ріктус теревенив про різні дурниці.

— Ненавиджу туман! Ненавиджу — і край! Ще й дощ півдня литиме. Звісно, скоро ми лишимо позаду всю цю бридоту… — він перескакував від теми до теми. — Ти тільки поглянь, скільки сміття — по всьому хіднику! Який сором! А бруду скільки! Торба моїм черевикам!

Він плескав язиком без упину, та все це були пусті балачки, тож зрештою Гарві перестав його слухати. Його цікавило тільки, чи довго ще йти до Дому свят. Його проймав холодний туман, розболілися ноги… Ще трохи — і він ладен буде повернути назад.

— Я знаю, про що ти думаєш, — сказав Ріктус.

— Б’юсь об заклад, що ні.

— Ти думаєш, усе це жарти. Думаєш, що Ріктус веде тебе чортзна-куди, вгадав?

— Близько, та не зовсім.

— Ну, хлопчику мій, у мене є для тебе чудова новина. Поглянь-но вперед.

За кілька кроків од них височів мур — такий довгий, що і праворуч, і ліворуч зникав у тумані.

— Що бачиш? — поцікавився Ріктус.

— Якусь стіну, — відповів Гарві.

Та що довше він дивився на неї, то більше сумнівався. Камені, які на перший погляд здавалися досить міцними, тепер усі рухались і колихались, наче виліплені з того-таки туману. Скидалося на те, що їх тут нагромадили, щоб ніхто не пхав свого носа, куди не треба.

— Вона лише прикидається стіною, — сказав Гарві, — та насправді це не стіна.

— Ти дуже спостережливий, — захоплено промовив Ріктус. — Більшість людей бачить тут лише глухий кут, тож вони розвертаються та йдуть іншою дорогою.

— Але ми — не такі.

— Еге ж, не такі — ми підемо далі. І знаєш чому?

— Тому що Дім свят — по той бік?

— Ну яке ж ти чу-до-ве хлоп’я! — зрадів Ріктус. — Саме так! До речі, ти зголоднів?

— Просто вмираю з голоду.

— Що ж, у Домі на тебе чекає жінка, яку звуть пані Ґріффін, і мушу визнати, вона — найкрутіша кухарка в усьому світі. Присягаюся на могилі свого кравця! Вона може приготувати все, чого ти тільки забажаєш — лише слово, і вона все зробить! О, ці фаршировані яєчка, — він поплямкав губами, — сама неперевершеність.

— Але я не бачу воріт, — сказав Гарві.

— Це тому, що їх тут немає.

— То як же нам потрапити на той бік?

— А ти йди і не зупиняйся.

Наполовину з голоду, наполовину з цікавості, Гарві зробив так, як сказав Ріктус. За три кроки від стіни з’явився квітковий аромат, дмухнув ніжний вітерець — прослизнув крізь мерехтливе каміння та поцілував хлопчика в щічку. Після довгої холодної дороги Гарві тепло вітали, і він ступив уперед, простягнувши руки, щоб торкнутися стіни. Туманне каміння, здавалося, теж тяглося до нього — воно огорнуло Гарві м’якими сірими руками і провело крізь мур.

Він озирнувся, та вулиця з сірими тротуарами й сірими хмарами вже зникла. Землю вкривали високі трави з квітами. Небо над головою було по-літньому блакитне. А попереду, на вершині схилу, стояв будинок, що немов виринув зі сновидіння.

Гарві не став чекати на Ріктуса. Йому навіть не було цікаво, як і кому вдалося здолати великого звіра Лютого й замінити його на таку гарну днину. Хлопчик просто засміявся — так голосно й весело, що сам Ріктус пишався б таким сміхом. Усміхаючись, Гарві почимчикував схилом угору, у затінок будинку мрії.

Задоволення та хробак

Як було б чудово, подумав Гарві, побудувати таку оселю, як цей будинок. Глибоко в землю закласти фундамент, вимостити підлогу та звести стіни — і сказати: там, де була пустка, я збудував дім. Це було би пречудово.

Цей дім не скидався на розчепуреного павича: ані мармурових східців, ані рифлених колон. Так, це був гідний, поважний будинок, але заслужено гідний і поважний — пишатися було чим. Він мав чотири поверхи, а вікон стільки, що й не злічити. Широкий ґанок і широкі сходи, що вели до різьблених дверей; покоти шиферного даху увінчувалися навдивовижу гарними димарями та громовідводами.

А над усіма димарями та громовідводами здіймався великий майстерно викуваний флюгер. Гарві саме роздивлявся його, коли почув, як відчинилися парадні двері.

— Гарві Свік, власною персоною, — почувся незнайомий голос.

Хлопчина опустив очі, й разом з поглядом униз поплив білий силует флюгера. Крізь його обриси Гарві побачив літню жінку — порівняно з нею, його бабуся (найстарша з усіх, кого він знав) здавалася молодою. Її обличчя нагадувало клубок павутиння; а на нього тонкими пасмами спадало волосся, яке теж, здавалося, сплели павуки. Жінка мала вольовий рот, маленькі оченята й вузлуваті руки. Однак голос її був мелодійним, а слова — привітними.

— Я вже почала думати, що ти не прийдеш, — мовила старенька, підіймаючи зі східців кошик зі свіжими квітами. — Було б шкода. Мерщій, заходь! Їжа давно на столі. Тебе ж треба нагодувати.

— Я не зможу лишитися надовго, — сказав Гарві.

— Роби, як тобі заманеться, — пролунало у відповідь. — Мене, до речі, звуть пані Ґріффін.

— О, так, Ріктус про вас згадував.

— Сподіваюся, він не сильно тобі надокучив. Ріктус дуже любить слухати свій голос. Слухати свій голос та витріщатись у дзеркало.

Гарві вже піднявся сходами та стояв перед відчиненими дверима. Він відчував, що це вирішальний момент, хоча й не розумів, чому саме.

— Заходь, — сказала пані Ґріффін, змахуючи волосся зі зморшкуватого лоба.

Та Гарві все ще вагався. Він міг би розвернутися й піти геть, навіть не переступивши поріг Дому, якби не почув хлопчачого крику:

— Піймав! Піймав!

Залунав голосний регіт.

— Венделле! — зойкнула пані Ґріффін. — Ти знову ганяєшся за котами?

Сміх дедалі гучнішав. Він був таким веселим, що Гарві зайшов у Дім, просто щоб подивитися, хто ж це настільки голосистий.

Гарві побачив його лише на мить: патлатий хлопець в окулярах майнув у протилежному кінці коридору. Рябий кіт кинувся йому поміж ноги, і пацан помчав за ним, знову горлаючи та сміючись.

— Хлопчина просто навіжений, — сказала пані Ґріффін, — але коти його обожнюють!

Зсередини будинок видавався ще більш чудернацьким. Короткої дороги на кухню Гарві вистачило, щоб переконатися: Дім збудовано спеціально для ігор, погонь і всіляких пригод. Лабіринт, у якому не знайдеш двох однакових дверей. Будинок зі скарбами, у якому котрийсь сумнозвісний пірат заховав свою просякнуту кров’ю здобич. Сховище килимів, якими літали джини. Тут зберігалися скрині, запечатані ще до Великого потопу, і в цих скринях лежали яйця давно вимерлих тварин — лежали й чекали, поки сонячне тепло пригріє їх і допоможе малятам вилупитися.

— Ідеальне місце, — прошепотів Гарві сам до себе.

Пані Ґріффін почула його слова.

— У світі не буває нічого ідеального, — сказала вона.

— Чому ви так кажете?

— Бо час минає, — вона глянула на зрізані квіти, — і жук, і хробак врешті-решт прокладуть собі ходи в чому завгодно.

Почувши таке, Гарві почав міркувати, що ж за горе душило пані Ґріффін. Що сповнило її душу скорботою?

— Пробач мені, — сказала вона й спробувала приховати меланхолію кволою усмішкою. — Ти тут не для того, щоб слухати моє скиглення. Ти ж прийшов розважатися?

— Здається, що так, — відповів Гарві.

— То дозволь тебе почастувати.

Гарві всівся за стіл, а за хвилину пані Ґріффін уже понаставляла перед ним тарілок з усілякими наїдками. Були тут і гамбургери, хот-доґи, печені курчата; і цілі кургани заправленої маслом картоплі; і яблучні, вишневі та шоколадні пироги, і морозиво зі збитими вершками; і виноград, мандарини й таця з фруктами, яких він доти ніколи не бачив.

Хлопчик накинувся на їжу. Він саме уминав другий шматок пирога, коли до кімнати неквапно зайшла поцяткована ластовинням дівчинка з довгими кучерями і блакитно-зеленими очима.

— Ти, певно, Гарві, — сказала вона.

— А ти звідки знаєш?

— Венделл розповів.

— А звідки він знає?

Вона знизала плечима.

— Десь почув. До речі, мене звати Лулу.

— Ти теж тут недавно?

— Ні. Я тут уже років зо сто гостюю. Довше за Венделла. Та не так довго, як пані Ґріффін. Ніхто не мешкає тут довше за неї. Правда?

— Не зовсім, — таємниче відповіла пані Ґріффін. — А ти хочеш попоїсти, моя хороша?

— Ні, дякую. Не хочеться, — Лулу похитала головою.

Вона сіла навпроти Гарві, встромила великого пальця в шоколадний торт і облизала крем.

— А тебе хто запросив? — спитала вона.

— Чоловічок на ім’я Ріктус.

— А, знаю його. Це ж той, що весь час шкіриться?

— Точно.

— У нього ще є сестра і двійко братів, — продовжувала вона.

— Ти їх бачила?

— Не всіх, — зізналася Лулу. — Вони тримаються осторонь. Та рано чи пізно на одного-двох наштовхнешся.

— Я… не думаю, що залишуся тут надовго, — сказав Гарві. — Мама і тато навіть не знають, що я тут.

— Звісно, знають, — заперечила Лулу. — Просто тобі вони нічого не казали.

Гарві й не знав, що на це відповісти.

— Подзвони їм, — запропонувала Лулу. — Спитай сам.

— А хіба можна? — здивувався він.

— Ясна річ, — сказала пані Ґріффін. — Телефон у коридорі.

Не випускаючи з рук ложку з морозивом, Гарві підійшов до телефона й набрав свій домашній номер. Спершу на лінії було чутно лише невиразне виття — наче замість сигналу дротами гуляє вітер. Потім шум припинився, і зі слухавки почувся жіночий голос.

— Так? — сказала Гарвіна мати.

— Тільки не кричи. Я… — заговорив він.

— О, любий, привіт, — проворкувала мама. — Ти вже там?

— Там? — здивувався хлопчик.

— Ти ж із Дому свят дзвониш?

— Так. Але…

— Тоді все гаразд. А я вже хвилюватися почала — думала, ти заблукав. Тобі там подобається?

— То ви знали, що я сюди збирався? — не міг второпати Гарві.

Він помітив, що Лулу дивиться на нього. «Я ж казала», — прочитав він по її губах.

— Авжеж знали. Це ж ми й запросили пана Ріктуса, щоб він показав тобі Дім. Біднесенький, тобі було так сумно… От ми з батьком і вирішили, що тобі треба трошки відпочити.

— Справді? — пробелькотів Гарві. Його приголомшив такий поворот подій.

— Ми хочемо, щоб ти розвіявся, — сказала мама. — Можеш лишатися там, скільки душа забажає.

— А школа?

— Ти заслужив на канікули, — почулось у відповідь. — Ні про що не турбуйся. Просто гарно розважся.

— Добре, мамо.

— Бувай, любий.

— Бувай.

Гарві вражено похитав головою і поклав трубку.

— Твоя правда, — сказав він Лулу. — Це вони все влаштували.

— Тепер ти не будеш бідкатись і почуватися винним. Ну, думаю, ще здибаємося.

Наче сновида, дівчинка попливла до дверей.

— Якщо ти вже наївся, я покажу тобі твою кімнату, — сказала пані Ґріффін.

— Було б чудово.

Старенька дбайливо повела Гарві нагору. На сходовому майданчику було вікно, і на залитому сонцем підвіконні грівся синій, як ясне небо, кіт.

— Це Синько, — сказала пані Ґріффін. — Ти вже бачив Тушка — він грався з Венделлом. Не знаю, де зараз Ключик, але цей нишпорка сам тебе знайде. Він любить новачків.

— До вас сюди багато людей приїздить?

— Приїжджають лише діти, особливі діти — такі, як ти, Лулу і Венделл. Пан Гуд не запрошує будь-кого.

— А хто такий пан Гуд?

— Той, хто побудував Дім свят, — відповіла пані Ґріффін.

— Я з ним познайомлюся?

Це запитання ніби збентежило пані Ґріффін.

— Можливо, — сказала вона, відвівши очі. — Та він дуже замкнена людина.

Вони піднялися на другий поверх, і пані Ґріффін повела Гарві повз ряд олійних портретів до кімнати в протилежному кінці Дому. Вікна кімнати виходили на фруктовий садок, і тепле повітря пахло стиглими яблуками.

— Дорогенький, у тебе стомлений вигляд, — сказала пані Ґріффін. — Може, подрімаєш?

Гарві не звик спати після обіду. Це нагадувало йому про кір чи грип, а він не любив валятися в ліжку й хворіти. Однак подушка була такою свіжою та зручною, що коли пані Ґріффін пішла з кімнати, він вирішив прилягти, зовсім ненадовго.

Чи то він стомився більше, ніж думав, чи то спокій і затишок Дому заколисали його… Та хай там як, але щойно Гарві поклав голову на подушку, його очі заплющилися аж до самого ранку.

Смерть між сезонів

Сонце розбудило Гарві незабаром після світанку: ковзнуло білим променем по його повіках. Він різко прокинувся, сів і певний час намагався второпати, що за ліжко, що за кімната, що за дім. Відтак Гарві згадав минулий день і зрозумів, що проспав від обіду аж до ранку. Відпочив він на славу — Гарві відчував у собі цілі ріки енергії. Радісно зойкнувши, хлопчик зістрибнув з ліжка й одягнувся.

Дім здавався ще привітнішим, ніж напередодні. Пані Ґріффін заставила всі столи та підвіконня букетами квітів, і вони майоріли різними барвами. Парадні двері були відчинені, тож Гарві з’їхав униз блискучим поруччям і вибіг на ґанок, щоб оцінити погоду.

Хлопця спіткала несподіванка: дерева, на яких ще вчора буяло пишне листя, поскидали зелень, і на кожнісінькій гілочці повилазили маленькі пуп’янки — так, наче настало перше березня.

— Новий день — свіжа копійка, — сказав Венделл, виринувши з-за рогу будинку.

— Що це значить? — поцікавився Гарві.

— Так завжди каже мій тато. «Новий день — свіжа копійка». Мій тато — банкір. Венделл Гамільтон Другий. А я…

— Венделл Гамільтон Третій.

— Звідки ти знаєш?

— Просто вгадав. Мене звуть Гарві.

— Ага, я вже чув. Любиш будиночки на деревах?

— У мене ніколи не було такого будиночка.

Венделл тицьнув пальцем у бік найвищого дерева.

Серед гілля була вмощена платформа, на якій хтось почав зводити будиночок.

— Я вже кілька тижнів там працюю, — сказав Венделл. — Та самому мені не впоратись. Допоможеш?

— Авжеж! Та спершу треба поснідати.

— Іди поїж. Я буду десь тут.

Гарві пішов у кухню. Пані Ґріффін якраз ставила на стіл сніданок — наїдків було стільки, як на королівському бенкеті. На підлогу розлилося трохи молока, і його саме вилизував кіт із хвостом, схожим на знак питання.

— Це Ключик? — спитав Гарві.

— Так, звісно, — з любов’ю промовила старенька. — Він у нас — справжній хуліган.

Ключик подивився вгору, ніби здогадався, що йдеться про нього. Потім стрибнув на стіл і заходився нишпорити між тацями з тортами й вафлями, винюхуючи щось смачненьке.

— Невже йому все можна? — здивувався Гарві, спостерігаючи за котом. — Тобто невже за ним ніхто не дивиться?

— Ну, за нами всіма хтось та й наглядає, правда ж? — відповіла пані Ґріффін. — Подобається нам це чи ні. А тепер їж. На тебе чекають дивовижні пригоди.

Гарві не треба було вмовляти. Він проковтнув другу трапезу в Домі свят ще з більшим апетитом, ніж першу. Попоївши, хлопець вийшов на зустріч з новим днем.

І що то був за день!

Дмухав легенький теплий вітерець з ароматом молодої зелені; безхмарним небом ширяли птахи. Гарві походжав травою, засунувши руки в кишені, наче все навколо належало йому. Він підійшов до дерева й гукнув Венделлу:

— Можна до тебе?

— Лізь. Якщо висоти не боїшся, — підструнчив його товариш.

Драбина скрипіла, та хлопчина видерся на платформу, не пропустивши жодної поперечини. Венделла це вразило.

— Непогано для новачка, — сказав він. — У нас тут були двоє, які й до середини не долізли.

— А куди вони поділися?

— Напевно, втекли до матусі й татуся. Діти приходять, діти йдуть — таке життя…

Гарві подивився крізь гілля, на якому розпустилися вже майже всі пуп’янки.

— Ви тут небагато бачите? — спитав він. — Ну, звідси ж міста зовсім не видно.

— А не байдуже? — знизав плечима Венделл. — Там однаково нема нічого, крім сірості.

— Там дощі, а тут сонячно, — сказав Гарві й подивився на примарний мур, що відгороджував ділянку навколо Дому від решти світу. — Як таке може бути?

— А не байдуже? — знову відказав Венделл. — Я цього точно не знаю. То беремося до роботи, чи як?

Наступні дві години хлопці раз по раз спускалися та перебирали дерев’яччя, навалене біля фруктового саду. До полудня вони не тільки знайшли вдосталь годящих дощок для даху, а й кожен знайшов собі друга. Гарві подобалися безглузді жарти Венделла і те його «а не байдуже?», що проскакувало мало не в кожному реченні. Та й Венделлові, здавалося, теж було до душі Гарвіне товариство.

— Ти перший чувак, з яким справді весело, — сказав він.

— А як же Лулу?

— А що вона?

— Хіба з нею зовсім не весело?

— Спочатку, коли я тільки приїхав, вона була ще нічого, — визнав Венделл. — Вона жила тут уже кілька місяців і типу показала мені, що й до чого. Та останніми днями вона якась дивна. Інколи вештається, як мара, з геть порожнім обличчям.

— Мабуть, дах поїхав, — припустив Гарві. — Мізки перетворюються на кашу.

— Ти що, знаєшся на таких речах?

— Звісно, — збрехав Гарві. — У мене тато хірург.

Венделл вирячив очі, а наступні кілька хвилин із роззявленим ротом слухав розповіді Гарві про всі операції, які він бачив: розпиляні черепи та відтяті ноги; стопи, пришиті до рук замість кистей; чоловік з опіком на дупі, що перетворив її на балакучу голову.

— І все це правда? Присягаєшся?

— Присягаюся, — кивнув Гарві.

— Крутизна-а-а…

Наговорившись, хлопці страшенно зголодніли, Венделл запропонував злізти з дерева та піти в Дім — вони так і зробили.

— А що ти збираєшся робити після обіду? — спитав Венделл, коли вони повсідалися за стіл. — Буде спекотно. Після обіду тут завжди спека.

— А біля Дому є де поплавати?

Венделл насупився.

— Ну, так… — у його голосі вчувався сумнів. — По той бік Дому є озеро, та воно тобі не сподобається.

— Чому це воно мені не сподобається?

— Там так глибоко, що й дна не видно.

— А риба там є?

— Звісно.

— То могли би порибалити. А пані Ґріффін посмажить нам ту рибу на вечерю.

Старенька саме накладала в тарілку смажених цибуляних кілець. Зачувши таке, вона зойкнула й упустила тарілку. Пані Ґріффін обернулась до Гарві — обличчя в неї було біле як простирадло.

— Не треба, — мовила вона.

— Чому? — здивувався Гарві. — Я думав, що можу робити тут усе, що заманеться.

— Ну так, звісно, можеш, — відповіла пані Ґріффін. — Просто я не хочу, щоб ти захворів. Та риба… Ну, вона отруйна.

— А-а-а, — насупився Гарві. — Тоді, певно, порибалити не вдасться.

— Лишенько, ви тільки погляньте на цей безлад, — заметушилася бабуся. Схоже, вона дуже збентежилася, та намагалася це приховати. — Мені потрібен новий фартух.

Вона швиденько пішла по чистий фартух, а Гарві з Венделлом лишилися наодинці. Хлопці спантеличено перезирнулися.

— Тепер мені точно треба побачити ту рибу, — сказав Гарві.

Поки він говорив, допитливий Ключик застрибнув на тумбу поряд з плитою. Перш ніж хтось із хлопців устигнув бодай поворушитися, щоб зупинити кота, той уже ліз до каструлі.

— Гей, що це ти виробляєш?! — гукнув йому Гарві.

Та котові було начхати. Він виліз на каструлю і, метляючи хвостом, принюхувався до варива. Аж тут сталося лихо: хвіст витанцьовував надто близько до однієї з конфорок — і загорівся. Ключик нявкнув од несподіванки та перекинув каструлю. Його змило з плити окропом, і тваринка впала на підлогу паруючою грудкою. Чи захлинувся він, чи обпікся, чи зварився, але результат один: Ключик упав на підлогу вже мертвим.

На галас прибігла пані Ґріффін.

— Піду-но я їсти надвір, — сказав Венделл, щойно старенька з’явилася в дверях. Він схопив кілька хот-доґів і зник.

— Ой біда! — скрикнула пані Ґріффін, побачивши мертвого кота. — Дурненьке моє…

— Це сталося випадково, — сказав Гарві. Хлопчика нудило від того, що трапилося на його очах. — Він скочив на плиту, а тоді…

— Дурненьке. Дурненьке… — здавалося, пані Ґріффін могла вимовити тільки це слово. Вона стала навколішки й подивилася на маленький клубочок паленої шерсті. — Кінець твоїй допитливості, — прошепотіла вона наостанок.

Гарві дивився, як побивається старенька, і йому аж запекло в очах. Та він не любив, коли хтось бачив, як він плаче, тож проковтнув сльози і хрипко промовив:

— Допомогти вам його поховати?

Пані Ґріффін озирнулась до нього.

— Дуже люб’язно з твого боку, — м’яко сказала вона. — Та не варто. Йди гратися.

— Я не хочу лишати вас саму, — відповів Гарві.

— О, поглянь на себе, дитино, — мовила пані Ґріффін. — У тебе сльози на щоках.

Гарві зашарівся і змахнув сльози з обличчя.

— Не соромся плакати — це прекрасно. Як я хотіла би зронити бодай одну сльозинку…

— Але ж я бачу, що ви засмучена, — сказав Гарві.

— Те, що я відчуваю, — не зовсім сум, — відповіла старенька. — І, на жаль, розради воно не дає.

— А що таке розрада? — спитав Гарві.

— Це щось утішне, — сказала пані Ґріффін і звелася на ноги. — Щось таке, що гоїть сердечні рани.

— І ви нічого такого не відчуваєте?

— Ні, — сказала вона, а тоді простягла руку й торкнулася щоки Гарві. — Та в мене є твої сльози. Вони мене заспокоюють, — бабуся провела пальцями по мокрих доріжках на його щоках і зітхнула. — Твої сльози дуже милі. І ти сам теж. А тепер іди надвір, насолоджуйся життям. Там світить сонце, і, повір мені, воно не вічне.

— А ви точно в нормі?

— Точно.

— Ну, тоді побачимося пізніше, — сказав Гарві та вийшов надвір.

В’язні

Поки Гарві обідав, надворі стало жаркіше. Розрослася трава, порозпускалися квіти. Повітря над моріжком коливалося від спеки, і тому здавалося, що дерева навколо Дому танцюють.

Гарві рушив до них, гукаючи Венделла. Відповіді не було. Гарві озирнувся в бік Дому — може, Венделл почув його й визирає у вікно? Але ні: всі шибки лише віддзеркалювали чисту блакить. Він перевів погляд на небо. Жодної хмаринки.

Коли Гарві поглянув собі під ноги на блискучу росу та квіти, його підозра перетворилася на впевненість і всі сумніви зникли: поки він сидів у прохолодній кухні, пори року змінилися. У Дім свят пана Гуда завітало літо. Таке ж магічне, як і весна, що йому передувала.

Ось чому небо сяяло блакиттю, ось чому співали птахи. Від обважнілого листям гілля віяло такою самою радістю, що й од квітів серед трави, що й од бджілок у повітрі — комахи дзижчали і збирали щедроти літньої пори, перелітаючи від квітки до квітки. Усе навколо купалося в блаженстві.

Та це ненадовго, збагнув Гарві. Якщо весна скінчилася разом із ранком, тоді цілком імовірно, що й літо не триватиме довше обіду.

Не варто нехтувати таку погоду, подумав Гарві та вирушив на пошуки Венделла. Нарешті він знайшов його — той із купою коміксів сидів у затінку дерев.

— Хоч почитати? — спитав Венделл.

— Може, пізніше, — відмовив Гарві. — Спершу я хочу подивитися на те озеро. Підеш зі мною?

— А нащо? Я ж сказав: там не прикольно.

— Добре, піду сам.

— Довго ти там не пробудеш, — одказав Венделл і поринув у читання.

Хоч Гарві й чудово уявляв, де розташоване озеро, та з того боку Дому росли густі голчасті кущі. Довелося продиратися крізь них. Коли він нарешті побачив озеро, обличчя й спина в нього були холодними й липкими від поту, а на подряпаних руках виступила кров.

Венделл мав рацію: озеро виявилося не вартим того, щоб лізти до нього крізь такі хащі. Воно було таке велике, що протилежний берег ледь виднівся. Озеро мало похмурий і тужливий вигляд, зелена піна вкривала воду й каміння на березі. Навколо гуділи легіони мух — комашня кружляла в пошуках гнилої поживи. Гарві подумав, що проблем з наїдками в них точно нема — тут мертва місцина.

Він уже збирався піти, коли помітив якийсь рух серед тіней: хтось стояв на березі, та за гіллям його майже не було видно. Гарві підійшов ближче й упізнав — то була Лулу. Умостившись на слизькому камінні над самою водою, вона пильно вдивлялася в її глибини.

— Мабуть, там холодно, — прошепотів Гарві, щоб не злякати її.

Лулу спантеличено глянула на нього, а потім, не сказавши й слова, розвернулась і ринула в хащі.

— Зачекай! — гукнув Гарві та поспішив до озера.

Однак Лулу вже зникла — лише гілки хиталися там, де вона щойно стояла. Гарві хотів кинутися навздогін, та в озері щось забулькало і відвернуло його увагу. Гарві побачив, що у воді під зеленою плівкою піни плавають риби. Кожна була завбільшки з дитину; сіру луску вкривали плями та слиз, а круглі очі витріщалися на хлопця — рибини скидалися на полонених, які сиділи в ямі та благально дивились нагору.

Вони спостерігали за Гарві, це точно. Від їхніх допитливих поглядів у нього на спині повиступали сироти. А може, риби голодні й моляться своїм підводним богам, щоб хлопець послизнувся й упав до них? Чи радше вони мріють, щоб він прийшов сюди з вудкою, повитягав їх із глибин і припинив їхні страждання?

Що за життя, подумав Гарві. На сонечку не погрієшся, квітів не понюхаєш, навіть не побавишся. Тільки глибокі темні води — і кружляєш там, кружляєш, кружляєш…

Від такого видовища йому запаморочилось у голові. Гарві злякався: ще трохи — і він напевно туди шубовснувся б. Полегшено зітхнувши, він повернувся спиною до озера й почав швидко продиратися крізь голчасті хащі на сонце.

Венделл досі сидів під деревом. Біля нього в траві лежали дві пляшки крижаного лимонаду. Хлопчик кинув одну пляшку Гарві.

— Ну то що? — поцікавився він.

— Твоя правда, — відповів Гарві.

— Ніхто при доброму розумі туди не сунеться.

— Я зустрів там Лулу.

— А я що кажу? — реготнув Венделл. — Ніхто при доброму розумі.

— Та риба…

— Ага, знаю, — скривився Венделл. — Потворні штукенції, правда?

— Чому пан Гуд тримає таку рибу? Тут же все таке гарне: моріг, Дім, садок…

— А не байдуже? — сказав Венделл.

— Ні, — відповів Гарві. — Я хочу розвідати тут усе.

— Нащо воно тобі?

— Щоб було про що розказати мамі з татом, коли повернуся додому.

— Додому? — здивувався Венделл. — Навіщо? Тут є все, що треба.

— Все одно я хочу знати, як тут усе влаштовано. Пори року змінює якийсь механізм?

Венделл тицьнув пальцем на сонце, що виглядало з-за гілля.

— І воно тобі здається механічним? — сказав він. — Гарві, не дуркуй. Це все справжнє.

— Ти серйозно?

— Тут надто жарко, щоб думати. Сідай і мовчи собі, — Венделл підкинув до Гарві кілька коміксів. — Візьми погортай, знайди собі образ потвори на вечір.

— Якої ще потвори? А що буде ввечері? — здивувався той.

— Звісно, що Геловін, — відповів Венделл. — Тут щовечора Геловін.

Гарві плюхнувся на траву біля товариша, відкоркував лимонад і взявся гортати комікси. Можливо, Венделл має рацію — така спека, що й мізки не працюють. Хай там як влаштоване це дивовижне місце, але все тут здавалося цілком справжнім. Сонце — гаряче, лимонад — холодний, небо — блакитне, трава — зелена. Хіба цього не досить?

Певне, із цими думками Гарві задрімав, бо, розплющивши очі, він помітив, що на траві коло дерева вже нема плям від сонячного світла. Та й Венделл зі своїми коміксами теж зник.

Гарві хотів сьорбнути лимонаду, та, поки він спав, пляшка перекинулась і пахощі привабили сотні мурах. Комахи видиралися на пляшку, залазили всередину, тонули через власну жадібність.

Щойно Гарві звівся на ноги, подув прохолодний вітерець. Закружляв донизу листочок з пожовклими краями.

— Осінь… — прошепотів Гарві.

Він стояв і слухав, як скриплять гілки; дивився, як вітер струшує листя на землю. До цього дня осінь здавалася йому найсумнішою порою року. Вона означала кінець літа — ночі починали довшати й холоднішати. Та зараз, хоч дощ із листя вже перетворився на справжню зливу, а постукування жолудів і капітанів лунало, як барабанне биття, Гарві засміявся від радощів. Коли він залишав затінок дерева, його волосся та спина вже були всипані листвою. Гарві йшов, підкидаючи листя ногами.

Хлопець піднявся на ґанок, а тим часом перші за весь день хмари вже встигли затулити сонце. Землею поповзли їхні тіні, Дім несподівано потемнів. У розпал спеки будинок колихався, наче міраж, а тепер він раптом став реальним, темним і зловісним.

— Ти справжній, — промовив Гарві, відсапуючись на ґанку. — Справжній, еге ж?

Він усміхнувся. Ото дурень! Розмовляє з будинком! Але тихий, ледь чутний голос зігнав усмішку з його обличчя:

— Хлопче, а ти як думаєш?

Гарві роззирнувся, шукаючи, хто це сказав, та ні на ґанку, ні на веранді, ні на сходах нікого не було.

— Хто це сказав? — спитав хлопчик.

Відповіді не було, і Гарві полегшено зітхнув. Ніякий це був не голос, сказав він собі. Дошки рипнули під ногами, або ж травою прошелестіло сухе листя. Та коли він заходив у Дім, його пульс пришвидшився. Гарві згадав, що зайві запитання тут недолюблюють.

«Хіба не байдуже, справжнє це місце чи ні? — міркував Гарві. — Воно здається справжнім, то нащо перейматися?»

Переконавши сам себе, Гарві помчав у кухню, де пані Ґріффін уже викладала на стіл усілякі ласощі.

Бачене й небачене

— Ну, то ким ти сьогодні будеш? — поцікавився Венделл за обідом.

— Не знаю, — озвався Гарві, — а ти?

— Катом, — сказав його друг, усміхаючись ротом, повним спагеті. — Я вже навчився зав’язувати зашморг. Тепер треба лише знайти жертву, — він зиркнув на пані Ґріффін. — Усе відбувається швидко. Тіло падає, і — БАЦ! — шия ламається!

— Жах, — промовила старенька. — Чому хлопці завжди так люблять говорити про привидів, убивства та повішання?

— Бо це кльово, — сказав Венделл.

— Ви — чудовиська, — відповіла пані Ґріффін, ледь помітно всміхаючись. — Ось ви хто — маленькі чудовиська.

— Чудовисько в нас Гарві, — виправив її Венделл. — Я бачив, як він гострить зуби.

— Сьогодні місяць у повні? — спитав Гарві. Він розмазюкав круг рота кетчуп і почав сіпатись. — Дуже на це сподіваюся, бо я жадаю крові… свіжої крові.

— Чудово! — сказав Венделл. — Значить, ти — упир. Я вішатиму, а ти питимеш кров.

— Жах, — повторила пані Ґріффін. — Який жах.

Можливо, Дім почув Гарвіні слова, бо коли вони з Венделлом припленталися нагору й визирнули у вікно, в небі між голого віття дерев уже висів місяць, великий і білий, як посмішка черепа.

— Ти тільки поглянь! — вигукнув Гарві. — Я бачу кожен кратер. Нічого собі!

— О, це лише початок, — підморгнув Венделл.

Він повів Гарві у велику затхлу кімнату, завалену найрізноманітнішим одягом. Щось висіло на гачках і вішалках, щось лежало в кошиках, як акторські костюми. Одначе більшість шмаття була звалена на брудній підлозі. Аж ось Венделл відступив убік — і видовище, яке ховалося за його спиною, відкрилося в усій красі: стіна від стелі до підлоги була завішана масками. У Гарві перехопило дух.

— Звідки їх тут стільки? — ледь вимовив хлопчик, витріщаючись на калейдоскоп штучних облич.

— Пан Гуд їх колекціонує, — пояснив Венделл. — А одяг залишили діти, які жили тут до нас.

Одяг не зацікавив Гарві — усю його увагу прикули маски. Серед них, як серед сніжинок, годі було знайти дві однакові. Одні — дерев’яні чи пластикові, інші — з соломи, тканини, пап’є-маше. Деякі маски вигравали барвами, але траплялися й бліді, як пергамент, обличчя. Деякі мали такий гротескний вигляд, що сумнівів не лишалося — їх вирізьбили божевільні. Інші ж були настільки довершеними, що здавалися посмертними масками янголів. Були тут і клоуни, і лисиці, і черепи, оздоблені справжніми зубами, і навіть одна машкара з вирізьбленим полум’ям замість волосся.

— Вибирай, — сказав Венделл. — Вампір точно має бути. У мене завжди так: хоч по що я сюди йду, обов’язково знаходжу.

Гарві вирішив залишити вибір маски на десерт. Натомість він почав ритися в купі одягу, шукаючи костюм, у якому він скидався б на кажана. Гарві впіймав себе на думці про дітей, які лишили тут цей одяг. Хоча він і недолюблював уроки історії, та важко було не помітити, що деякі піджаки, сорочки, взуття та пояси вийшли з моди ще багато-багато років тому. Де тепер їхні власники? «Повмирали, — подумав він. — Або нині вони вже такі старі, що їм байдуже».

Від думок про мертвяків його вхопили дрижаки. Та чому б і ні? Це ж Геловін врешті-решт! А що за Геловін, якщо тебе не кидає в трясцю?

За кілька хвилин Гарві знайшов довгий чорний плащ, у якому комір стояв сторчака, і Венделл назвав його дуже вампірським. Задоволений своїм вибором, Гарві повернувся до стіни з обличчями. Він глянув на неї — і мало не тієї ж миті побачив маску, якої раніше не помічав. Бліде, з глибокими очницями — це було обличчя мерця, який щойно встав із могили. Гарві зняв маску та поміряв її. Наче для нього роблено!

Він повернувся до Венделла.

— Як я тобі? — спитав Гарві.

Його друг саме знайшов маску ката, і вона йому теж чудово пасувала.

— Огидний, як сам гріх.

— Супер.

На ґанку вишикувалася сімейка гарбузячих голів; імлисте повітря пахло вогнищем.

— А куди ми підемо випрошувати солодощі? — поцікавився Гарві. — У місто?

— Та ні, — відповів Венделл. — За межами Дому зараз ніякого Геловіну нема, забув? Просто обійдемо будинок, зайдемо з тилу.

— Та це ж зовсім недалеко, — розчарувався Гарві.

— Такої пізньої пори Дім частенько дивує несподіванками, — таємниче промовив Венделл. — Сам побачиш.

Гарві подивився на Дім крізь вузенькі очні прорізи маски: він загрозливо нависав над хлопцями чорною хмарою; гострий громовідвід впинався в небо — здавалося, такий шпичак може й зірки повиколювати.

— Ходімо, — сказав Венделл. — У нас попереду довга дорога.

«Довга дорога? — подумав Гарві. — Яка ще довга дорога? Звідси й до чорного ходу?»

Та Венделл знову мав рацію. Дім справді чаїв у собі безліч сюрпризів. Прогулянка, яка вдень тривала б зо дві хвилини, зараз перетворилася на просто-таки подорож… Гарві пожалкував, що не прихопив із собою ліхтарик і мапу. Листя під ногами шелестіло так, наче в ньому кишіло зміями, а дерева, що вдень ховали хлопців у затінку, без листя стали зовсім моторошними і здавалися виснаженими й голодними.

«І нащо воно мені? — думав Гарві, чвалаючи за Венделлом крізь темряву. — Холодно, неприємно…» — він запросто міг би додати до переліку ще й «страшно», але не хотів про це й думати.

Гарві саме збирався запропонувати вже вертатися, коли Венделл тицьнув пальцем у небо й засичав:

— Дивись!

Гарві задер голову. Просто над ними на тлі неба рухалася якась тінь — здавалося, вона щойно злетіла з найвищого карниза Дому. Місяць скрався за дах, тож годі було чекати, що він проллє світло на нічного літуна. Про форму істоти Гарві здогадувався лише за зірками, які вона затуляла, ширяючи чорним небом. Крила почвари були широкими, та надто подертими, щоб втримувати її на льоту. Складалося враження, що невідома потвора не летить, а повзе, чіпляючись за темряву, дряпається повітрям.

Гарві не встиг роздивитися як слід — наступної миті примара зникла.

— Що це було? — прошепотів він.

Відповіді він не почув: поки Гарві витріщався на небо, його товариш кудись здимів.

— Венделле, — прошепотів Гарві. — Венделле, ти де?

Ані слова у відповідь. Чулося тільки шурхотіння листя й стогін голодного віття.

— Я знаю, що ти задумав, — сказав Гарві вже голосніше. — Так просто мене не злякати, чуєш?

Пролунала відповідь, та це були не слова. Між дерев щось скрипіло.

«Він лізе в наш будиночок на дереві!» — здогадався Гарві й рушив на звук. Упіймає Венделла та добряче його настрахає.

Хоч гілки й були зовсім голі, та крізь них ледь-ледь просочувалося зоряне сяйво. Гарві опустив маску на шию, аби хоч щось бачити. Та це не дуже допомогло. Гарві почувався сліпим, тож йому довелося нашорошити вуха. Знову заскрипіло. Виставивши руки вперед, щоб не збити драбину, Гарві навпомацки побрів у той бік.

Рипіння чулося так близько, що він уже точно мусив бути під деревом. Гарві поглянув догори, сподіваючись побачити товариша-жартівника, аж раптом щось черконуло його по обличчю. Хлопець спробував упіймати це «щось», та його вже не стало. Наступної миті воно повернулося і торкнулося Гарві з іншого боку. Хлопчик спритно вхопив його.

— Попався! — зрадів Гарві.

Щойно пролунав його голос, як у повітрі щось промайнуло і гепнулося поряд. Гарві аж підскочив, та здобичі не випустив.

— Венделле?

Замість відповіді в темряві спалахнув вогонь. Поливаючи все довкола градом зелених іскорок, у небо злетів феєрверк. Галявина стала схожою на мертвотно-бліду печеру.

У мерехтливому світлі Гарві побачив, що він вхопив, і зойкнув од жаху. Сполохане вороння знялося з дерев у нічне повітря.

Скрипіла не драбина, а мотузка. Це був зашморг, у якому висів мрець, а Гарві тримав його за ногу. Хлопець випустив її та відсахнувся. Коли він зустрівся поглядом з виряченими очима небіжчика, то ледь стримався, щоб знову не закричати. Судячи з обличчя, померла ця людина жахливою смертю: язик вивалився із запіненого рота, а вени так набухли від крові, що голова скидалася на гарбуз.

А чи скидалася? Чи це справді гарбуз?

Вибухнув новий фонтан світла, і Гарві побачив усю правду: ноги мерця виявилися штанами, напханими ганчір’ям; тіло — плащем, з якого вивалювався старий одяг; лице — маскою на гарбузі, зі сметаною замість слини й курячими яйцями замість очей.

— Венделле! — закричав Гарві та повернувся спиною до сцени екзекуції.

Його товариш стояв неподалік, і феєрверки освітлювали широченну посмішку на його обличчі — Венделл шкірився від вуха до вуха. Хлопець був схожий на маленького демона, який щойно виліз із пекла. Драматизму ситуації додала драбина, що торохнула об землю десь біля Гарві.

— А я попереджав! — зареготав Венделл, знімаючи маску. — Я ж казав, що сьогодні буду катом.

— Ох, я тобі помщуся, — просичав Гарві. Серце в грудях стугоніло так сильно, що йому було геть не до сміху. — Присягаюся, що помщуся!

— Авжеж-авжеж! — шкірився Венделл. Феєрверки почали згасати, знову насувалася темрява. — Ну що, вистачить з тебе на сьогодні Геловіну?

Гарві не хотілося визнавати поразку, та довелося похмуро кивнути. Подумки він пообіцяв собі, що Венделл запам’ятає його помсту до самої смерті.

— Ой, та всміхнися, — підштрикнув його Венделл. — Ми ж у Домі свят чи де?

Гарві все ще кипів (як він дав себе так обкрутити?!), однак сваритися з Венделлом не збирався.

— Добре, — він злегка всміхнувся. — Завжди є наступний вечір.

— Точно! Завжди є наступний вечір, — слова Гарві йому сподобалися. — Завжди й довіку. Саме таке це місце — Дім Вічності.

Подарунок з минулого

Коли хлопці повернулися в Дім, на них уже чекала вечеря, приурочена до Ночі багаття[4].

— Хлопче, в тебе такий вигляд, наче ти щойно з війни, — зауважила пані Ґріффін, побачивши Гарві. — Венделл знову коники викидає?

Гарві зізнався, що попався на всі гачки, а один жарт вразив його аж до глибини душі.

— І що ж саме? — спитав Венделл, самовдоволено всміхаючись. — Драбина? Круто гепнула, еге ж?

— Ні, я про інше.

— Яке ще інше?

— Та штука в небі.

— А, ти про це…

— Що то було? Паперовий змій?

— Не моїх рук справа.

— А хто ж його запустив? І що воно таке? — здивувався Гарві.

— Не знаю, — відповів Венделл, і його усмішка зникла. — Певне, краще й не питати.

— Але мені цікаво, і я хочу знати правду, — Гарві повернувся до пані Ґріффін. — Воно було крилатим, сиділо на даху, а потім злетіло в небо.

— То це кажан, — відказала старенька.

— Ні, воно разів у сто більше від кажана. У нього були такі вели-и-икі чорні крила, — хлопець розвів руки.

— Тобі привиділося, — насупилася пані Ґріффін.

— Ні, не привиділося, — стояв на своєму Гарві.

— Сідай за стіл, — сказала вона. — Або це кажан, або твоя уява.

— Таж Венделл теж його бачив. Правда, друзяко?

Гарві озирнувся до товариша. Венделл якраз наминав індичку під журавлинним соусом; над тарілкою здіймався ароматний пар.

— А не байдуже? — проплямкав Венделл.

— Просто скажи пані Ґріффін, що ти теж його бачив.

— Може, щось і бачив, — знизав плечима той. — Це ж Геловін — надворі й має бути повно почвар.

— Але ж не справжніх. Костюми — це одне, та якщо та тварюка була справжньою…

Тут Гарві усвідомив, що порушує власне правило: була крилата істота справжньою чи ні — яка різниця? Це ж царство ілюзій. Годі вже постійно заморочуватися тим, що справжнє, а що ні — нащо псувати веселощі?

— Сядь і поїж, — знову запропонувала пані Ґріффін.

Гарві похитав головою — йому розхотілося. Він злився, хоч і не знав, на кого саме: може, на Венделла за його байдужість; може, на пані Ґріффін за недовіру; може, на себе самого — за те, що злякався ілюзії. А може, й на всіх одразу.

— Треба перевдягнутися, — сказав він і пішов з кухні.

Він натрапив на Лулу — дівчинка сиділа на сходовому майданчику й дивилась у вікно. Шибки трусилися від вітру, і Гарві згадалося, як до нього вперше завітав Ріктус. Однак зараз вітер не жбурляв дощем, а припорошував снігом.

— Скоро Різдво, — сказала Лулу.

— Та ну?

— Усі отримають подарунки. Тут так завжди. Замов собі щось.

— То ти сидиш і думаєш, чого б попросити?

Вона похитала головою:

— Ні. Я вже довго тут живу, і в мене все є. Хочеш побачити мою колекцію?

Гарві погодився, і Лулу повела його до своєї кімнати — величезного сховища скарбів.

Одразу впадало в око, що Лулу захоплюється найрізноманітнішими коробками. У неї були малесенькі оздоблені коштовним камінням скарбнички, великі різьблені скрині, коробочка для її колекції скляних кульок, маленька музична скринька, коробка з півсотнею менших коробочок усередині…

А ще в неї було кілька лялькових сімей — вони сиділи під стіною і дивилися просто перед себе порожніми очима. Та найбільше вражав будиночок, з якого ляльок було виселено: він стояв посеред кімнати, мав висоту з п’ять футів[5], і кожна його цеглинка, кожен шматочок шиферу був бездоганним. Сама довершеність.

— У ньому живуть мої друзі, — сказала Лулу та відчинила парадні двері будиночка.

Звідти вибігли дві яскраво-зелені ящірки і залізли дівчинці по руках на самісінькі плечі.

— Решта сидить усередині, — сказала вона. — Можеш подивитися.

Гарві зазирнув крізь маленьке віконечко — у кожній кімнаті був свій мешканець: ящірки валялися в ліжках, дрімали у ванних кімнатах, гойдалися на люстрах. Гарві не стримався і розреготався.

— Правда, прикольні? — спитала Лулу.

— Не те слово!

— Можеш приходити гратися з ними, коли захочеш.

— Клас! Дякую!

— Насправді вони дуже привітні. Щипаються, тільки коли зголодніють. Осьо…

Вона зняла з плеча одну ящірку й дала її Гарві. Маленька рептилія миттю видерлася йому на голову та вмостилася там. Лулу заплескала в долоні.

Вони ще довго бавилися з ящірками, насолоджуючись товариством одне одного. Та зрештою Гарві помітив своє віддзеркалення у вікні та згадав, який має вигляд.

— Мені треба вмитися, — сказав він. — Побачимося згодом, добре?

Вона всміхнулася до нього.

— Гарві Свік, ти мені подобаєшся, — сказала Лулу.

Її відвертість спонукала і його бути відвертим.

— Ти мені теж подобаєшся, — мовив Гарві, та одразу спохмурнів. — Я не хотів би, щоб з тобою щось трапилося.

Його слова здивували дівчинку.

— Я бачив тебе біля озера, — пояснив він.

— Справді? — здивувалася вона. — А я й не пам’ятаю…

— Ну, там глибоко, будь обережна. Ти могла посковзнутися та впасти у воду.

— Добре, буду обережною, — сказала Лулу. — А ще…

Гарві вже стояв у дверях і мусив озирнутися.

— Що?

— Не забудь загадати подарунок.

«Чого ж мені побажати?» — думав Гарві, вмиваючись. Може, чогось нездійсненного, щоб перевірити магічну силу Дому? Як щодо білого тигра? Чи цепелін[6] натурального розміру? Або квиток до Місяця?

Відповідь виринула з глибин пам’яті: він попросить одну загублену річ, яку для нього колись змайстрував батько. Пан Гуд не зможе її відтворити, хоч як сильно хотітиме потішити свого нового гостя.

— Ковчег, — прошепотів Гарві.

Він умився та пішов донизу. Його обличчя тепер прикрашали почесні рани — подряпини від колючих хащів. Тим часом Дім знову дивовижним чином змінився: посеред вітальні стояла різдвяна ялинка, така височенна, що її зірка впиралась у стелю, а різнокольорова гірлянда сяяла на весь будинок; пахло шоколадом, лунали різдвяні пісні. У каміні палав вогонь. Біля нього сиділа пані Ґріффін і гладила Тушка — тваринка лежала в неї на колінах і муркотіла від задоволення.

— Венделл пішов надвір, — сказала старенька. — Біля дверей лежать рукавички і шарф — це тобі.

Гарві вийшов на ґанок. Крижаний вітер уже майже розчистив небо від снігових хмар. Землю вкрило дивовижним білим килимом, що виблискував од зоряного сяйва.

Сніжний килим був направду дивовижний, але не бездоганний: вервечка слідів тягнулася від Дому до Венделла — хлопчисько ліпив сніговика.

— То як, виходиш? — гукнув він до Гарві.

Його голос звучав так чисто, наче дзеленькіт бубонців у морозному повітрі.

Гарві заперечно похитав головою. Він настільки стомився, що сніг здавався йому м’якою та зручною периною.

— Краще потім, — сказав він. — Завтра ж усе повториться?

— Авжеж, — крикнув Венделл. — І завтра, і післязавтра, і після післязавтра…

Гарві зайшов у Дім і подивився на різдвяну ялинку: її гілки були завішані гірляндами з попкорну й блискіток,[7] на них сяяли барвисті вогники, ряхтіли солдатики у срібних мундирах та інші дрібнички.

— Там для тебе дещо є, — сказала пані Ґріффін. Вона стояла у дверях вітальні. — Сподіваюся, мій хороший, це те, що ти хотів.

Гарві став навколішки й витягнув з-під ялинки пакунок зі своїм іменем. Серце в грудях закалатало: форма пакунка й торохкотіння його вмісту підказали Гарві, що його прохання почуто. Він потягнув за стрічку, бант розв’язався — і хлопчик пригадав, яким маленьким був, коли вперше тримав цей подарунок. Гарві розірвав паперову обгортку й витяг новесенький, вкритий блискучою свіжою фарбою ковчег.

Це була точна копія батьківського виробу, все таке саме: жовтий корпус; помаранчевий ніс; стернова рубка з прорізами в червоному даху, крізь які стирчать шиї жирафів; свинцевий звіринець, кожної тварі по парі, і всі вони завмерли, визираючи з ілюмінаторів — двійко собак, двійко слонів, двійко верблюдів, двійко голубів і ще кільканадцять інших видів. А ось і сам Ной з кумедною квадратною борідкою. Поруч стоїть його товстенька дружина у фартуху.

— Як він дізнався?.. — пробелькотів Гарві.

Слова вирвалися самі собою, адже Гарві й не сподівався дістати відповідь. Одначе він її почув.

— Пан Гуд особисто знайомий з кожнісінькою мрією у твоїй голові, — сказала пані Ґріффін.

— Як таке може бути? — здивувався Гарві. — Ось, подивіться: коли тато доробляв слоників, у нього скінчилася фарба, тому в цього очі блакитні, а в оцього — зелені. Усе так само. Точнісінько так само!

— То ти задоволений? — спитала пані Ґріффін.

Гарві відповів ствердно, але він перебільшив. Було трохи моторошно знову тримати в руках цей ковчег, адже батьківський дарунок давно загубився. Хлопчику здавалося, що сам Час крутнувся на підборах, подивився йому у вічі — і він знову став тим малюком.

Гарві почув, як Венделл обтупує сніг з чобіт, і раптом його охопив сором за те, що в нього такий дитячий подарунок. Він схопив його разом з обгорткою та побіг нагору.

Хлопець думав ще трохи перекусити перед сном, але його тягло до ліжка наче магнітом. Та й він не так давно гарно повечеряв… Щоби ніч не зазирала у вікно, Гарві запнув його фіранкою, а відтак поклав голову на подушку.

Різдвяні дзвони все ще чулися з далекої церкви, і цей монотонний звук колихав Гарві на своїх хвилях, поки той не заснув. Спершу йому наснилося, що він стоїть на східцях свого будинку й дивиться в його тепле нутро. А потім його підхопив вітер і поніс геть від порога, в сон без сновидінь.

Голодні води

Перший день, з усіма його видовищами, пригодами та стрімкою зміною пір року, виявився зразком, за яким минали всі дні в Домі свят.

Коли Гарві прокинувся наступного ранку, знову було сонячно. Промені зазирали до кімнати через шпарину між фіранками і заливали світлом подушку, на якій він спав. Хлопчик зіскочив із ліжка з радісним зойком — й усмішка та веселі крики супроводжували його весь день, аж до вечора. Вони то чергувалися на його вустах, то ставали одним цілим.

Нудьгувати тут не доводилося. Вранці вони з Венделлом будували хатинку на дереві, а після обіду бралися планувати, що робитимуть далі. Гарві то байдикував, то грався, то ховався від літньої спеки в затінку — часом з Венделлом, часом з Лулу, — а потім наставав час пригод під ласкавим повним місяцем. Коли холодний вітер гасив полум’я в гарбузячих пиках, а земля вкривалася сніговим килимом, починалися зимові розваги; а там і Різдво — й дітлахи поринали в його теплі обійми.

Кожен день був Днем багатьох свят, і не було кінця-краю веселощам. Скоро Гарві почав забувати, що за муром існував звичайний світ, де й досі панував сірий звір Лютий.

Гарві зателефонував батькам ще раз — просто повідомити, що з ним усе гаразд. Якби не подарунок, який він отримав першого вечора в Домі, Гарві взагалі забув би про старе життя. Звісно, йому хотілося випробувати ковчег — запустити його на озері й подивитися, як він плаває. Сьомого дня він таки зібрався втілити свій задум у життя.

За обідом Венделл так нажерся, що одразу заявив: надворі йому буде надто спекотно для ігор. Тож Гарві взяв ковчег під пахву й почапав до озера сам. Він думав, що зустріне там Лулу. Навіть не просто думав, а сподівався на це. Та на березі нікого не було.

Гарві подивився на каламутну воду й ледве не передумав запускати ковчег. Та це означало б поразку, тож хлопчик підійшов до берега, вибрав якнайменш слизький камінь, примостився на ньому та опустив ковчег на воду. Гарві дав йому поплавати туди-сюди, а потім вийняв з води, щоб перевірити, чи він не протікає. Одначе кораблик виявився цілком водонепроникним, Гарві заспокоївся і знову поставив його на воду.

Аж тут він помітив, що до поверхні озера наближається рибина. Вона широко роззявила пащеку і, здавалося, хотіла проковтнути іграшкове судно. Гарві простягнув руку до ковчега, щоб забрати його з води, доки судно не потопили й не з’їли, та через зайву метушню хлопчик послизнувся і, зойкнувши, полетів у озеро.

Вода виявилася крижаною та… голодною. Вона швидко зімкнулася над головою в хлопця. Гарві шалено бовтав руками, намагаючись не думати про темні глибини озера та страшну пащеку рибини, яка хотіла його туди затягти. Він розвернувся та поплив до поверхні.

Угорі Гарві бачив ковчег — коли хлопчик упав, кораблик перекинувся. Свинцеві пасажири тонули, та Гарві не намагався їх порятувати. Ледве виринувши, він погріб до берега, хапаючи повітря. До суші було палицею кинути. За хвилину він уже видряпувався на камінь, а з рукавів, штанів і взуття струменіла вода. Гарві відповз подалі, щоб зажерлива риба не хапнула його за ноги, та впав на землю.

Хоча літо було саме в розпалі, у небі палало сонце, та від холодного повітря біля озера в Гарві зацокотіли зуби. Перш ніж вийти на світло, він вирішив подивитися, що лишилося від ковчега. На місці катастрофи плавала жалюгідна флотилія друзочок. Гарві розумів, що й ці рештки незабаром приєднаються до інших уламків на дні.

Від рибини, яка хотіла його проковтнути, й сліду не лишилося. «Мабуть, попливла на глибину та жує затонулий звіринець», — подумав Гарві й побажав рибі вдавитися.

За своє життя він загубив чимало іграшок. Якось виграв у змаганнях новесенький велосипед, та два роки тому його поцупили просто з ґанку. Це було прикро, однак тепер втрата ковчега засмутила його ще сильніше, адже озеро проковтнуло дуже особисту річ. Крім того, злодій, який дременув з його великом, був живий, з плоті й крові, а озеро — ні. Кораблик опинився в жахливому місці, що кишіло потворами… Гарві здалося, що він відчув, як разом з ковчегом у глибину й темряву поринула часточка його самого.

Навіть не озираючись, хлопчик пішов геть від озера. Коли Гарві виліз із хащів, його обличчя овіяв приємний теплий вітерець, солодко заспівали пташки, та хлопця не полишала одна неприємна думка — ще відколи він спустився до води. Попри всі розваги, які дарував своїм гостям Дім свят, було ясно — в будинку живе привид або якась інша почвара, хоч Гарві й намагався дотепер придушувати сумніви й не ставити жодних запитань. Хай ким або чим є таємний мешканець Дому, Гарві знав, що точно не заспокоїться, поки не гляне цій примарі в самісіньке обличчя.

Про що ти мрієш?

Гарві нікому не розповів про випадок на озері. Навіть Лулу. Він змовчав, бо почувався дурнем — це ж треба було так шубовснутися в озеро! А ще останнім часом Дім так старався його потішити, що Гарві майже забув про ту прикрість. Скажімо, того ж вечора він знайшов під ялинкою стрічку, до якої було прив’язано ярличок з його іменем. Гарві облазив увесь Дім, і врешті знайшов новесенький велосипед, навіть кращий за поцуплений два роки тому.

І це була лише перша приємна несподіванка з цілої низки — Дім підкидав їх одну за одною. Якось уранці Венделл і Гарві видерлися до свого будиночка на дереві та побачили, що все гілля навколо роїться папугами й мавпами. Іншого дня під час святкування Ночі багаття пані Ґріффін покликала їх у вітальню, і хлопці побачили, що полум’я в каміні перетворилося на драконів та лицарів, і між ними тривала справжня битва. А одного разу Гарві дрімав собі після обіду, але його розбудив дивний галас: трупа механічних акробатів виконувала на газоні неймовірні трюки — здавалося, ще трішки, і в них пружини повилазять.

Та найбільша чудасія трапилася, коли з’явився Ріктусів брат.

— Мене звуть Джайв, — сказав він, виходячи з вечірнього мороку, що вже закрався на сходи.

Здавалося, що в нього рухається кожен м’яз: нервові посіпування й посмикування так виснажили його тіло, що Джайв майже не відкидав тіні. Навіть масні кучері, схоже, дослухалися до якось божевільного ритму — вони звивалися на його макітрі, сплутуючись і розплутуючись.

— Братуха Ріктус прислав мене глянуть, як ти тут поживаєш, — промовив Джайв соковитим басом.

— У мене все гаразд, — відповів Гарві. — Ти сказав «братуха»?

— Ну, можна сказати, що ми з одного приплоду. Ти батькам хоч інколи дзвониш?

— Ага. Вчора дзвонив.

— Скучили за тобою?

— За голосом так не скажеш.

— А ти скучив за ними?

Гарві знизав плечима.

— Не дуже.

Це була не зовсім правда — деколи він таки тужив за домом. Але Гарві знав, що коли повернеться, то наступного ж дня його відправлять до школи, і він жалкуватиме, що не лишився у Домі свят трішки довше.

— То ти рішив погостювати на повну губу? — спитав Джайв, дивно витанцьовуючи: сходинка вниз, сходинка вгору.

— Угу. Хочу трохи розважитись.

— А хто ж не хоче? — вишкірився Джайв. — Хто ж не хоче?

Він повернувся бочком до Гарві й прошепотів:

— До речі, коли вже мова зайшла про розваги…

— То що? — зацікавився Гарві.

— Ти віддячив Венделлові за той хвокус-покус?

— Ні.

— Йой, і чого ж?

— Та не можу нічого вигадати.

— О, але вдвох ми могли б утнути щось цікавеньке, — підморгнув Джайв.

— Це має бути щось таке, про що він ніколи не здогадається.

— Не думаю, що буде важко. От скажи мені, яке в тебе улюблене чудовисько?

— Вампір, — без вагань відповів Гарві. — Я знайшов одну кльову маску…

— Маска — некепський початок. Таупиряки повинні вилітати з туману, — Джайв простягнув руки та скоцюрбив пальці так, наче хотів видерти комусь очі, — а тоді каменем падати на жертву, хапати її та одразу ж злітати у височінь! На тлі місяця з’являється страшна тінь — і миттю зникає… Я вже бачу цю картину.

— Я теж гарно це собі уявляю, та я ж не кажан.

— То й що?

— Як же я полечу?

— Пхе! — махнув рукою Джайв. — Марр щось придумає. Врешті-решт що то за Геловін, якщо ніхто не перетворюється на монстра? — він подивився на високий маятниковий годинник. — Ще встигаємо. Піди скажи Венделлові, що хочеш зустрітися з ним надворі. А потім вилазь на дах. Я тим часом піднімуся туди й знайду Марр.

— Я ще не був на даху.

— На верхньому майданчику є невеликі дверцята. Побачимось на даху за кілька хвилин.

— Ще треба збігати по маску, плащ і…

— Нині масочка тобі не знадобиться, — всміхнувся Джайв. — Повір на слово. І поквапся. Не гаймо часу.

За дві хвилини Гарві знайшов Венделла й домовився зустрітися з ним надворі. Гарві був упевнений, що товариш щось запідозрив і теж підготується. Та, якщо вірити Джайву, в них був такий козир, що навіть Венделл, цей геній шокової тактики, не зможе нічого їм протиставити. Гарві побіг нагору, побачив дверцята, про які розказував Джайв, і поліз на дах.

Висоти він ніколи не боявся, навпаки, йому подобалося підноситися над усеньким світом і дивитися на нього зверху вниз.

— Я тут! — гукнув Джайв.

Гарві побачив його й побіг до свого змовника вузеньким проходом, що вів аж на вершечок похилого даху.

— Бачу, з рівновагою в тебе порядок! — похвалив Джайв.

— Повний порядок.

— А політати не хочеш? — почувся третій голос, і хтось вийшов із затінку димаря.

— Це Марр, наша сестричка, — сказав Джайв.

На відміну від свого спритного брата, який запросто міг ходити краєчком даху просто задля розваги, вона скидалася на далекого нащадка слимаків. Якби Гарві побачив, що її пальці лишають сріблясті сліди чи що з її лисуватої голови вилазять ріжки з очима, він навіть не здивувався б. Марр була гладкою, і це їй зовсім не личило: здавалося, що плоть ледве тримається на кістках — вона звисала потворними спітнілими складками біля очей, коло рота та на зап’ястках. Товстуля штрикнула Гарві під ребра:

— Кажу, політати не хочеш?

— Тобто? — Гарві відштовхнув її липку руку.

— Літав колись?

— Одного разу літав з батьками у Флориду.

— Хлопче, але ж йдеться не про літак, — підказав Джайв.

— А-а-а…

— Ну, хоч уві сні літав? — допитувалася Марр.

— А, так, буває, сниться таке.

— Уже непогано.

Вона була зовсім беззуба. Гарві подивився на цю пусту пащу, і йому стало гидко.

— Цікаво, куди поділися мої зуби? — усміхнулася Марр. — Ну, зізнавайся. Правда ж цікаво?

— Ну, так, цікаво… — знизав плечима Гарві.

— Їх забрав Карна. Клятий злодюга! У мене були такі гарні зуби… Прекрасні зуби…

— Хто такий Карна? — поцікавився Гарві.

— Не зважай, — вклинився Джайв. — До справи, бо спізнимося.

Марр щось невдоволено пробурмотіла та простягла руки до Гарві:

— Йди-но сюди, хлопче.

Її доторк був крижаним.

— Дивне відчуття, еге ж? — підморгнув Джайв до Гарві. — Не хвилюйся. Марр знає, що робить.

— І що ж вона робить?

— Перетворює тебе.

— Перетворює на кого?

— А це ти їй сам розкажеш, — відповів Джайв. — Вона зробить усе дуже швидко, насолоджуйся процесом. Мерщій, скажи вже, що хочеш стати вампіром.

— Ну, хотілося б налякати Венделла в образі упиря, — сказав Гарві.

— Упиря, кажеш… — прошепотіла Марр і почала розминати його шкіру трохи сильніше.

— Ага, хочу ікла, як у вовка, червону пащу і бліду шкіру, як у мерця, що пролежав у землі тисячу років.

— Дві тисячі років! — озвався Джайв.

— Десять тисяч! — вигукнув Гарві. Гра починала йому подобатися. — А ще очиська, що бачать у темряві, і гості кажанячі вуха…

— Зажди! — зойкнула Марр. — Треба зробити все як слід.

Її пальці розійшлися не на жарт, і Гарві вже здавалося, що його обличчя перетворилося на глину. Шкіра почала свербіти, хлопчик ледь стримувався, щоб не почухатись і не зіпсувати роботу скульпторки.

— А тут мусить бути шерсть, — підказував збоку Джайв. — На шиї йому потрібна чорна гладенька шерсть…

Товстуля мазнула його по шиї — і Гарві відчув, як від її дотику в нього росте шерсть.

— І крила! — вигукнув він. — Не забудь про крила!

— Куди ж без крил, — підтакнув Джайв.

— Що ж, хлопчику, підніми-но свої руці, — сказала Марр.

Вона пробіглася по них пальцями й усміхнулася.

— Добре, — кивнула вона. — Добре.

Гарві оглянув себе. На його подив, пальці стали вузлуватими й пазуристими, а з рук звисали шкіряні крила. Подув вітер, крила напнулися, як вітрила, і хлопчика мало не знесло з даху.

— Ти в курсі, що це небезпечна гра? — спитала Марр і відступила, щоб помилуватися своєю роботою. — Або в’язи скрутиш, або до смерті налякаєш свого товариша. Або й те, й те.

— Жінко, таж він не впаде! — обурився Джайв. — Він спритний хлопчина! Що, хіба не видно? Та ти тільки глянь на нього! — примружившись, він подивився на Гарві. — Знаєш, пацан, я зовсім не здивуюся, якщо виявиться, що в минулому житті ти був упирем.

— У вампірів не буває минулих життів. Вони живуть вічно, — заперечив Гарві, старанно вимовляючи кожен звук. Виявилося, що говорити з іклами в роті не дуже зручно.

— Авжеж! — зрадів Джайв і клацнув пальцями. — Так і є! Так і є!

— Ну, свою роботу я зробила, — сказала Марр. — Можеш іти, хлопче.

Знову дмухнув вітер, і якби Джайв не втримав Гарві, хлопця точно віднесло би бозна-куди. Вони спустилися до краю даху.

— Оно твій друзяка, — прошепотів Джайв і показав пальцем.

Гарві вразило те, що, попри темінь у гущавині, він бачив Венделла навдивовижу чітко. А ще він чув кожен його подих, кожен удар серця.

— Настав твій зоряний час, — прошипів хлопцеві на вухо Джайв і поклав руку йому на спину.

— А що тепер? — спитав Гарві. — Крилами махати чи що?

— Стрибай! — відповів Джайв. — Про решту подбає вітер. Вітер або земне тяжіння.

І він зіштовхнув Гарві з даху.

Гріхопадіння

Вітру не було. Гарві шугонув униз, як шматок шиферу, з його горлянки вирвався крик смертельного жаху. Венделл повернувся на крик — і обличчя його сполотніло. Аж тут нізвідки налетів вітер. Гарві вже черкав ногами по кущах, та враз його підхопило й понесло у височінь.

Крик перетворився на радісне виття, а жах — на радісне захоплення. Місяць сьогодні був більшим, ніж будь-коли: величезне біле коло наблизилося до Гарві та затулило весь світ, як мама, коли вона схилялася над ліжком, щоб поцілувати сина перед сном.

Та сьогодні він спати не ляже, нізащо. І мамине «добраніч» йому більше не потрібне. Шум вітру в крилах, світ, що тремтить од жаху, побачивши його тінь, — це було краще за будь-який сон.

Він глипнув донизу й побачив, що Венделл біжить у Дім.

«Ага, розігнався», — подумав Гарві та, розвернувши крила, як шкіряні вітрила, спікірував на жертву. Почувся скажений вереск — у Гарві мало серце не стало. На мить йому здалося, що це вітер, та потім до нього дійшло, що то його власна горлянка таке виробляє. І нелюдський вереск перейшов у сміх — дикий, навіжений сміх.

— Не треба… Благаю… Не треба! — рюмсав Венделл, тікаючи. — Хто-небудь, допоможіть! Допоможіть!!!

Гарві розумів, що вже досить — Венделл нажаханий мало не до смерті. Та чого спинятися? Адже так весело! Хлопцю подобалося відчуття вітру в крилах та холодне сяйво місяця за спиною, подобалися гострий зір і сильні кігті… Та понад усе йому подобався страх в очах Венделла та стугін паніки в його грудях.

Вітер поніс Гарві вниз, у гущавину, і щойно він приземлився, Венделл упав на коліна й почав благати про милість:

— Не вбивайте мене! Будь ласка, будь ласочка, молю, не вбивайте мене!

З Гарві було вже досить — він і наслухався, і надивився, і помстився. Пора було закінчувати гру, поки сміх не перетворився на сльози.

Він відкрив було рота, щоб сказати, хто він насправді, але Венделл, побачивши червону пащу з вовчими іклами, подумав, що це певна смерть, і почав благати з новою силою. Та цього разу він заспівав іншої пісні:

— Я жирний і зовсім несмачний. Але тут є ще один хлопчик…

Почувши такі слова, Гарві заричав.

— Він точно десь тут! — не вгавав Венделл. — Присягаюся могилою матері! І він м’ясистий, не те, що я!

— Ти тільки послухай, що белькоче цей малий, — почулося з кущів.

Гарві озирнувся — то був Джайв. Його силует ледь виднівся серед колючок.

— Юний Гарві, та він смерті тобі бажає.

Вихваляючи свого друга як чудову їжу, Венделл нічого не почув. На доказ того, яка з нього нікчемна здобич, Венделл задер футболку і потрусив своїм великим животом.

— Нащо я вам здався, — нюняв він, — візьміть краще Гарві! Ним ви гарно поласуєте!

— Вкуси його! — шипів тим часом Джайв. — Ну ж бо, сьорбни крові. А чого б і нє? Жир справді гидкий, зате кров у нього гаряча й смачна, — він аж підтанцьовував, притупуючи ногами в ритмі своєї пісеньки. — Смакуй, ласуй! М’ясця пожуй!

Тим часом Венделл нив, заливаючись шмарклями й сльозами:

— Не потрібен я вам! Знайдіть Гарві! Знайдіть Гарві, він смачніший!

Що дужче Венделл рюмсав, то доречнішою здавалася Гарві пісенька Джайва. А й справді, хто він такий, цей жалюгідний Венделл? Надто старанно він вихваляє Гарві перед вампіром, щоб вважати його другом. Просто ласий шматочок! Інший упир на місці Гарві відгриз би йому голову, щойно побачивши. Та все ж…

— Ну, чого ти чекаєш? — діймав його Джайв. — Ми ж так старалися, щоб зробити з тебе справжнього монстра, а ти що?..

— Так, але ж це лише гра, — відмовив Гарві.

— Гра?! — звів брови Джайв. — Ой, нє, хлопче, дзуськи. Це щось набагато серйозніше. Це урок, твоє виховання, твоя освіта.

Гарві не зрозумів, що має на увазі танцюрист, та й він не був упевнений, що хоче це знати.

— Якщо ти зараз же не кинешся на нього, то цей хробак здиміє, — прошипів Джайв.

Він мав рацію: Венделл перестав ревіти та спантеличено витріщався на нападника.

— Ви… мене… відпустите? — пробелькотів він.

Гарві знову відчув у себе на спині руку Джайва.

— Ну ж бо! — під’юджував той.

Гарві подивився на заплакане обличчя Венделла, на його тремтячі руки… «А що, якби ми помінялися місцями? — подумав він. — Хіба я поводився б інакше?» Він знав, що ні.

— Зараз або ніколи, — сказав Джайв.

— Тоді ніколи! Ніколи! — відрубав Гарві.

Слово вилетіло з його рота страшним риком, і Венделл помчав геть, волаючи не своїм голосом. Гарві не став його наздоганяти.

— Хлопче, ти мене розчарував, — сказав Джайв. — Як прикро. А я ж думав, що в тебе є інстинкт убивці.

— Ну то знай, що в мене його немає, — відказав Гарві.

Йому було трохи соромно. Він почувався боягузом, хоч і знав, що вчинив правильно.

— Лише магію змарнували, — почувся ще один голос.

З кущів вийшла Марр. У неї в руках було повно велетенських грибів.

— Де це ти їх познаходила? — поцікавився Джайв.

— Там, де й завжди, — відповіла Марр. Вона зміряла Гарві презирливим поглядом. — Мабуть, хочеш назад своє тіло.

— Так, поверніть його, будь ласка.

— Лишаймо його таким, — мовив Джайв. — Рано чи пізно йому таки захочеться крові.

— Та нє, — відмахнулася Марр, — магічна енергія не безкінечна, ти ж знаєш. Нащо розтринькувати її на цього нікчему?

Вона невимушено змахнула рукою в бік Гарві — і хлопчик відчув, як з нього витікає сила, що наповнювала його кінцівки та змінювала обличчя. Звичайно, він одразу полегшено зітхнув, але маленька часточка його душі оплакувала втрату. За якусь мить Гарві знову став звичайним прикутим до землі хлопчиком. Безкрилим і слабким.

Марр зняла своє закляття, розвернулася до Гарві спиною та перевальцем пошкандибала геть. Вона розчинилася в темряві, але Джайв був ще тут — він лишився, щоби наостанок устромити ще одну шпильку:

— Ти піймав ґаву, дурко. А міг би стати видатною особистістю.

— То був лише прикол, ось і все, — сказав Гарві, намагаючись приховати свій дивний сум. — Просто геловінський вибрик, який нічого не значив.

— Дехто з тобою не погодився б, — насупився Джайв, — адже всі люди, наділені справжньою силою та владою в цьому світі — кровопивці та викрадачі душ. І ми повинні служити й коритися їм. Усі ми мусимо служити їм до самої смерті.

Виголошуючи цю дивну промову, Джайв свердлив Гарві поглядом. А потім відступив у тінь і щез.

Гарві знайшов Венделла в кухні — він сидів там з хот-доґом в одній руці та печивом у другій і розповідав пані Ґріффін про щойно пережите страхіття. Побачивши Гарві, він аж впустив з рук їжу.

— Ти живий! Живий! — скрикнув він.

— Звісно, живий, — сказав Гарві. — А що, має бути інакше?

— Там надворі щось таке було! Жахлива тварюка! Вона мене ледь не схавала. Я думав, вона тебе зжерла.

Гарві подивився на свої руки і ноги.

— Та ні. Навіть не понадкушувала.

— Я такий радий! — скрикнув Венделл. — Я такий радий, такий радий! Ти мій найкращий друг, ти завжди будеш моїм найкращим другом!

«Ще п’ять хвилин тому ти хотів згодувати мене упирю», — подумав Гарві, та нічого не сказав. Може, настане час, коли він зможе розповісти Венделлу про своє перетворення і про те, як він ледве встояв перед спокусою поласувати людиною. Та не зараз.

— Я зголоднів, — лише й сказав Гарві та сів за стіл поряд зі своїм зрадливим другом.

Він хотів укинути до рота щось солодше від крові.

Круть-верть

Наступного дня Лулу і Венделл кудись поділися. Пані Ґріффін сказала, що бачила їх перед сніданком, а потім вони зникли. Тож Гарві лишився сам. Він намагався не згадувати події минулої ночі, та нічого не міг із собою вдіяти.

У голову постійно лізли уривки вчорашньої розмови з Джайвом, і хлопець увесь день обдумував ці фрази. Наприклад, що мав на увазі Джайв, коли сказав, що перетворення Гарві на вампіра було освітою, а не грою? Який же урок він мав вивчити, стрибаючи з даху й жахаючи Венделла?

Та ще й усі ті балачки про душогубів і служіння їм — що б це значило? Чи не про пана Гуда казав Джайв? А та велика сила, перед якою всі мають плазувати? І якщо пан Гуд був десь у Домі, то чому ні він, ні Венделл, ні Лулу його досі не бачили? Гарві вже розпитував своїх друзів про Гуда, та у відповідь йому казали одне й те саме: вони не чули ні кроків, ні шепоту, ні сміху — нічого такого. Тож якщо пан Гуд і справді був десь у Домі, то де він переховувався і чому не показувався?

Стільки запитань і так мало відповідей.

Аж ось, ніби цих таємниць було замало, на голову Гарві звалилася ще одна загадка. Після обіду, вже ближче до вечора, він лежав у затінку в будиночку на дереві, коли почувся відчайдушний крик. Гарві подивився крізь листя донизу й побачив, як по газону вітром мчить Венделл. Попри нестерпну спеку, він був одягнений у куртку з капюшоном: ти тут потом обливаєшся, а він ганяє в куртці, наче з глузду з’їхав.

Гарві гукнув товариша, але він його або не почув, або проігнорував. Тож хлопець спустився з дерева й рушив за Венделлом — той саме завернув за ріг Дому. Гарві знайшов його в садку, спітнілого й червоного, як буряк.

— Що таке? — поцікавився Гарві.

— Я не можу вибратися! — крикнув Венделл і розчавив гниле яблуко. — Гарві, я хочу піти звідси, та виходу немає!

— Звісно, що є.

— Я кілька годин намагався пробитися на волю, але туман відкидав мене точнісінько туди, звідки я прийшов, правду тобі кажу!

— Гей, заспокойся!

— Гарві, я хочу додому, — пробелькотів, мало не плачучи, Венделл. — Минула ніч була останньою краплею. Та тварюка приходила по мою кров. Я знаю, що ти мені не віриш…

— Вірю, — сказав Гарві. — Чесно, вірю.

— Справді?

— Справді.

— Ну, тоді тобі теж треба вшиватися, бо коли я піду, воно прийде по тебе.

— Навряд чи, — відповів Гарві.

— Я помилявся, — мовив Венделл. — Тут небезпечно. Так, я знаю, тут усе таке чудове, але…

— Тихше, — перебив його Гарві. — Нам треба про це поговорити. Але тихенько. І сам на сам.

— І де ж це? — спитав Венделл, витріщаючись здичавілими очима. — Усе навколо, саме це місце спостерігає за нами, слухає нас. Невже ти не відчуваєш?

— Нащо йому за нами спостерігати?

— А я звідки знаю?! — гаркнув Венделл. — Та минулої ночі я зрозумів, що якщо не втечу звідси, то тут і сконаю. Просто однієї ночі мене не стане. Або поїде дах, як у Лулу, — він стишив голос до шепоту: — Ти ж знаєш, ми — не перші гості Дому. Згадай про весь той одяг нагорі. Всі ті плащики, черевички, капелюшки… Вони колись належали іншим дітям — таким, як ми.

Гарві аж тіпнуло. Невже він ходив випрошувати солодощі в черевиках убитого хлопця?

— Я хочу забратися звідси, — сказав Венделл; його обличчям текли сльози, — але виходу немає.

— Якщо є вхід, то має бути й вихід, — відказав Гарві. Він намагався мислити логічно. — Ходімо до стіни.

Узявши Венделла на буксир, Гарві потягнув його в обхід Дому, а потім вони спустилися м’яким схилом. Хлопці підійшли до стіни з туману — вона мала цілком безпечний вигляд.

— Будь обережний, — попередив Венделл. — Ця стіна непроста.

Гарві вповільнився, очікуючи, що стіна здригнеться чи навіть потягнеться до нього примарними мацаками. Та стіна просто собі стояла. Уже сміливіше він увійшов у туман, гадаючи, що вирине по той бік. Однак якимось дивом Гарві розвернули й вивели зі стіни так, що він і не помітив: коли хлопець вийшов з туману, перед ним знову стояв Дім свят.

— Що ж це таке? — сказав він сам до себе.

Збитий з пантелику Гарві ще раз ступив у туман.

І знову те саме: він увійшов і вийшов у протилежному напрямку. Хлопчик пробував знову й знову, раз у раз, та спрацьовував той самий фокус. Він тицявся в туман доти, доки його не охопив відчай, у якому кілька хвилин тому був і Венделл.

— Тепер ти мені віриш? — спитав Венделл.

— Так.

— То що нам робити?

— Ну, не треба патякати про наші здогади, — прошепотів Гарві. — Просто живемо собі далі. Вдаємо, що передумали йти. Я трохи понишпорю, пороздивляюся тут усе.

Гарві почав своє розслідування, щойно вони повернулися в Дім. Спершу він вирішив знайти Лулу. Двері її спальні були зачинені. Він постукав, потім погукав. Відповіді не почулося, тож він узявся за ручку. Двері були незамкнені.

— Лулу? — покликав він. — Це Гарві.

У кімнаті її не було, та в ліжку явно хтось недавно спав, і Лулу напевне гралася зі своїми улюбленцями: двері лялькового будиночка були відчинені, а ящірки плуталися під ногами.

Гарві виявив-таки одну дивину. Він почув, як біжить вода, і зазирнув до ванної кімнати: ванна була наповнена по самісінькі вінця, а на підлозі в калюжах валявся дівчачий одяг.

— Ви ніде не бачили Лулу? — спитав хлопчик у пані Ґріффін, коли спустився вниз.

— Останнім часом не бачила. Вона, певно, вирішила побути наодинці, — старенька пильно подивилася на Гарві. — На твоєму місці, дитино, я не звертала б на це уваги. Пан Гуд не любить допитливих гостей.

— Та мені просто цікаво, куди вона поділася.

Пані Ґріффін супилася і крутила в роті язиком — було видно, як він рухається під її блідою щокою. Здавалося, вона хоче щось сказати, та не наважується.

— Хай там як, а я взагалі не вірю, що пан Гуд існує, — Гарві вирішив зумисне подражнити пані Ґріффін.

— Добирай слова, коли говориш про пана Гуда, — тихо сказала вона і насупилася ще сильніше.

— Я живу тут уже… бозна-скільки, — сказав Гарві й усвідомив, що вже втратив лік часу, — та жодного разу його не бачив. Жоднісінького! То де ж він?

Пані Ґріффін рушила до Гарві з піднятими руками, і на мить йому навіть здалося, що вона збирається його вдарити. Натомість вона схопили його за плечі й трусонула.

— Дитино, благаю тебе! — сказала вона. — Хіба тобі мало того, що ти вже й так знаєш? Ти ж прийшов сюди розважатися. Хлопчику мій, часу й справді дуже мало. Час летить… О Господи, як же швидко він летить!

— Я тут лише на кілька тижнів. І не збираюся зоставатися назавжди, — тепер уже він свердлив очима пані Ґріффін. — Чи доведеться?

— Припини, — сказала вона.

— Ви справді думаєте, що я залишуся тут назавжди? — мовив Гарві й скинув зі свого плеча її руку. — Пані Ґріффін, що це за місце? Тюрма якась?

Вона похитала головою.

— Не брешіть мені, — сказав Гарві. — Це тупо. Нас тут ув’язнили, так?

Хоча пані Ґріффін і тремтіла з голови до ніг від страху, та все ж вона наважилася легенько кивнути.

— Усіх нас? — уточнив хлопчик.

Вона знову кивнула.

— І вас теж?

— Так, — прошепотіла вона, — мене теж. І виходу звідси немає. Повір мені, якщо ти знову спробуєш утекти, по тебе прийде Карна.

— Карна… — промовив Гарві й пригадав ім’я, яке називав Джайв.

— Він живе нагорі, — сказала пані Ґріффін. — На даху. Там вони всі живуть, усі четверо. Ріктус, Марр, Карна та…

— …Джайв.

— Ти й сам усе знаєш.

— Я бачив усіх, крім Карни.

— То молися, щоб так і не побачив, — сказала пані Ґріффін. — А тепер, Гарві, послухай мене. Я знала багатьох дітей, які тут жили. Серед них були і дурники, і егоїсти, і справжні янголятка, і малі відчайдухи, але ти… Твоя душа палає яскравим вогнем, і я не знаю, чи зустрічала когось настільки обдарованого. Тому я й хочу, щоб тобі було тут весело. Користуйся часом, бо його лишилося менше, ніж ти думаєш.

Гарві терпляче все вислухав, а потім, коли вона скінчила свою промову, сказав:

— Та я однаково хочу зустрітися з паном Гудом.

— Пан Гуд помер, — відмовила пані Ґріффін, роздратована його наполегливістю.

— Він мертвий? Присягаєтесь?

— Присягаюся, — сказала вона. — Присягаюся могилою мого бідолашного Ключика: пан Гуд мертвий. І не розпитуй мене про нього.

Уперше за весь час слова пані Ґріффін прозвучали як наказ — доти вона ніколи не вказувала йому, що робити. Гарві хотів порозпитувати її ще, однак прикусив язика. Натомість вибачився за те, що порушив це питання, пообіцяв, що більше так не робитиме, і лишив стареньку наодинці з її таємним горем.

Що приніс потоп (і що він забрав)

— Ну? І в чому фішка? — спитав Венделл, щойно Гарві ввійшов у його кімнату.

Товариш знизав плечима.

— Усе добре, — відповів Гарві. — Будемо розважатися, поки можемо.

— Розважатися?! — обурився Венделл. — Як же ми будемо розважатися в цій тюрмі?

— Тут усе одно краще, ніж там, за стіною. Хіба ні?

Венделл вирячив очі. Гарві схопив його за руку, і той відчув у долоні кульку паперу — Гарві хотів потай про щось його сповістити.

— Ти краще знайди собі затишний куточок, книжечку почитай, — підморгнув Гарві.

Венделл зрозумів натяк. Обережно, щоб ніхто не побачив, він узяв записку і сказав:

— Мабуть, так і зроблю.

— Гаразд. А я надвір піду, поки сонечко світить, — сказав Гарві.

Саме так він і вчинив. Потрібно було все спланувати до півночі — о цій порі вони з Венделлом мали зустрітися, щоб разом утекти. Саме про це йшлося в цидулці. Сили, які охороняли Дім, мусили хоч інколи спати (певно, що така швидка зміна пір потребує чимало зусиль), тому найкраще було тікати опівночі.

Та Гарві не сподівався, що буде легко. Адже Дім ловить дітей уже не один десяток років (хтозна, може, й не одне століття — хіба комусь відомий вік зла, що мешкає в цій оселі?), і вихід без охорони тут точно не лишається, хай навіть опівночі. Вони з Венделл ом мусили діяти швидко й розважливо, не піддаватися паніці в тумані та лишатися терплячими. Справжній світ був десь там, по той бік. Треба тільки знайти до нього дорогу.

Коли Гарві побачив Венделла під час Геловіну, стало ясно, що записку той прочитав і зрозумів. «Я готовий. Мені страшно, але я готовий», — промовляли очі товариша.

Решта вечора минула наче дивна п’єса: хлопці були акторами, а Дім (чи той, хто в ньому сидів) — глядачем. Вони тинялися й веселилися так, ніби для них цей день нічим не відрізняється від попередніх. Увечері хлопці повбиралися в костюми та вирушили випрошувати цукерки, заливаючись сміхом, хоча насправді їм було моторошно в чужих черевиках. Потім вони пішли в Дім, щоб повечеряти та справити, як вони сподівалися, останнє тут Різдво. Хлопці порозпаковували подарунки — робот-пес для Венделла та магічний набір для Гарві, — побажали пані Ґріффін доброї ночі (насправді це було прощання, але вони не наважилися їй сказати) та повкладалися в ліжка.

У Домі запанувала тиша. Навіть сніг не зітхав на підвіконні й вітер не вив у димарі. Гарві подумав, що такої глибокої тиші він ще ніколи не чув: серцебиття відлунювало у вухах, а кожен порух на простирадлі здавався гучним, мов барабанний дріб.

За кілька хвилин до півночі Гарві встав і одягнувся. Щоб не шуміти, рухався він повільно й обережно. Потім вислизнув у коридор і поспішив донизу, ховаючись у тінях, наче злодій.

Він вийшов надвір не через важкі й рипучі парадні двері, а через кухню — і опинився на задньому дворі. Була глуха ніч. Хоча вітер уже зовсім стих, та ніс щипало від морозу, а поверхня снігу вкрилася льодом. Крижана скоринка хрустіла під ногами, хоч як обережно хлопчик ступав. Однак Гарві все ж надіявся, що в такий час Дім закривав очі й вуха, бо інакше чого за ним ніхто не погнався? Може, їм справді вдасться зникнути непомітно?

Він саме збирався повернути за ріг будинку, коли почув своє ім’я. Солодка надія на порятунок луснула. Гарві завмер на місці, сподіваючись, що в темряві його не помітять. Та хтось знову його покликав. Гарві не міг впізнати голос — то був не Венделл, і точно не пані Ґріффін. І на Джайва, Ріктуса чи Марр зовсім не схоже. Голосок був кволий, наче мовець ледве пам’ятав, як складаються слова.

— Гар-р-р… ві-і-і…

Аж раптом хлопчик нарешті зрозумів, хто це. Його серце й без того калатало, а тепер мало з грудей не вискакувало. Воно стугоніло так голосно, що заглушало решту звуків.

— Лулу, це ти? — пробелькотів Гарві.

— Так… — почулося з пітьми.

— Де ти?

— Близько… — відповіла вона.

Сподіваючись бодай мигцем побачити Лулу, Гарві вдивлявся в хащі, та бачив лише мерехтіння зірок на замерзлому листі.

— Ти йдеш… — сказала дівчинка.

Гарві ледь розумів, що вона каже.

— Так, — прошепотів він. — Ходімо зі мною.

Він ступив у її бік. Тієї ж миті блискітки, які Гарві вважав памороззю, відсахнулися від нього. Це що, якийсь костюм?

— Не бійся, — сказав він.

— Я не хочу, щоб ти мене бачив, — почулось у відповідь.

— Що сталося?

— Прошу… просто… не підходь…

Лулу позадкувала, послизнулася і впала на землю. Навколо неї затрусилося гілля. Гарві підступив ближче, простягнув руку, але дівчинка так схлипнула, що він закляк на місці.

— Я хочу допомогти, — сказав він.

— Не допоможеш, — відповіла Лулу; кожнісіньке її слово було сповнене болю. — Надто пізно. Просто… просто тікай, поки можеш. Я лише… хотіла дати тобі щось… на згадку про мене.

Лулу поворушилась у темряві, і Гарві здалося, що вона наближається до нього.

— Не дивися, — попросила дівчинка.

Гарві відвернувся.

— А тепер заплющ очі й пообіцяй, що не будеш піддивлятися.

Він слухняно стулив повіки.

— Обіцяю, — сказав Гарві.

Він відчув, що вона підійшла ближче, почулося її сопіння.

— Дай руку.

Голос пролунав зовсім поруч. Гарві розумів: якщо він розплющить очі, то побачить, що вони стоять обличчям до обличчя. Та він дав слово і хотів його дотримати. Хлопчик простягнув руку і відчув, як один за одним у долоню впали три маленькі предмети — важкі, холодні й вологі.

— Це все… що я знайшла… мені шкода…

— Тепер можна дивитися?

— Ще ні. Спочатку… дай мені… піти…

Гарві стиснув пальці в кулак, намагаючись вгадати, що це за подарунок. Холодні камінчики? Та ні, щось різьблене. На одному з предметів він намацав маленьку борозенку, на іншому — голову. Він здогадався! То були три вцілілі фігурки з ковчега. Хтось витяг їх із мулу та піску, з самісінького дна озера.

Та це його не заспокоїло — радше навпаки. Гарві поєднав здогади про блискітки й подарунки — і в нього сироти повиступали: Лулу пірнула аж на дно, щоб витягти фігурки. Жодна сухопутна істота на таке не здатна.

Не дивно, що Лулу ховалася в тіні та просила не дивитися — вона вже не була людиною. Лулу перетворювалася (якщо ще не перетворилася) на сестру тих дивних риб, що кружляли в темних водах озера. Тепер вона мала холодну кров і сріблясту шкіру.

— Ой, Лулу… — мовив Гарві. — Як же так сталося?

— Не марнуй на мене часу, — пробелькотіла вона. — Тікай звідси, поки можеш.

— Але я хочу тобі допомогти.

— Ти не можеш… не можеш мені допомогти… Я пробула тут надто довго. Моє життя скінчилося.

— Неправда, — заперечив Гарві. — Ми з тобою одного віку.

— Я тут уже стільки, що й не пам’ятаю… — Її голос затих.

— Не пам’ятаєш чого?

— А може, я просто не хочу пам’ятати, — сказала вона. — Бо тоді нестерпно болітиме…

Лулу зітхнула, глибоко й здавлено.

— Тікай… — прошепотіла вона. — Тікай, поки ще можеш.

— Я не боюся.

— То ти просто дурень, — сказала вона. — Боятися треба.

Гарві почув, як затрусилося гілля, — Лулу пішла геть.

— Зажди, — гукнув він.

Відповіді не було.

— Лулу!

Гілки затріщали гучніше. Судячи зі звуку, вона була вже далеко. Марно було кричати навздогін. Порушивши обіцянку, Гарві розплющив очі й побачив її на мить — лише тінь у темряві. Він побіг за нею. Гарві не знав, що казати, що робити, та він ніколи не пробачив би собі, якби лишив її отак.

Можливо, якщо переконати Лулу піти з ними, вийти за межі панування Дому, зла магія розвіється. Або, може, вони знайдуть лікаря, і він зцілить її від потворності. Гарві був ладен на все, аби лиш Лулу не поверталася до озера.

Вже виднілися зловісні води — їхня чорна поверхня виблискувала крізь хащі. Лулу підбігла до берега, і на хвильку бліді зорі освітили дівчинку. Все, чого так боявся Гарві, виявилося правдою, реальність навіть перевершила його уяву: на згорбленій лускатій спині виріс плавець, ноги вже майже злилися докупи, руки стали короткими й грубими, а між пальцями утворилися перетинки.

Та найдужче вражало її обличчя — воно майнуло, коли Лулу повернулася і глянула на Гарві.

Волосся повипадало, а ніс зовсім зник. Рот лишився без губ, а блакитні очі перетворилися на срібні кульки без вій і повік. Але все одно, незважаючи на свою потворність, очі й рот виражали людське почуття — безмежний сум. Гарві знав, що ніколи не забуде цього видовища, проживи він хоч сто років.

— Ти був моїм другом, — сказала Лулу. — Дякую тобі за це.

І вона шубовснула у воду.

Гарві прожогом кинувся до неї. Та коли він підбіг до берега, кола на воді вже майже зникли. Хвилину-дві він ще дивився в крижану воду, сподіваючись, що Лулу помітить його та випливе на поверхню. Однак вона поринула в чорні глибини, куди не доплисти жодній людині. Здавалося, це кінець.

Стискаючи її подарунки, як обереги, Гарві пошкандибав геть від озера — на зустріч з Венделлом.

Четвертий складник темряви

Товариш чекав його на газоні, якнайдалі від Дому.

— Що сталося? — прошепотів Венделл, побачивши Гарві. — Ми ж мали здибатися опівночі!

— Мене… перестріли, — сказав Гарві.

Він уже хотів розповісти, та помітив, що Венделл нервується і без моторошних оповідок. Гарві поклав трійцю фігурок у кишеню й вирішив розказати про зустріч з Лулу, коли вони відійдуть на безпечну відстань од цього жахливого місця.

На шляху до порятунку була тільки одна перешкода — мур із туману. Зараз він, як і завжди, мав безпечний вигляд. Звісно ж, це була лише ілюзія, як і багато іншого в королівстві пана Гуда.

— Треба діяти чітко й злагоджено, — мовив Гарві. — У тумані ми одразу втрачаємо орієнтацію, тож мусимо йти тільки прямо. Не дамо мареву нас розвернути.

— І як же? — поцікавився Венделл.

— Думаю, один з нас має зайти першим, а другий триматиме його за руку.

— Я, — сказав Венделл, випромінюючи завзяття, — я хочу бути першим.

— Без проблем. А я тоді буду стояти спиною до Дому та скеровувати тебе. Хтозна, може, стіна зовсім тонка, і ти просто перетягнеш мене на той бік.

— Будемо сподіватися, — сказав Венделл.

— Ти готовий? — спитав Гарві.

— Завжди готовий, — відповів його друг.

Вони міцно взялися за руки.

— Тоді вшиваймося звідси.

Венделл кивнув і зайшов у туман. Гарві зразу ж відчув, як товариш стис його руку сильніше.

— Не… від… пускай… — голос чувся здалеку, хоча Венделл устиг ступити лише кілька кроків.

— Просто йди далі, — сказав Гарві, коли вони повністю випростали руки й пора було відпускати один одного. — Ти там щось…

Гарві не договорив, бо позаду нього здійнявся лемент. Хлопчик озирнувся. Парадні двері Дому були відчинені; у вітальні горіло світло — і постать, що спускалася з ґанку, виднілася чорним силуетом. Це була пані Ґріффін.

Проте галасував хтось інший. Люди так не верещать. Гарві бачив, як пані Ґріффін швидкувала газоном. Вона подивилася на дах. Гарві теж задер голову та побачив крикуна, що саме злітав у зоряне небо.

Він здогадався, хто це, навіть не придивляючись. Гуд мав чотирьох слуг, але досі Гарві зустрічав лише трьох: Ріктуса, Джайва та Марр. А це був номер чотири: Карна, зубний злодій; Карна-ненажера; звір, проти якого так застерігала пані Ґріффін.

— Діти, хутко в Дім! Ховайтеся в Домі! — кричала пані Ґріффін. — Швидше! Швидше!

Повітря наповнилося шумом величезних крил.

Гарві гукнув друга і потягнув був його назад, та Венделл відчув дух свободи і аж ніяк не хотів відступатися.

— Чого ви чекаєте?! — волала старенька. — Забирайтеся звідти! Він вам голови повідкушує!

Гарві зиркнув на тварюку, що пікірувала вниз, і одразу повірив пані Ґріффін: Карна мав такі величезні щелепи, що запросто міг ураз перекусити хлопчика навпіл. Та Гарві не міг покинути Венделла. Вони разом встряли в цю пригоду, тож і виборсаються разом. Або загинуть. Вибору не було: Гарві мусив іти в туман слідом за Венделлом і сподіватися, що той уже вгледів зовнішній світ і перетягне друга за собою.

Хлопець почув, як пані Ґріффін кричить щось про правильну дорогу. Але потім його засліпив холодний туман, і голос старенької вже чувся як спотворений шепіт.

А от Карна верещав так голосно, що навіть туман не міг його заглушити. Горлання звіра прорвалося крізь морок у хлопцеві думки. Гарві зрозумів, що треба поквапитися, інакше за кілька секунд йому в голову впнуться вже ікла.

— Венделле! — крикнув Гарві. — Воно йде по нас!

Він мигцем побачив попереду силует, а потім з туману вигулькнуло обличчя товариша:

— Виходу нема!

— Має бути!

— Я не можу його знайти! — крикнув Венделл, та виття Карни його майже повністю заглушило.

Гарві озирнувся. Він боявся навіть уявити, що то за страховище, однак ще страшніше було не знати, де воно. Хлопець уже ввійшов у туман, і перед його очима вирував примарний серпанок, та він усе ж зумів розгледіти, як Карна спускається з неба. Це був найжахливіший представник їхнього сімейства: зогнила шкіра обтягувала голчасті блискучі кості, в пащі кишіли змієподібні язики, а щелепи клацали сотнями зубів.

«Усе, кінець, — подумав Гарві. — Прожив лише якихось десять років і п’ять місяців, а мені вже хочуть голову відкусити».

Аж тут краєм ока він помітив дивну річ: з туману виринула рука пані Ґріффін та опустила на землю Синька.

— Він добре відчуває напрямок, — почув Гарві її слова. — Біжіть слідом! Швидше!

Хлопчика не треба було просити двічі. Синька теж: задерши хвоста, він потрюхикав уперед. Гарві схопив Венделла за руку й помчав слідом за тваринкою. Кіт біг швидко, та Гарві не відставав. Він не зводив очей з пістрявого хвоста. Позаду залопотіли крила — Карна влетів у туман і вже майже дихав хлопцям у спину, але вони мчали за котом, не озираючись.

Крок за кроком, крок за кроком. Аж ось туман ніби порідшав.

— Вулиця! — радісно закричав Венделл. — Я її бачу!

Наступної миті Гарві теж її побачив: вологий тротуар виблискував у сяйві вуличних ліхтарів.

Тільки тоді він наважився озирнутись і побачив, що Карна буквально за метр од них.

Гарві відпустив Венделла, штовхнув його на вулицю і пригнувся. Карна лише дряпнув хлопчика підборіддям по спині. Звірюка летіла надто швидко, тож не встигла розвернутися по здобич і на повному ходу вилетіла у справжній світ.

Венделл був уже там. За мить Гарві приєднався до нього.

— Вдалося! — кричав Венделл. — Вдалося!

— Карні теж, — сказав Гарві.

Він показав на звіра: потвора злетіла в захмарене небо й уже почала розвертатися, щоб кинутись на хлопчаків.

— Він хоче загнати нас назад! — вигукнув Гарві.

— Ні! — скрикнув Венделл. — Ніколи! Я ніколи туди не повернуся!

Карна це почув. Його палаючі очі втупилися у Венделла, і монстр блискавкою шугонув донизу. Верещання луною прокотилося опівнічними вулицями Міллсепа.

— Тікай! — закричав Гарві.

Та погляд Карни немов прицвяхував Венделла до землі. Гарві вхопив товариша за руку й уже хотів бігти, коли почув, що рев потвори змінився: тріумф перетворився на сумнів, а сумнів змінився на біль. І ось Карна вже не пікірував — він падав: у його крилах з’являлися дірки, наче орда невидимих ротів пожирала шкіру страховиська.

Карна намагався розвернутися, та поранені крила його не слухалися, і наступної секунди чудовисько так гепнулося об землю, що аж відкусило собі дюжину язиків, а хлопцям до ніг покотилося з півсотні зубів. Проте звірюка не забилася на смерть. Попри біль, Карна звівся на крила, мов на шпичасті милиці, і пошкандибав до примарної стіни. Навіть зараз, у цьому жалюгідному стані, він лишався лютим звіром: клацаючи зубами, Карна зігнав Гарві та Венделла з дороги.

— Воно не може тут вижити… — зрозумів Венделл. — Воно тут помирає.

Гарві подумав, що добре було б мати якусь зброю і не дати тварюці повернутися до лігва, та мусив задовольнитися видовищем її поразки. Карна аж надто нестримано жадав хлопчачого м’яса, міркував Гарві. Якби потвора не гналася за ними з такою шаленою швидкістю, то не зазнала б такого болю і приниження. Це був гарний урок, та чи вистачить Карні мізків його засвоїти? Таке могутнє зло мало не загинуло через власний апетит.

Потвора поринула в мур, і за нею відразу ж стулилася туманна завіса.

Залишився тільки один натяк на таємниці, що чаїлися по той бік муру — у стіні виднілася мордочка Синька: тваринка роздивлялася світ, який для неї та решти мешканців Дому свят назавжди лишиться незвіданим. Ясно-блакитні очі кота на мить зустрілися з Гарвіним поглядом. Потім Синько озирнувся на свою в’язницю, ніби почув, що його кличе пані Ґріффін, і, гірко зітхнувши, рушив назад.

— Дивно, — сказав Венделл, витріщаючись на мокру вулицю. — Я ніби й не полишав міста.

— Та ну? — здивувався Гарві.

Він був не таким певним і почувався інакше — почувався позначеним цією пригодою.

— Цікаво, чи згадаємо ми про Дім за кілька тижнів.

— О, я напевне пам’ятатиму, — сказав Гарві. — У мене є кілька сувенірів.

Він занурив руки в кишені, намацуючи мешканців ковчега. Та щойно Гарві їх витяг, вони почали кришитися — реальний світ брав своє.

— Ілюзії… — пробурмотів хлопчик, спостерігаючи, як мініатюрні тваринки перетворювалися на пил і висипалися крізь пальці.

— А не байдуже? — пхикнув Венделл. — Пора додому. І це не ілюзія.

Час минає

За годину хлопці дійшли до центру міста, а там мусили розійтися — їхні будинки були в протилежних кінцях Міллсепа. Вони обмінялись адресами, пообіцявши один одному вийти на зв’язок за день-два, адже розповідь про Дім свят більше нікому підтвердити. Буде важко переконати батьків, що все це сталося насправді, та шанси можуть збільшитись, якщо хлопці розповідатимуть історію в один голос.

— До речі, не думай, що я не помітив, — сказав Венделл. — Ти врятував мені життя.

— Ти вчинив би так само, — знизав плечима Гарві.

Обличчям Венделла промайнув сумнів.

— Може, я хотів би так вчинити, — промовив він, знітившись, — але надто хоробрим я ніколи не був.

— Ми разом втекли, — сказав Гарві. — Без тебе в мене нічого не вийшло б.

— Правда?

— Правда.

Венделл усміхнувся.

— Ага. Певне, твоя правда. Ну… ще побачимось.

На цих словах вони розійшлись.

До світанку лишалося кілька годин. Вулиці були порожні, тож для Гарві дорога додому виявилася довгою та марудною. Він стомився й був трохи засмучений прощанням із Венделлом, але думка про зустріч з батьками додавала сил.

Іноді Гарві здавалося, що він збився зі шляху, бо йде незнайомими вулицями. Один квартал був зовсім дивним — Гарві ніколи не бачив таких блискучих будинків і незвичайних автомобілів, — а інший скидався на велике сміттєзвалище: напіврозвалені будівлі, захаращена непотребом дорога. Та з відчуттям напрямку в Гарві було все гаразд. Коли на сході засіріло, а на деревах зацвірінькали пташки, він завернув за ріг своєї вулиці. Од радощів хлопчик зірвався й побіг на рідний ґанок. Він хапав ротом повітря та ледь не падав.

Гарві постукав у двері. Відповіді не почулося, та й не дивно — було зовсім ранесенько. Він знову постукав, а потім ще раз. Нарешті загорілося світло, почулися кроки.

— Хто там? — пролунав з-за дверей голос батька. — Ви хоч знаєте, котра зараз година?

— Це я, — сказав Гарві.

Клацнув замок, і двері трішки прочинилися.

— «Я» — це хто? — поцікавився чоловік, визираючи надвір.

Він мав добре обличчя, та це був не Гарвін батько. Незнайомець здавався значно старшим: майже повністю сиве волосся, худе обличчя. У нього були не дуже охайні вуса, а обличчя вкривали зморшки — такі часто з’являються в людей, які багато супляться.

— Чого тобі треба? — спитав чоловік.

Гарві не встиг і слова мовити, коли пролунав жіночий голос:

— Відійди-но.

Хлопчик ще не побачив жінку, але помітив шпалери й картини в коридорі. Гарві зітхнув з полегкістю: це зовсім не його будинок. Вочевидь, він просто помилився й постукав не в ті двері.

— Перепрошую, — мовив він і позадкував. — Я не хотів вас будити.

— Кого ти шукаєш? — поцікавився чоловік, ширше прочиняючи двері. — Ти, бува, не зі Смітових дітлахів?

Він понишпорив у кишенях халата й витяг окуляри.

«Не може навіть мене роздивитися як слід, — подумав Гарві. — Бідолашний стариган».

Та перш ніж окуляри опинилися на носі в чоловіка, з-за спини незнайомця вигулькнула його дружина, і в Гарві мало не підкосилися ноги.

Жінка теж була літньою: майже таке саме, як і в чоловіка, безбарвне волосся та ще сумніше й зморшкуватіше обличчя. Але Гарві знав це лице краще за будь-яке інше. Перше обличчя, яке він полюбив. То була його мати.

— Ма? — пробелькотів він.

Жінка заклякла й витріщилася на хлопчика, який стояв на сходах. Її очі налилися слізьми, і вона ледь видихнула слово:

— Гарві?

— Ма?.. Мамо, це справді ти?

Нарешті чоловік надів окуляри. Вирячивши очі, він втупився в малого прибульця.

— Неможливо, — відрізав він. — Цей хлопець не може бути Гарві.

— Це він, — мовила жінка. — Це наш Гарві. Він повернувся додому.

— Після стількох років? — чоловік похитав головою. — Нині Гарві мав би бути вже чоловіком. Дорослим чоловіком. А це ж хлопчина!

— Кажу тобі, це він.

— Ні! — розсердився старий. — Це якісь жарти. Хтось намагається остаточно зіпсувати нам життя. Наче розбитих сердець замало.

Він уже хотів було грюкнути дверима, та Гарвіна мати притримала їх.

— Поглянь на нього, — мовила вона. — Подивися на одяг — саме в ньому він був того дня.

— Звідки ти знаєш?

— Думаєш, я могла забути?

— Минув уже тридцять один рік, — сказав Гарвін батько, все ще роздивляючись хлопця на ґанку. — Це не може… не може бути… — він затнувся, нарешті впізнавши сина. — О Господи, — його голос стишився до хрипкого шепоту, — це ж наш хлопчик, так?

— Я ж кажу.

— Ти що, привид? — спитав він у Гарві.

— О, заради Бога, — сказала його дружина. — Ніякий він не привид!

Вона прослизнула повз чоловіка на ґанок.

— Не знаю, як таке може бути, та мені байдуже, — мовила вона, відкриваючи до Гарві свої обійми. — Знаю лише, що наш хлопчик повернувся додому.

Гарві відібрало мову — сльози не давали сказати ні слова. Він просто впав у материні обійми. Так чудово було відчувати, як її руки гладять його волосся, як пальці витирають щоки.

— О, Гарві, Гарві, Гарві, — ридала вона. — Ми думали, що більше ніколи тебе не побачимо, — вона цілувала його знову й знову. — Ми думали, що ти зник назавжди.

— Як таке може бути? — не вгавав батько.

— Я не переставала молитися Богу, — сказала мати.

Гарві мав іншу відповідь на батькове запитання, та змовчав. Щойно побачивши маму й помітивши, як вона змінилася, як змарніла, він зрозумів, наскільки жорстоко пожартував з нього Дім Гуда: у справжньому світі минав рік, а там — лише день. Щоранку, поки він бавився у весняних травах, тут минали місяці. В обід, коли він грався в променях літнього сонця, тут спливав цілий сезон. Примарні сутінки, які здавалися такими швидкоплинними, насправді теж були циклом місяців, як і всі ті новорічні ночі, сповнені подарунків і снігу. Для Гарві час промайнув дуже швидко, і хлопчик постаршав лише на місяць, але його мама й тато прожили тридцять один рік у смутку, думаючи, що їхній син зник назавжди.

Ще трохи, і так би й сталося. Якби він, зачарований дріб’язковими розвагами, зостався в Домі ілюзій, у справжньому світі минуло б ціле життя — і його душа стала би власністю Гуда. Він приєднався б до риб в озері та кружляв би, кружляв, кружляв у темних і холодних водах… Від таких думок Гарві здригнувся.

— Замерз, моє сонечко, — промовила мати. — Ходімо всередину.

Хлопчик шморгнув носом і витер сльози.

— Я дуже стомився, — сказав він.

— Зараз я застелю тобі ліжко.

— Ні, — відмовив Гарві. — Перш ніж лягти спати, я хочу розповісти вам, що сталося. Це довга історія. Завдовжки в тридцять років.

Нові жахіття

Розповідати виявилося значно складніше, ніж гадалося. Перша поява Ріктуса, потоплення ковчега, втеча з Венделлом — усе це Гарві пам’ятав чітко, та водночас багато чого пригадати не міг. Наче туман просочився в його голову та вкрив серпанком Дім з околицями.

— Я пам’ятаю, як говорив з вами по телефону два чи три рази, — сказав Гарві.

— Любий, ти не дзвонив нам, — відповіла мама.

— Значить, то був черговий фокус, — мовив хлопчик. — Я мав би здогадатися.

— Але хто за цим стоїть? — поцікавився батько. — Якщо цей Дім існує, то його власник викрав вас і якимось чином не дав подорослішати. Може, він вас заморозив…

— Ні, — сказав Гарві. — Там було тепло. Ну, коли не сніжило.

— Мусить же бути хоч якесь пояснення.

— Воно є, — мовив Гарві. — Магія.

Батько похитав головою:

— Це дитяче пояснення, а я вже давно не дитина.

— Я знаю те, що знаю, — не поступався Гарві.

— Не так уже й багато, любий, — сказала мати.

— Більше нічого пригадати не можу, — зітхнув хлопчик.

Вона пригорнула його.

— Нічого, поговоримо ще завтра, коли відпочинеш.

— А ти зміг би знайти дорогу до того Дому? — спитав батько.

— Так, — сказав Гарві, хоча від самої думки про Дім його шкіра вкрилася сиротами. — Думаю, що так.

— З цього й розпочнемо.

— Не можна, щоб він туди вертався, — заперечила мати.

— Перш ніж звертатися до поліції, ми повинні переконатися, що будинок існує. Ти ж це розумієш, сину?

Гарві кивнув.

— Знаю, звучить так, ніби я все вигадав. Але я розповів правду, присягаюся.

— Ходімо, сонечко, — мовила мама. — На жаль, твоя кімната трохи змінилася, але вона так само зручна. Коли ти зник, я спершу не наважувалася нічого міняти — сподівалася, що знайдеш дорогу додому. А потім зрозуміла: якщо ти колись і повернешся, то будеш уже дорослим і навряд чи захочеш, щоб кімнату прикрашали ракети та папуги. От ми й запросили дизайнерів. Тож тепер вона зовсім інша.

— Та нічого, — сказав Гарві. — Я вдома, і це найголовніше.

Перед обідом, коли хлопчик спав у своїй старій кімнаті, почало дощити — березнева злива. Краплі билися у вікно й гамселили по підвіконню. Цей звук розбудив Гарві. Хлопець сів у ліжку. Волосся на потилиці стирчало в усі боки. Він згадав, що йому снилася Лулу — бідна загублена Лулу, яка ледь волочила крізь кущі своє спотворене тіло. Перед очима постали її руки-плавці, що стискали звірів із ковчега.

Думка про нещастя Лулу була нестерпною. І як він міг сподіватися на нормальне життя, якщо вона лишилася полонянкою Гуда?

— Я знайду тебе, — пробурмотів Гарві. — Знайду, присягаюся…

А потім він знову поклав голову на холодну подушку та слухав звуки дощу, поки не поринув у сон. Виснажений подорожжю й переживаннями, хлопчик не прокидався аж до наступного ранку. Дощ закінчився, небо розхмарилось. Настав час продумати план дій.

— Я придбав карту Міллсепа, — сказав батько, розгортаючи її на кухонному столі. — Ось наш будинок, — він уже позначив його хрестиком. — То ти пам’ятаєш назву якоїсь із вулиць біля дому Гуда?

— Я думав лише про те, як забратися звідти, — похитав головою Гарві.

— Там стоять поблизу якісь будівлі?

— Було темно і дощило.

— Тож маємо покладатися лише на удачу.

— Ми знайдемо його, — сказав Гарві. — Навіть якщо знадобиться цілий тиждень.

Та сказати було легше, ніж зробити. Минуло понад тридцять років, відколи вони з Ріктусом ішли в Дім свят, і багато чого змінилося. Побудували нові площі, розрослися нетрі; вулицями їздили небачені автомобілі, в небі літали чудернацькі літаки. Стільки всього, що відволікало увагу та збивало зі сліду…

Півдня минуло в марних пошуках.

— Я не тямлю, що тут де, — врешті зізнався Гарві. — Усе дуже змінилося.

— Шукатимемо далі, — сказав батько. — Розберемося.

Проте вони так і не розібралися. Решту дня марно тинялися, сподіваючись натрапити на якийсь дороговказ. Іноді Гарві казав: «Може, десь тут», — і вони вирушали в тому напрямку, проминали кілька вулиць і площ, а тоді з’ясовували, що йдуть зовсім не туди.

Увечері батько знову взявся розпитувати Гарві:

— Якби ти хоч пам’ятав, який той Дім на вигляд, я описав би його перехожим — може, комусь щось відомо?

— Він великий, це я точно пам’ятаю. І старий. Я впевнений, що Дім дуже старий.

— А ти зможеш його намалювати?

— Спробую.

Художник з Гарві був не дуже вправний, та здавалося, що його руки пам’ятали все краще, ніж голова — за півгодини хлопчик доволі детально зобразив Дім. Батько був задоволений.

— Завтра візьмемо малюнок з собою, — сказав він.

Та наступний день розчарував їх так само, як і попередній. Ніхто не впізнавав Дому, в околицях не було нічого подібного. Надвечір у батька почав уриватися терпець.

— Усе марно! — вигукнув він. — Ми з півсотні людей опитали, і ніхто нічого не знає!

— Це й не дивно, — мовив Гарві. — Не думаю, що хтось, окрім мене та Венделла, бачив Дім.

— Нам просто треба розказати все поліції, — сказала мати. — Хай вони це розслідують.

— І що ж ми їм скажемо? — батько підвищив голос. — Що ми думаємо, наче десь там, у тумані, ховається чарівний Дім, який краде дітлахів? Це ж смішно!

— Досить, заспокойся, — сказала йому дружина. — Поїмо, а тоді поговоримо.

Вони пішли додому, пообідали, заново все обговорили, але так нічого й не вирішили. Протягом багатьох років пан Гуд ловив дітей, однак був дуже обачний та оберігав себе від законів справжнього світу. Ховаючись за ілюзіями, він уже, певне, знайшов замість Гарві та Венделла нових бранців, які нічого не підозрювали. Схоже, Гуд і надалі творитиме зло — без викриття й покарання.

Наступного дня Гарвін батько зробив оголошення.

— Ці пошуки ні до чого не приведуть, — мовив він. — Тому досить.

— Ти йдеш у поліцію? — спитала його дружина.

— Так. Потрібно, щоб Гарві розповів їм усе, що знає. Це буде нелегко, сину.

— Мені не повірять, — сказав Гарві.

— Ось чому першим говоритиму я. Знайду того, хто мене вислухає.

Незабаром після сніданку батько кудись пішов. Вигляд він мав замислений і стурбований.

— Це все я винен, — сказав Гарві до матері. — Ми втратили стільки років, лише тому що я знудився. А могли би прожити їх разом…

— Не звинувачуй себе, — мовила вона. — Усі інколи вчиняють щось таке, про що потім шкодують. Кожен іноді робить хибний вибір, помиляється.

— Якби ж знати, як усе виправити, — зітхнув Гарві.

Невдовзі мати пішла в крамницю, залишивши Гарві з цією нав’язливою думкою. Чи можна було щось виправити? Як повернути втрачені роки та прожити їх тут, з людьми, які його любили і яких він ніжно любив у відповідь?

Гарві сидів біля вікна у своїй кімнаті, намагаючись розв’язати цю проблему, коли побачив на розі вулиці самотню постать. Він відчинив вікно й загукав:

— Венделле! Венделле! Я тут!

І помчав сходами донизу. Коли він відчинив двері, Венделл уже стояв на ґанку — обличчя в нього розчервонілося та блищало від сліз і поту.

— Гарві, що сталося? — пробелькотів він, гикаючи між словами. — Усе змінилося! Батя розлучився з мамою, а мама зараз така стара… і гладка, як свиня! — він витер носа та голосно шморгнув. — Так не мало бути! Правда ж?

Гарві спробував йому пояснити, як Дім обдурив їх, проте Венделл навіть слухати не став — він просто хотів, щоб жахіття скінчилося.

— Я хочу, щоб усе було, як раніше, — рюмсав Венделл.

— Мій тато пішов у поліцію, — сказав Гарві. — Він їм усе розкаже.

— Це не допоможе, — друг був у відчаї. — Вони ніколи не знайдуть Дім.

— Твоя правда. Я шукав його з батьками — марно. Він ховається.

— Дурню, звісно, він ховається від них, — сказав Венделл. — Йому не потрібні дорослі.

— Точно, — погодився Гарві, — йому потрібні тільки діти. Б’юсь об заклад, що він просто шаленіє, так хоче нас повернути.

— Звідки ти знаєш?

— Ми ж були в його пазурах. Ще трохи — і з’їв би нас живцем.

— То гадаєш, він на нас зуби гострить?

— Я впевнений.

Хвилину Венделл роздивлявся свої черевики.

— Думаєш, ми маємо повернутися?

— Навряд чи хтось із дорослих — мій тато, твоя мама чи поліція — коли-небудь знайде Дім. Якщо ми хочемо повернути вкрадені роки, треба зробити це самотужки.

— Не подобається мені ця ідея, — зізнався Венделл.

— Мені теж, — сказав Гарві.

Він подумав, що треба лишити батькам записку, бо ще вирішать, що він їм наснився.

— Мусимо йти. У нас немає вибору, — мовив він.

— Коли вирушаємо?

— Зараз! — Гарві насупився. — Ми й так втратили забагато часу.

Повернення в щасливий край

Здавалося, Дім знав, що вони повертаються: щойно хлопці вийшли на вулицю, їхні ноги немов самі згадали дорогу — і вони рушили на беззвучний поклик голодного будинку.

— А що з нами тепер буде? — спитав Венделл. — Ми ж ледь утекли минулого разу…

— Пані Ґріффін нам допоможе, — відповів Гарві.

— А якщо Карна відкусив їй голову? — занепокоївся Венделл.

— Тоді впораємося самі.

— З чим впораємося?

— Знайдемо Гуда.

— Але ж ти казав, що він помер.

— Навряд чи такій істоті може завадити смерть, — сказав Гарві. — Він десь у Домі, Венделле, і ми мусимо вистежити його, подобається нам це чи ні. Він викрав усі ті роки, що ми могли провести з батьками. І якщо ми хочемо повернути свій час, доведеться притиснути гада.

— На словах усе просто, — пхикнув Венделл.

— Дім сповнений різних фокусів, — нагадав йому Гарві. — Пори року, подарунки. І все — лише ілюзії. Ми повинні пам’ятати про це, триматися за цю думку.

— Гарві, дивись!

Венделл показав уперед. Гарві впізнав цю вулицю з першого ж погляду. Тридцять три дні тому він стояв тут і слухав, як спокусник Ріктус вихваляє Дім і розповідає, що за пречудове місце лежить по той бік стіни з туману.

— Осьде вона, — промовив Гарві.

Дивно, але хлопець не боявся, хоча й знав, що вони повертаються ворогові до рук. Та краще просто зараз зустрітися з Гудом і його ілюзіями, аніж потім решту життя гадати, що ж трапилося з Лулу, й оплакувати втрачені роки.

— Готовий? — спитав він у Венделла.

— З’ясуймо спочатку одну річ. Якщо Дім — справді ілюзія, як же ми відчували холод? І як це я примудрився погладшати від пирогів пані Ґріффін, і…

— Не знаю, — перебив його Гарві; сумнів ковзнув холодним пальцем по його спині. — Не можу пояснити, як працює магія Гуда. Та я певен, що він забрав усі ті роки собі на поживу.

— На поживу?

— Ага. П’є їх, як… як… як упир.

У Гарві вперше сяйнула така думка про Гуда, одначе це порівняння одразу здалося йому влучним. Кров — це життя, а саме життям харчується Гуд. Він вампір, це точно. Ба навіть король вампірів.

— То чому ми не взяли кілка, святої води чи ще чогось такого?

— Вони допомагають лише в казках, — відповів Гарві.

— А якщо він поженеться за нами…

— Ми дамо відсіч.

— Відсіч? Як?

Гарві знизав плечима. Насправді він не знав, як і чим вони будуть з ним битися. Але молитви й хрести у битві не зарадять — щодо цього він був певен.

— Досить балачок, — сказав він Венделлові. — Не хочеш іти, то й не треба.

— Такого я не казав.

— Добре, — мовив Гарві й рушив у туман.

Венделл ішов за ним назирці, та щойно Гарві занурився в туман, товстун ухопив його за рукав, і вони зайшли так само, як і вийшли, — разом.

Мур огорнув їх вологим покривалом. Він так сильно тиснув на хлопців, що Гарві почало здаватися: от-от задушить. Однак туман лише не хотів, щоб вони передумали. Наступної миті його межі затремтіли, і він виплюнув хлопців по той бік стіни.

У королівстві Гуда був розквіт літа, сезону лінощів. У справжньому світі сонце затулили дощові хмари, а тут воно заливало світлом і Дім, і все, що буяло навколо. Запашний вітерець гойдав дерева. Вікна Дому, його димарі, двері та ґанок сяяли, немов щойно пофарбовані. Лунали привітні пісні, з кухні линув запашний аромат, а з прочинених дверей чувся щирий сміх. Гостинність, сама лиш гостинність.

— А я вже й забув… — пробурмотів Венделл.

— Що ти забув?

— Як… як тут гарно.

— Не вір своїм очам, — мовив Гарві. — Це все ілюзія, пам’ятаєш? Усе навколо.

Венделл нічого не відповів і почалапав до дерев. Його овівав солодкий вітерець: здавалося, він хоче підхопити Венделла й понести в небо, наче пелюстку. А хлопчик і не опирався — слухняно йшов у плямистий затінок.

— Венделле! — гукнув Гарві. — Нам краще триматися разом!

— А я й забув про будиночок на дереві, — замріяно проговорив Венделл, роздивляючись густу крону дерева. — Круто було, пам’ятаєш?

— Ні, — Гарві вирішив, що минуле нізащо не відволіче його від запланованого, — не пам’ятаю.

— Та ну тебе, ще й як пам’ятаєш, — відказав Венделл, усміхаючись од вуха до вуха. — Ми ж стільки зусиль доклали! Злажу нагору, подивлюся, як там наша хатинка.

Гарві схопив його за руку.

— Нікуди ти не полізеш.

— Хочу — значить, полізу, — Венделл висмикнув руку. — Я можу робити все, що забажаю. Ти що, мій хазяїн?

Гарві побачив, що у Венделла посоловіли очі, та зрозумів: Дім уже опанував його друга. Він знав, що й сам не зможе довго опиратися. Це було лише питання часу. А що потім? Начисто забуде, по що сюди повернувся, і стане пустоголовим недоумком, який регоче, мов навіжений, поки з нього висмоктують душу?

— Ні! — відрубав він. — Не дозволю!

— Що не дозволиш? — не второпав Венделл.

— У нас є справа! Мусимо діяти!

— Та яка ще справа? Тобі не байдуже?

— Ні. Якихось п’ять хвилин тому і тобі не було байдуже. Венделле, згадай, що з нами зробили.

Зашелестіло листя.

— А-а-а-а… — зітхнув вітер, наче тільки зараз допетрав, чому Гарві повернувся. Либонь, наступної миті помчить доносити панові Гуду.

Та Гарві було байдуже. Ба більше, ця думка його потішила.

— Уперед! — крикнув він навздогін вітру, що повернув у бік Дому. — Розкажи! Все йому розкажи!

Гарві повернувся до Венделла:

— Ти зі мною? Чи мені йти самому?

— Якщо ти про Дім, то я не проти зайти, — усміхнувся Венделл. — Уже їсти хочеться.

Гарві вилупив очі.

— Ти що, зовсім не пам’ятаєш, про що ми з тобою говорили там, за стіною?

— Авжеж пам’ятаю, — відказав товариш. — Ми говорили, що прийдемо сюди, а потім… потім… — він затнувся, насупився. — Ти сказав, що…

— Венделле, це місце вкрало наші роки — час, що належав нам.

— Як це? — пробелькотів насуплений Венделл. — Адже зараз… зараз… — він знову вмовк, добираючи потрібне слово, — зараз така чудова погода!

Зморшки на його лобі розгладилися, і Венделл заусміхався.

— А не байдуже? Кого це колише? — сказав він. — Тобто кого це колише такого гарного дня? Розважаймося!

Гарві похитав головою. Він лише гаяв дорогоцінний час, а саме цього Гуд із Домом і прагнув. Замість того, щоб марно переконувати Венделла, він розвернувся й попрямував до парадних дверей.

— Зажди! — заволав Венделл. — Чуєш, як пирогом пахне?

Гарві справді відчув аромат, і перш ніж розпочинати пригоду, йому теж захотілося вкинути щось до рота. Так, усі ці спокусливі запахи — лише частина вистави, та живіт неможливо було переконати. У Гарві аж слина потекла.

Усе, що йому лишалося, це згадати про порох, на який перетворилися фігурки, щойно він вийшов з туману на вулицю Міллсепа. Цілком можливо, що пиріг на кухонному столі — з того ж пороху, який тільки здається солодощами. Гарві відчайдушно вхопився за цю думку, адже такі облуди чигали його на кожному кроці.

Гарві піднявся на ґанок і рушив у Дім. Венделл плентався за ним. Щойно вони переступили поріг, двері затріснулися. Гарві перелякано озирнувся. Шкірою пробігся мороз, адже двері зачинилися не від вітру — протягу не було.

Позаду них стояв Ріктус.

Кухар, кіт і труна

— Класно, хлопче, що ти до нас повернувся, — промовив Ріктус зі своєю звичною усмішкою. — Я їм казав, що ти нас не полишиш, та мені ніхто не вірив. «Він кинув нас, — торочили вони, — пішов геть, кинув». Таж мені видніше, — він рушив до Гарві. — Чого б це тобі йти, якщо попереду ще стільки веселощів!

— Я зголоднів, — замимрив Венделл.

— То пригощайся! — вишкірився Ріктус.

Венделл прожогом кинувся в кухню.

— Матінко рідна! — заволав він. — Ви тільки-но погляньте на всі ці ласощі!

Гарві змовчав.

— А ти не голодний? — здивувався Ріктус.

Його ліва брова аж підскочила над окулярами. Він приставив руку до вуха:

— Здається, чую скарги твого порожнього шлунка.

— Де пані Ґріффін? — спитав Гарві.

— Тут, тут, — невимушено відповів Ріктус. — Вона вже старенька. Останнім часом майже не вилазила з ліжка, тож ми вклали її там, де тихо й затишно.

Щойно він це сказав, з вітальні почулося нявчання — біля дверей стояв Тушко. Ріктус насупився.

— Ану тпрусь! — гаркнув він. — Не бачиш, люди розмовляють? Повилазило?

Тушко анітрохи не злякався. Він підійшов до Гарві й почав тертись об його ноги.

— Що таке? — спитав Гарві.

Хлопчик присів і погладив тваринку. Кіт голосно замуркотів.

— Тю, то все кльово й пречудово! — зрадів Ріктус, змінивши гнів на блискучу усмішку. — Тобі подобається котик, котику подобаєшся ти — всі задоволені!

— Я не задоволений.

— І чого ж це?

— Я десь тут лишив усі свої подарунки, та забув, де саме.

— Без проблем, — сказав Ріктус. — Я їх знайду.

— Справді?

— Ще б пак! — закивав Ріктус, переконаний, що його чарівність подіяла. — Адже ми тут саме для цього — щоб виконувати всі твої забаганки.

— Може, я лишив їх у себе в кімнаті, — підказав Гарві.

— Знаєш, мені теж здається, що я бачив їх саме там. Стій тут. Я миттю.

Він погнався на другий поверх, перескакуючи через дві-три сходинки і насвистуючи дурнувату мелодію. Гарві дочекався, поки він зник, а тоді відпустив Тушка й пішов глянути, як там Венделл.

— Диви сюди! — почувся голос, щойно він переступив поріг кухні.

Це був Джайв. Як завжди бадьорий, він стояв коло плити, однією рукою жонглюючи яйцями, а другою підкидаючи млинці на пательні.

— То чого будеш? — поцікавився він. — Солоденького чи гостренького?

— Я нічого не хочу.

— Тут усе смачнюче! — гукнув Венделл. — Спробуй яблучного пирога! Він просто неперевершений!

Гарві мучила ядуча спокуса. Наїдки мали неймовірно апетитний вигляд. Та він знову нагадав собі, що все це — лише пил.

— Трохи згодом, — сказав Гарві та відвів погляд од вафель під солодким сиропом і мисочок з пломбіром.

— Куди ти зібрався? — поцікавився Джайв.

— Пан Ріктус шукає мої подарунки, — відповів Гарві.

Обличчя Джайва засвітилося від радості.

— То ти знову з нами! — вигукнув він. — Молоток! Справжній пацан!

— Я скучив за Домом, — відповів Гарві.

Він вирішив більше не затримуватися — раптом Джайв таки помітить, що він бреше? Гарві розвернувся й вийшов назад у вітальню. Тушко був ще там і пильно дивився на Гарві.

— Що таке?

Кіт попрямував до сходів. Зупинився на півдорозі, озирнувся.

— Ти хочеш мені щось показати? — прошепотів Гарві.

Зачувши його слова, тваринка рушила далі. Гарві пішов слідом, думаючи, що кіт побіжить на другий поверх, та він не добіг до сходів і повернув наліво, повівши Гарві вузьким проходом до дверей, яких він ніколи раніше не помічав.

Гарві посіпав за ручку — двері були замкнені. Він озирнувся, пошукав очима Тушка й побачив, що той треться об ніжку маленького столика. На столику лежала різьблена скринька. У ній був ключ.

Хлопець підійшов до дверей, відімкнув їх і прочинив. Він побачив дерев’яні сходи, що вели донизу, в пітьму. Звідти чувся гіркий запах. Може, він і не наважився б піти туди, але Тушко прошмигнув повз нього та зник у темряві.

Виставивши руки обабіч себе, торкаючись вологих стін кінчиками пальців, Гарві почав спускатися за котом, рахуючи сходинки. Їх виявилося п’ятдесят дві. Коли він спустився вниз, очі вже призвичаїлися до мороку. Погріб був просторий, як печера, та порожній. Лише велика дерев’яна скриня стояла на запилюженій підлозі метрів за десять від Гарві.

— Що це таке? — прошепотів Гарві до Тушка.

Він знав, що кіт не вміє говорити, та все ж чекав на якийсь знак.

У відповідь тваринка підбігла до скрині, спритно вистрибнула на кришку та почала її шкрябати.

Цікавість Гарві була сильнішою за страх, та він не кинувся одразу знімати кришку. Хлопчик підкрадався до скрині, як до сплячого страховиська. Він одразу помітив, що скриня нагадує грубо збиту труну, та де таке бачено, щоб на труні висів замок? Може, коли понівечений Карна пришкандибав у Дім, його вклали тут? Може, він лежить, слухає, як Тушко дряпає кришку, і чекає, коли хтось відімкне замок і випустить його на волю?

Та коли до труни лишався метр, Гарві помітив підказку — з-під кришки стирчав шнурок від фартуха. Гарві знав тільки одну людину в Домі, яка носила фартух.

— Пані Ґріффін, — прошепотів він, засовуючи пальці під кришку. — Пані Ґріффін? Ви там?

Зсередини почувся приглушений стук.

— Я визволю вас, — пообіцяв хлопчик.

Підняти кришку не вдавалося — треба було зламати замок. Гарві понишпорив, шукаючи щось помічне, і знайшов два досить великі камінці. Зваживши їх у руці, він повернувся до труни.

— Доведеться трохи пошуміти, — попередив він пані Ґріффін.

Використовуючи камінці як зубило й молоток, Гарві вдарив по замку. Раз, другий… Від металу відскакували блакитні іскри, проте він не поступався. Раптом замок дзенькнув і впав додолу.

На хвильку Гарві завагався — його брав сумнів. Що він робитиме, якщо в труні насправді Карна? А тоді він пожбурив камінці вбік і відкинув кришку.

Гірка правда

Він мало не закричав, побачивши, як змарніла бідолашна пані Ґріффін. Вона дивилася на нього дикими очима, обличчя було вкрите синцями, хтось повиривав у неї цілі пасма волосся та запхав у рот брудну ганчірку. Гарві дуже обережно вийняв кляп.

— Дякую, любий, дякую, — почувся її хрипкий шепіт. — Але дарма ти повернувся. Тут надто небезпечно.

— Хто це з вами зробив?

— Джайв і Ріктус.

— За його наказом? — спитав Гарві, допомагаючи їй звестися на ноги. — Не кажіть мені більше, що він помер, бо тепер я знаю, що це неважливо. Гуд тут, у Домі, так?

— Так, — ледь чутно промовила пані Ґріффін.

Гарві допоміг їй вилізти з труни.

— Так, він тут. Але Гуд і Дім, вони… — старенька заплакала.

— Усе добре, — втішав її Гарві. — Усе буде добре.

Вона доторкнулася до свого обличчя й відчула пальцями сльози.

— А я думала… я думала, що більше ніколи не заплачу, — сказала пані Ґріффін. — Дивися, що ти зробив!

— Пробачте мені, — знітився хлопець.

— Таж ні, любий, не вибачайся. Це чудо, — вона всміхнулася крізь сльози. — Ти здолав його прокляття.

— Яке прокляття?

— О, це довга історія.

— Радо послухаю.

— Я була першою гостею Гуда. Багато-пребагато років тому. Мені було дев’ять, і я втекла з дому.

— А чому ви втекли?

— У мене помер котик, а батько відмовився купувати нового. Здогадайся, кого подарував мені Ріктус першого ж вечора.

— Трьох котів.

— Ти вже зрозумів, як влаштований цей будинок?

— Він дає тобі все, чого забажаєш, — кивнув Гарві.

— Я мріяла про котів, новий дім і…

— І?

— І нового батька, — вона тремтіла від страху, згадуючи минуле. — Того вечора я зустрілася з Гудом. Принаймні почула його голос.

До ніг пані Ґріффін підбіг Тушко. Старенька нахилилася й узяла його на руки.

— А де саме ви його почули?

— На горищі. Він сказав: «Якщо ти лишишся тут, то ніколи не помреш, ніколи-ніколи. Ти постарієш, але житимеш аж до кінця світу та більше ніколи не будеш плакати».

— І вам справді цього хотілося?

— Дурне бажання, але так. Я боялася. Боялася, що мене закопають у землю, як мого кота, — її блідими щоками потекли нові струмочки сліз. — Я тікала від смерті…

— …і прибігли просто до її оселі, — закінчив за неї Гарві.

— О, ні, дитино, — сказала пані Ґріффін, — Гуд — не Смерть, — вона витерла очі, щоб краще бачити хлопчика. — Смерть природна, а Гуд — ні. Тепер я залюбки зустріла б Смерть, як давню подругу, яку колись прогнала зі свого ґанку. Дорогенький, я вже вдосталь надивилася на цей світ. Перед моїми очима проминуло стільки років, стільки дітей…

— А чому ви не спробували його зупинити?

— Мені його не здолати. Я лише намагалася зробити дітей, які тут гостювали, трішечки щасливішими.

— Скільки ж вам років? — поцікавився Гарві.

— Хтозна, — старенька притиснулася щокою до Тушка. — Я виросла й постаріла за лічені дні, а потім час перестав на мене впливати. Інколи так хотілося спитати когось із дітей, який нині рік…

— Сказати?

— Не треба, — вона притисла палець до губ. — Краще мені не знати. Бо буде надто боляче.

— Чого ж ви хочете?

— Померти, — сказала пані Ґріффін і ледь помітно всміхнулася. — Вислизнути зі старої кволої оболонки та злетіти до зірок.

— А після смерті люди летять до зірок?

— Я в це вірю. Та Гуд не дасть мені померти. Ніколи. Так він мені помститься за те, що я дала тобі втекти. Він уже вбив Синька — за те, що він показав вам шлях.

— Гуд вас відпустить, — сказав Гарві. — Обіцяю. А якщо не схоче, то я його змушу.

— Мій любий сміливцю, — пані Ґріффін похитала головою, — Гуд не відпустить жодного з нас. У нього всередині — жаска пустка. Він намагається заселити її душами, але ця пустка безмежна. Чорна безодня…

— От якраз туди тобі й дорога, — почувся єлейний голос.

То була Марр. Наче слимак, вона повзла сходинками до підвалу.

— Ми вже будинок догори дриґом перевернули, а ти осьде, — мовила вона до Гарві. — Ходімо зі мною, дитинко.

Вона простягла руки до Гарві, та він добре пам’ятав, яку силу має її дотик.

— Мерщій! Ходімо! — примовляла вона. — Зможеш уникнути халепи, якщо дозволиш перетворити себе на щось покірне. Пану Гуду подобаються покірні істоти. Блохи, хробаки, шолудиві пси. Іди сюди, хлопче! Швидше!

Гарві оглянув погріб. Інших виходів тут не було, тож, щоб вивести пані Ґріффін на сонце, треба піднятися сходами, а на шляху в них стояла Марр.

Він рушив до неї, і вона посміхнулася беззубим ротом:

— От молодець, от молодець…

— Не підходь, — благала пані Ґріффін. — Вона тебе скривдить.

— Цить, жінко! — огризнулася Марр. — Наступного разу ми прицвяхуємо кришку! — Її брудно-зелені очі крутнулися в очицях і втупилися в Гарві. — Він сам знає, що робити. Правда ж, хлопче?

Гарві не відповів. Він просто йшов на Марр, назустріч її пальцям, що простягнулися до його обличчя, наче равликові ріжки.

— Хороший, слухняний хлопчик, — посміхалася вона. — Може, я й не перетворю тебе на хробака. Ким ти хочеш стати? Відкрий мені свою душу…

— Забудь про мою душу, — сказав Гарві та простягнув до неї руки. — Краще розкажи про свої бажання.

— Мої? — здивувалася Марр.

— Так-так, — сказав Гарві. — Ким ти мрієш стати?

— Я ніколи не мрію, — відрізала Марр.

— А ти спробуй, — гнув своєї Гарві. — Мене ти можеш перетворити на хробака чи кажана, а ким би ти сама стала?

Впертість на її обличчі змінилася здивуванням, а здивування переросло в паніку. Довгі пальці почали зіщулюватися, та Гарві блискавично вхопив Марр за руки. Їхні пальці переплелися.

— Ким ти мрієш бути? — спитав Гарві. — Думай!

Вона заборсалася, і хлопчик відчув, як з її рук у його перетікає магія — Марр намагалася його на щось перетворити. Та Гарві не хотів ставати кажаном-вампіром, а тим паче хробаком. Йому подобалося бути самим собою. Тож її чари не могли на нього вплинути — натомість вони почали вертатися до Марр. Вона затремтіла так, наче її занурили в крижану воду.

— Що ти виробляєш?! — гримнула вона.

— Розкажи мені про свої мрії, — сказав Гарві.

Здавалося, вони помінялися ролями.

— Тобі я нічого не розкажу! — скрикнула Марр, все ще намагаючись видерти свої пальці з його рук.

Та вона не звикла до опору. Її м’язи були м’якими й обвислими. Марр пручалася та тягнула руки до себе, але вирватися не могла.

— Облиш мене! — пискнула вона. — Якщо ти мене скривдиш, пан Гуд відірве тобі голову!

— Не збираюсь я тебе кривдити, — відповів Гарві. — Я лише хочу, щоб твої мрії здійснилися. Послуга за послугу.

— Я не хочу! — закричала Марр.

Вона заборсалася ще сильніше, але Гарві не відпускав. Навпаки, підступив ближче, немов хотів її обійняти. Марр почала плюватися в нього великими шматками слизу, та Гарві змахнув цю гидоту й сунув далі.

— Ні… — промимрила Марр. — Ні…

Вона не змогла опанувати власні чари — і вони почали змінювати її плоть. Обличчя Марр розм’якло й потекло, як топлений віск. Тіло осіло в старенькому пальті, й на підлогу полилася рідка зеленава каша.

— Ох… — простогнала Марр. — Клята дитина…

Про що ж вона мріяла, думав Гарві, що за мрії перетворюють її на драглі? А Марр усе зіщулювалася — вона стала замалою для свого одягу, і він упав на підлогу. Її голос перетворився на комариний писк. Здавалося, ще трохи — і вона зовсім зникне.

— Про що ти мрієш? — питав Гарві.

Пальці Марр витекли з його рук, як морська вода.

— Ні про що я не мрію… — відповіла вона. Її очі запали в очниці, голова розповзалася. — Цим… я… і… стала… — вона провалювалася в складки власного одягу. — Нічим…

Марр перетворилася на калюжу, з якої пролунали її останні слова:

— Я… ніщо…

А потім її не стало — Марр поглинули власні чари.

— Ти переміг! — вигукнула пані Ґріффін. — Тобі вдалося!

— Ще троє на черзі.

— Троє?

— Ріктус, Джайв та сам Гуд.

— Ти забув про Карну.

— Він ще живий?

Пані Ґріффін ствердно кивнула.

— Боюся, що так. Його лемент лунає щоночі. Він жадає помсти.

— А я хочу, щоб мені повернули моє життя, — сказав Гарві.

Він узяв пані Ґріффін за руку та повів їх із Тушком, якого старенька й досі тримала на руках, до сходів.

— І я поверну його. Хай скільки це буде мені коштувати.

Пані Ґріффін озирнулася на купку одягу, що лежала там, де ще хвилину тому була Марр.

— Може, тобі все вдасться, — вражено сказала вона. — З-поміж усіх дітей, що тут побували, ти, мабуть, єдиний спроможний перемогти Гуда в його грі.

Попіл до попелу

Вгорі сходів на них чекав Ріктус. Усмішка його була солодкою, та слова — аж ніяк.

— Тепер ти, юначе, вбивця, — сказав Ріктус. — Руки від крові не сверблять?

— Він її не вбивав, — заступилася за Гарві пані Ґріффін. — Марр ніколи не була живою. Як і жоден з вас.

— То що ж ми тоді таке? — поцікавився Ріктус.

— Ілюзії, — відповів Гарві, підштовхуючи пані Ґріффін до парадних дверей. — Усе, що нас тут оточує, — ілюзії.

Ріктус пішов слідом. Він хихотів, як навіжений.

— Чого це ти смієшся? — спитав Гарві, відчиняючи перед пані Ґріффін двері.

— Та з тебе сміюся! Поводишся як усезнайко, а сам досі не знаєш, хто такий пан Гуд.

— Скоро довідаюсь, — сказав Гарві та повернувся до пані Ґріффін. — Вийдіть, погрійтеся на сонечку. Я скоро повернуся.

— Хлопчику, будь обережний, — мовила старенька.

— Добре, — сказав Гарві та зачинив двері.

— Дивний ти екземплярчик, — мовив Ріктус, і його посмішка трохи потьмяніла.

Тепер, коли він уже не шкірився, обличчя Ріктуса здавалося зліпленим з тіста: дві ямки замість очей і ніс-кулька.

— Так би й висмоктав тобі мізки через вухо, — тепер його голос був уже не таким співучим.

— Ага, — мовив Гарві. — Але ти цього не зробиш.

— Звідки знаєш?

— Бо мені призначено зустріч з твоїм господарем.

Хлопчик попрямував до сходів, але не встиг ступити на першу сходинку, як перед ним вигулькнула темна постать — це був Джайв, і в руках він тримав тацю з яблучним пирогом і морозивом.

— Нагору топати далеченько, — сказав він. — Раджу спершу вкинути щось до рота.

Гарві глянув на тацю. Пиріг був вкритий золотавою скоринкою і присипаний цукровою пудрою, а морозиво трохи підтануло й плавало у вершках — справжні смаколики.

— Частуйся, — під’юджував його кухар, — ти заслужив на смачненьке.

— Ні, дякую, — відмовився Гарві.

— Ти чого?! — вирячивши очі, Джайв крутнувся навколо себе. — Та це їдло легше, ніж я!

— Я в курсі, з чого воно зроблене.

— Так-так, там яблука, кориця, а ще…

— Ні, — сказав Гарві. — Я знаю, з чого цю їжу зроблено насправді.

Хлопець знову глипнув на пиріг, і на мить йому здалося, що він бачить сірий пил і попіл, з яких створена ця ілюзія.

— Думаєш, там отрута? — обурився Джайв.

— Можна й так сказати, — відповів Гарві, усе ще роздивляючись наїдки.

— Ну то ти помиляєшся! — вигукнув Джайв. — Зараз доведу!

Гарві почув, як Ріктус щось вигукнув, хотів попередити Джайва, але той пропустив це повз вуха — занурив пальці в пиріг з морозивом і одним спритним рухом укинув їжу до рота. Щойно він стулив губи, Ріктус загорлав:

— Не ковтай!

І знову спізнився — Джайв уже проковтнув їжу. Наступної миті він почав гамселити себе по животу, немов хотів вибити пиріг назад. Та замість пожованого тіста з-поміж його зубів вирвалася хмарка куряви. А потім ще одна, і ще.

Засліплений пилом, Джайв схопив Гарві за шию.

— Що… ти… накоїв? — прокашляв він.

Гарві легко вивільнився.

— Усе це — лише пил, — сказав він. — Бруд, пил і попіл! Уся їжа! Усі подарунки! Усе!

— Поможіть! — прохарчав Джайв, дряпаючи собі губи. — Рятуйте!

— Тепер тобі вже ніхто не поможе, — пролунав похмурий голос.

Гарві озирнувся: то сказав Ріктус, задкуючи і затуляючи обличчя руками. Він витріщався на Джайва крізь пальці, зуби в нього цокотіли.

— Дарма ти, Джайве, з’їв того пирога, — Ріктус озвучив жахливу правду. — Він нагадав твоєму животові, з чого тебе створено.

— Із чого ж? — захрипів Джайв.

— Хлопець правду каже, — відповів Ріктус. — 3 бруду й пилюки!

Зачувши таке, Джайв задер голову й заволав: «Ні-і — і — і!!!». Та заперечення не зарадило — правда полилася з нього: сухі потоки попелу вихлюпувалися з рота на пальці. Здавалося, ця пилюка була для нього смертоносною — щойно вона потрапила на руки, ті почали розсипатися і, падаючи, розповсюдили тлінь усеньким тілом.

Джайв заточився, крутнувся наостанок у передсмертному піруеті й учепився за поруччя.

— Врятуйте мене! — закричав він угору. — Пане Гуд, ви мене чуєте? Будь ласка! Будь ласочка, врятуйте!

Його ноги сипалися, проте Джайв не здавався. Він почав дертися сходами на другий поверх, благаючи пана Гуда про зцілення, та ніхто йому не відповів — ні голос Дому, ні Ріктус. Чулися лише Джайвові благання та шипіння піску, що висипався з його тіла, наче з дірявого мішка.

— Що тут таке? — визирнув з кухні замурзаний кетчупом Венделл.

Він витріщився на хмару куряви, яка стояла на сходах, і спробував роздивитися, що там коїться.

Однак Гарві був ближче і став свідком останніх хвилин Джайвового життя. На руці вмирущого бідолахи майже не лишилося пальців, та він однаково тягнув її догори, сподіваючись, що хазяїн прийде йому на допомогу. А тоді залишки життя витекли з Джайва. Він упав на сходи, і його жалюгідні рештки остаточно розпалися.

— Це хтось килими витрушував? — спитав Венделл, коли курява трохи осіла.

— Двох позбулися, — прошепотів Гарві.

— Що ти сказав? — перепитав Венделл.

Гарві роззирнувся, шукаючи Ріктуса, та третій слуга Гуда вже здимів.

— Забудь, — сказав він. — Ну що, наївся?

— Ага.

— Смачно було?

— Ага, — вишкірився Венделл.

Гарві похитав головою.

— Що це значить? — не зрозумів Венделл.

«Це значить, що від тебе годі чекати помочі. Це значить, що йти нагору мені доведеться самому та в битві з Гудом розраховувати тільки на себе», — мало не сказав Гарві. Але який сенс? Дім зачарував Венделла, і якщо справді доведеться битися, він лише заважатиме. Тому натомість Гарві відповів:

— Там надворі пані Ґріффін.

— О, знайшлася?

— Знайшлася.

— Піду привітаюся, — зрадів Венделл.

— Чудово.

Венделл уже взявся за ручку, та раптом озирнувся й запитав:

— А ти куди?

Але Гарві не відповів. Він переступив купку попелу, яка залишилася від Джайва, і вже наближався до першого сходового майданчика. Гарві йшов на зустріч з істотою, що чекала його на темному горищі.

Викрадачі зустрічаються

Розгледіти правду, замасковану під пиріг з морозивом, — це одне, та зішкрябати лиск з облуд, які Дім відполірував до сліпучості, — зовсім інше. Підіймаючись сходами, Гарві сподівався помітити на стінах чи килимах якусь деталь, що допоможе йому запустити пальці розуму під обгортку ілюзії та здерти її, відкривши непривітну правду, сховану під оманливим лиском. Марр було зліплено з болота й харкотиння, Джайва — з попелу, та з чого ж тоді сам Дім? Будинок добре знав свою справу: Гарві напружував очі, але нічого неприродного не помічав. Дім відволікав його чуття теплом, барвами та літніми пахощами; Дім ніжно воркував йому на вухо, ласкавим вітерцем пестив його обличчя.

Навіть коли Гарві видерся на горішній поверх, Дім продовжував удавати, що це невинна гра в хованки — одна з численних дитячих забавок.

Гарві побачив п’ять дверей — кожні трішки прочинені, неначе натякають: «Нема тут ніяких таємниць, тим паче для хлопчика, який шукає правду. Заходь, сам поглянь! Роздивляйся досхочу! Заходь! Якщо насмілишся».

Гарві й справді насмілився, однак не на те, на що сподівався Дім. Кілька секунд він роздивлявся двері, а потім махнув на них рукою, спустився донизу, знайшов у одній з кімнат міцний стілець, відніс його нагору, а тоді виліз і відімкнув ляду, що вела на горище.

Підтягуватися було важкувато, та Гарві підбадьорювала думка, що, коли він буде лежати на горищі й відхекуватися, пошуки вже майже закінчаться. Король упирів зовсім близько. Хто, як не володар ілюзій, живе там, де їх майже нема? Горище було повною протилежністю нижніх кімнат: брудно, темно, все навколо вкрито павутинням.

— Ти де? — гукнув Гарві.

Марно було сподіватися, що він заскочить супротивника зненацька. Гуд спостерігав за ним, щойно хлопчик ступив на першу сходинку.

— Виходь! — закричав Гарві. — Я хочу побачити злодія!

Спочатку відповіді не було, та потім з протилежного кутка горища почулося басовите гарчання. Не дочекавшись, поки очі звикнуть до темряви, Гарві рушив на звук. Під ногами зарипіли старі дошки.

Двічі він зупинявся, щоб глянути вгору — звідти чулося якесь шарудіння. Може, це пташка, що потрапила в пастку і наосліп літала там, шукаючи вихід? Або ж таргани, які скупчилися на балках…

Гарві наказав собі викинути з голови фантазії та зосередитися на пошуках Гуда. Нащо вигадувати нові жахіття, якщо й так страшно? Довкола валялося багато різного непотребу — певне, ворог зачаївся десь поряд, серед лабіринту запліснявілих картин і трухлявих меблів. Краєм ока Гарві помітив, як серед мотлоху щось поворушилося.

— Гуд? — хлопчик примружився, щоб краще розгледіти постать серед тіней. — Чого це ти тут ховаєшся?

Він зробив ще один крок і усвідомив, що помилився — шумів не таємничий пан Гуд. Гарві впізнав спотворену постать. У неї були гнилі крила, маленькі чорні оченята й зуби, неймовірна кількість зубів.

Карна!

Істота підвелася на брудному сідалі та огризнулася, наче побитий пес. Хлопчик позадкував, і якби Карну не скували рани, якби йому не завадив розкиданий мотлох, то Гарві вже потрапив би до його пазурів.

Карна замахав лапами, розкидаючи стільці, коробки, уламки старого непотребу, а тоді кинувся на здобич. Гарві задкував, прикипівши очима до звіра, і голова його гуділа від запитань. Де ж Гуд? Ось головна таємниця. Пані Ґріффін була впевнена, що він десь тут. Гарві обійшов усе горище, та єдиним тутешнім мешканцем виявилася тварюка, що зараз відтісняла його назад, до ляди.

Відступаючи, Гарві ще раз оглянув кутки. Може, він чогось не помітив? Однак погляд натрапив не на людину — його увагу привернула куля завбільшки з тенісний м’яч, що світилася, наче наповнена зоряним світлом. Куля, як бульбашка, вигулькнула з-поміж дощок і зринула вгору. Гарві дивився на неї, забувши про все. За мить до неї приєдналася і друга куля, а тоді й третя, четверта…

Зачарований Гарві не дивився під ноги. Він перечепився, впав і розпластався підлогою, та, попри червоний туман болю, продовжував дивитися вгору.

І над ним у всій красі постав Гуд.

Жахливо спотворені риси Гудового обличчя розтягнулися на весь дах: очі були чорними дірами в балках; ніс був широкий і гротескно плаский, наче рило велетенського кажана; рот був шпариною завдовжки три метри, і з нього виривався скрипучий голос, в якому чулося рипіння дверей, крик вітру в димарі та бахкання вікон.

— Дитино! — сказав Гуд. — Ти приніс біль до мого раю. Ганьба тобі!

— Який ще біль?! — гримнув Гарві.

Хлопчика трусило, як у пропасниці, та не можна було показувати страх. Він відплатить ворогові тією ж ілюзорною монетою — вдаватиме хоробрість навіть тоді, коли на неї й натяку немає.

— Я прийшов забрати те, що належить мені по праву, ось і все, — сказав Гарві.

Гуд засмоктав потворним ротом одну з мерехтливих куль. Вона миттю згасла.

— Марр загинула, — сказав він. — І Джайв мертвий. Через тебе вони перетворилися на гній та попіл!

— Вони ніколи й не були живими, — мовив Гарві.

— Хіба ти не чув їхніх ридань, їхніх благань? — прогудів Гуд і насупив чоло.

— Ні.

— Тоді я тебе теж не пожалію, — заскреготало у відповідь. — Я дивитимусь, як тебе ковтатиме мій бідний Карна, і радітиму.

Гарві зиркнув у бік Карни. Звір присів, готуючись до стрибка. Щелепи почвари стікали слиною. Тепер, коли Карна завмер, хлопчик зміг роздивитися його страшні рани: подерта шкіра нагадувала старий лисий килим, голова звисала, а груди здіймалися так важко, наче страховисько боролося за кожен подих.

Дивлячись на нього, Гарві пригадав слова пані Ґріффін: «Тепер я залюбки зустріла б Смерть, як давню подругу, яку колись прогнала зі свого ґанку».

Може, перетворившись на попіл, Карна й не полетить до зірок. Та звір жадав забуття: стомлений і поранений, Карна продовжував жити не за власною волею, а за наказом Гуда.

— Так шкода… — прошепотів голос під дахом.

— Чого це тобі шкода? — озвався Гарві.

Хлопчик подивився на Гуда. Той висмоктав ще дві кулі на очах у Гарві.

— Так шкода тебе втрачати. Може, я тебе все ж переконаю? Я ж не заподіяв тобі ніякої шкоди. Чому б не повернутися до нашої сім`ї та не жити без зайвих турбот?

— Ти відібрав у мене тридцять років життя з мамою і татом! — обурився Гарві. — Якщо я залишуся тут, то ти й решту вкрадеш.

— Я забрав у тебе лише марні дні, — заперечив Гуд. — Дощові. Сірі. Дні, яких ти й сам захотів би позбутися. Хіба це злочин?

— Я не знав, що втрачаю їх, — похитав головою Гарві.

— Ох, — зітхнув Гуд, — хіба не завжди саме так і буває? Щось вислизає з-поміж пальців, і коли його вже нема, починаєш жалкувати. Та що впало — те пропало, Гарві Свік!

— Ні! — вигукнув Гарві. — Я поверну вкрадене.

В запалих очах Гуда зблиснув вогонь.

— Гарві Свік, як же гарно ти сяєш! Я ще ніколи не зустрічав людей з такою яскравою душею, — він насупився, придивляючись до хлопця. — Тепер я розумію.

— Що розумієш?

— Чому ти повернувся.

Гарві почав знову казати, що повернувся по крадені роки, та не встиг він і двох слів мовити, як Гуд його перебив:

— Ти вернувся, бо знав, що тут твоя домівка. Гарві Свік, ми — два злодії. Я краду час. Ти крадеш життя. Але зрештою ми однакові — Викрадачі Вічності.

Думка про те, що він має щось спільне з такою почварою, була огидною, та в глибині душі Гарві злякався, чи не може це виявитися правдою. Він занімів.

— Нащо нам ворогувати? — мовив Гуд. — Можливо, мені слід узяти тебе під своє крило. Під своє західне крило, — він невесело посміявся з власного жарту. — Я тебе годуватиму, вчитиму знаходити шлях темними стежками.

— І врешті-решт я теж почну їсти дітей? — сказав Гарві. — Ні, дякую.

— Гадаю, Гарві Свік, тобі сподобалося б, — відповів Гуд. — Я ж знаю, в тебе є вампірські нахили.

Заперечити Гарві не міг. Саме слово «вампірські» нагадало йому про політ на Геловін: ширяєш під повним місяцем, очі горять, а в роті повно гострих, як леза, зубів.

— Бачу, ти добре все пам’ятаєш, — сказав Гуд, помітивши, з якою насолодою Гарві згадує той вечір.

— Не збираюсь я тут лишатися, — насупився хлопчик. — Я хочу забрати своє та піти звідси.

— Сумно, — зітхнув Гуд. — Як сумно це чути… Бажаєш отримати своє — то ось тобі смерть! Карно!

Потвора кволо підвела голову.

— З’їж хлопця!

Бідолашний звір не встиг навіть поворухнутися, а Гарві вже зірвався на ноги. Однак, якщо бігти до ляди наввипередки, він навряд чи втече. Хіба немає іншого способу перемогти? Якщо він справді Викрадач Вічності, як твердив Гуд, то, певне, настав час це довести. Не за допомогою пилу чи крадених чарів, а самотужки.

Карна загрозливо посунув на хлопчика, та замість відступати, Гарві простягнув руку вперед. Здавалося, малий хоче погладити гнилу голову звіра. Карна завагався та сховав ікла.

— З’їж його! — гаркнув король упирів.

Страховисько пригнуло голову, злякавшись покарання. Та замість удару він дістав зовсім інше: Гарві ніжно поклав руку на чоло потвори, і Карна здригнувся від його дотику. Він підвів морду, притиснувся до Гарвіної долоні та застогнав, протяжно й глухо.

У стогоні не чулося ні болю, ні невдоволення. Здавалося, Карна дякував за те, що хоч раз у житті його не б’ють, не верещать нажахано від його вигляду. Він зазирнув Гарві в очі й затремтів, ніби здогадавшись про свою долю. Наступної миті він ступив крок назад, весь затрусився, і його тіло розсипалося на тисячу шматочків.

Зуби Карни, які ще хвильку тому здавалися такими страшними, розкотилися по темних кутках; масивний череп розколовся; хребет розвалився. За кілька секунд од чудовиська лишилася тільки купка кісток, таких старих і сухих, що на них і дворняга не глянула б.

Гарві подивився на обличчя Гуда. Видно було, що той здивований: роззявлена пащека та баньки, які витріщалися з глибоких дірок-очниць.

Гарві не став чекати, поки Гуд порушить мовчанку. Він відвернувся від решток Карни та побіг до ляди, хоча й підозрював, що Гуд її вже замкнув. Лише коли Гарві спустився на стілець під лядою та востаннє глянув нагору, Викрадач заговорив:

— Мій маленький злодюжко… — прошепотів він. — Що ж мені з тобою робити?

Спокуса та хитрощі

— А ти молодець.

Біля сходів стояв Ріктус. Він посміхався від вуха до вуха.

— А я вже думав, куди ти подівся, — сказав Гарві.

— Завжди до твоїх послуг, — почулася єлейна відповідь.

— Справді? — здивувався хлопчик, зліз зі стільця та рушив до Ріктуса.

— Так-так, завжди й на віки вічні.

Тепер, коли Гарві підійшов ближче, він побачив, що зовнішній лиск Ріктуса дав тріщину: так, він начепив свою посмішку, слова тонули в маслі з медом, проте від його хворобливої шкіри сочився гіркий сморід страху.

— Ти що, боїшся мене?

— Ні, ні, — замахав руками Ріктус. — Це я виявляю свою повагу. Пан Гуд вважає, що ти дуже талановитий хлопчик. Він наказав мені вблагати тебе лишитися, — він розвів руками. — Проси все, що завгодно!

— Мені потрібно лиш одне.

— Що завгодно, злодію, тільки не роки. Тобі їх не вернуть. Та якщо лишишся й станеш учнем пана Гуда, вони тобі не знадобляться, бо ти житимеш вічно, як він, — Ріктус перервався, щоби промокнути жовтою хустинкою крапельки поту над верхньою губою. — Добре подумай. Так, ти вбив Карну… І мене можеш уколошкати… Але Гудові ти шкоди не завдаси: він надто старий, надто розумний і надто мертвий.

— Якщо я лишуся… — почав Гарві.

Посмішка Ріктуса стала ширшою.

— Та-а-ак? — промуркотів він.

— Ви звільните дітей з озера?

— Та нащо вони тобі здалися?

— Бо серед них моя подруга, — нагадав йому Гарві.

— А, ти про маленьку Лулу? — мовив Ріктус. — Ну, то дозволь зауважити, що вона там щаслива. Вони всі там щасливі.

— Та що ти верзеш?! — не втримався Гарві. — Ти ж знаєш, що те озеро бридке й замулене!

Він зробив крок уперед, і Ріктус перелякано відсахнувся, наче то йшла його смерть.

— А тобі це сподобалося б? — спитав Гарві, тицьнувши пальцем у його бік. — Хотів би жити в холоді й пітьмі?

— Так-так-так, звісно, — пробелькотів Ріктус, піднімаючи руки, наче здаючись у полон. — Як скажеш.

— Я сказав звільнити їх! Зараз же! — відрубав Гарві. — А якщо ви їх не відпустите, я сам це зроблю.

Гарві відштовхнув Ріктуса та побіг донизу, перескакуючи по кілька сходинок за раз. Насправді він і гадки не мав, що робити. Риби — то риби, і байдуже, що колись вони були дітьми: якщо він повитягає їх з озера, на повітрі вони задихнуться. Та він вирішив будь-що звільнити їх, тож мусить придумати як.

Ріктус помчав за ним. Він лопотів язиком, наче продавець на ярмарку.

— Чого ти хочеш? — торохкотів він. — Лиш побажай — і воно вже твоє! Може, власного мотоцикла?

Поки він говорив, на сходовому майданчику щось майнуло — і викотився мотоцикл. Такого блискучого Гарві ще ніколи не бачив.

— Хлопче, він твій!

— Ні, дякую, — відмовився Гарві.

— Не біда!

Мимохідь Ріктус копнув мотоцикл, і той перекинувся.

— Як щодо книжок? Ти любиш читати?

Гарві не встиг відповісти, як стіна перед ним від’їхала вбік, наче була лише завісою з цегляним візерунком, і хлопчик побачив цілі полиці томів у шкіряних палітурках.

— Шедеври всього світу! — вигукнув Ріктус. — Від Арістотеля[8] до Золя[9]! Ні?

— Ні! — відрубав на ходу Гарві.

— Мусить же бути бодай щось, чого ти хочеш.

Гарві вже майже спустився сходами. Ріктус розумів, що в нього лишилося кілька секунд, перш ніж його здобич вислизне надвір.

— А песиків любиш? — спитав Ріктус, і на сходи вискочив цілий виводок цуценят. — Вибирай! Чорт, забирай хоч усіх!

Пропозиція була дуже спокусливою, та Гарві просто переступив собачат і швидко рушив далі.

— Може, чогось екзотичнішого?

Зі стелі посипалася зграя пістрявих папуг. Гарві лиш відмахнувся.

— Надто галасливі? — не вгавав Ріктус. — А тобі хочеться когось тихого й могутнього. Тигр! Ось кого ти хочеш! Домашніх тигрів!

Щойно він це промовив, до вітальні граційно зайшли двоє білих тигрів з блискучими золотими очима.

— Їх ніде тримати! — гукнув Гарві.

— Практично мислиш! — погодився Ріктус. — Мені подобаються практичні дітлахи.

Тигри забралися геть — і на столику біля кухні задзвонив телефон. Двома стрибками Ріктус злетів зі сходів. Ще два стрибки — і він уже біля слухавки.

— Не вірю власним вухам! — він вирячив очі. — Це президент. Він хоче вручити тобі медаль!

— Не хоче, — сказав Гарві, втомившись од цих фокусів.

Він зістрибнув з останньої сходинки та прямував до вхідних дверей.

— Твоя правда, — сказав Ріктус і знову притулив слухавку до вуха. — Він хоче подарувати тобі нафтоносний район у Алясці!

Гарві крокував далі.

— Ні, ні, я недочув! Він хоче подарувати тобі всю Аляску!

— Там холодно.

— Він питає, чи не хочеш ти Флориду.

— А там жарко.

— Матінко рідна! Непросто тебе вдовольнити, Гарві Свік!

Гарві пропустив його слова повз вуха та повернув дверну ручку. Ріктус кинув трубку й побіг за ним.

— Зачекай! — волав він. — Чекай! Я ще не все сказав!

— Нічого мені від тебе не треба, — сказав Гарві, відчиняючи вхідні двері. — Усе це фальшивки.

— Ну то й що? — Ріктус раптово принишк. — Сонце надворі — теж фальшивка, однак світить воно пречудово. Скажу тобі, хлопче, пан Гуд витрачає багато магії на всі ці підробки й містифікації. Він дуже старається тобі догодити.

Знову пропустивши його слова повз вуха, Гарві вийшов на ґанок. Пані Ґріффін стояла на моріжку з Тушком у руках і, примруживши очі, спостерігала за Домом. Вона побачила Гарві й усміхнулася.

— Стільки галасу було, — сказала вона. — Що там відбувалося?

— Розкажу трохи згодом, — відповів Гарві. — А де Венделл?

— Гуляє десь тут.

Гарві склав долоні рупором і погукав:

— Венделле! Венделле!

Його крик луною відскочив од стін Дому, та Венделл не відповідав.

— День у розпалі, спекотно, — почувся голос Ріктуса, який безтурботно сидів на ґанку. — Може, пацан пішов… покупатися.

— О ні, — прошепотів Гарві. — Ні. Тільки не Венделл. Будь ласка, тільки не він…

Ріктус знизав плечима.

— Таж він був дурбеликом, — мовив він. — Мабуть, у риб’ячій подобі йому буде краще.

— Ні! — закричав Гарві на Дім. — Так нечесно! Ти не можеш так вчинити! Не можеш!

Перед очима все попливло — навернулися сльози. Гарві витер їх кулаками. Та ні те, ні те не мало проти Гуда ніякої сили: риданнями його не розчулиш, кулаками Дім не розвалиш. Єдиною зброєю проти ворога для Гарві був його розум, але запаси кмітливості вже майже вичерпалися.

Апетит

«Ох, якби ж я міг знову стати вампіром», — подумав Гарві.

У нього були б ікла, пазурі, а ще — жага крові та голод, які тоді, на Геловін, викликали в нього відразу. Зараз він вчинив би інакше. О так. Спрага розбудила б у ньому звіра, й він кинувся б на Гуда, окрилений лютою ненавистю.

Та королем вампірів був пан Гуд, а Гарві — лише звичайним хлопчиком.

Він роздивлявся фасад Дому і раптом згадав слова Ріктуса: «Пан Гуд витрачає багато магії на всі ці підробки й містифікації. Він дуже старається тобі догодити».

Чи справді йому так потрібні ікла, щоб висмоктати з Гуда всі соки? Можливо, вистачить самих бажань.

— Мені треба поговорити з Гудом, — мовив Гарві до Ріктуса.

— Навіщо?

— Ну… може, я придумав, чого хочу. Але розказати маю особисто.

— Він тебе уважно слухає, — сказав Ріктус, озираючись на Дім.

Гарві ковзнув очима по ґанку, вікнах, карнизах, але нічого не помітив.

— Щось я його не бачу, — сказав хлопчик.

— Бачиш, бачиш, — заперечив Ріктус.

— Він у Домі? — спитав Гарві.

Двері були відчинені, і він намагався роздивитися, що відбувається всередині.

— Ти що, досі не здогадався? — сказав Ріктус. — Гуд — це і є Дім.

Поки вони розмовляли, на сонце набігли хмари. Дах і стіни будинку почорніли, Дім немов роздувся, набухнув, як величезний гриб. Він був живим, живим! Од фундаменту до карнизів!

— Ну, кажи, — спонукав Ріктус. — Він тебе уважно слухає.

Гарві зробив крок у бік Дому.

— Він мене чує? — перепитав хлопець.

Парадні двері відчинилися ширше, і Дім зітхнув, підхопивши своїм подихом попіл, який лишився від Джайва, та винісши на ґанок хмарку куряви.

— Він тебе чує, — сказав Ріктус.

— Якщо я лишуся… — почав Гарві.

— Так-к-к? — Дім зліпив слово зі скрипів і постукувань.

— …ти даси мені все, чого я забажаю?

— Для такого розумного хлопчика — все, що завгодно.

— Обіцяєш? Присягаєшся власними чарами?

— Присягаюся. Присягаюся. Тільки скажи…

— Ну, для початку…

— Та-а-ак?

— Я загубив свій ковчег.

— Що ж, зіронько, тоді отримаєш новий, — сказав Дім-Гуд. — Більший. Кращий.

Дошки на ґанку розсунулися — і з’явився ковчег, утричі більший від попереднього.

— Я не хочу свинцевих тварин, — мовив Гарві, підходячи ближче.

— А яких? Срібних? Золотих? — поцікавився Гуд.

— Мені потрібні тваринки з плоті та крові, — відповів Гарві. — Ідеальні маленькі тваринки.

— Це виклик! Люблю складні завдання.

Тієї ж миті з ковчега почувся галас — писк, гарчання й крики, що їх видавала безліч крихітних горлянок. Розчахнулися віконця, навстіж прочинилися дверцята — і на волю вирвалася сотня мініатюрних істот: слонів, жирафів, гієн, трубкозубів[10], голубів…

— Задоволений? — спитав Гуд.

— Непогано, — знизав плечима Гарві.

— Непогано?! — здивувався Дім. — Та це ж маленьке диво!

— То здивуй мене ще раз.

— Ще одним ковчегом?

— Ще одним дивом!

— Чого ти хочеш?

Гарві повернувся до Дому спиною, оглянув газон та побачив пані Ґріффін, яка зачудовано спостерігала за подіями. Це підказало йому ідею нової забаганки.

— Хочу квітів. Усюди! І щоб навіть двох однакових не було.

— Нащо це тобі?

— Ти ж сказав, що я можу просити все, чого заманеться, — відповів Гарві. — І ти не казав, що я мушу пояснювати свої бажання. Не хочу. Одразу стане нецікаво.

— Правильно, — прогуркотів Дім-Гуд, — ти маєш бути щасливим, і байдуже, якою ціною.

— То дай мені квітів, — не відступався Гарві.

Моріг затремтів так, наче починався землетрус, а наступної миті між травинками з’явилася безліч пагінців.

Пані Ґріффін захоплено засміялася.

— Ти ба, — шепотіла вона, — тільки поглянь…

Видовище вражало: за лічені секунди розквітли десятки тисяч бутонів. Гарві впізнав лише кілька видів — тюльпани, троянди, нарциси, — а більшість він бачив уперше в житті. Були тут і квіти, що розпускаються вночі на вершинах Гімалаїв[11], і ті, що цвітуть на вітристих рівнинах Тьєрра-дель-Фуеґо[12]; були тут квіти завбільшки з хлопчачу голову, а були й манюні, як ніготь; деякі пелюстки смерділи гнилим м’ясом, а деякі пахли як райський вітерець.

Гарві знав, що все це ілюзія, та однаково був вражений.

— Дуже гарно, — мовив він.

— Задоволений? — поцікавився Дім-Гуд.

Голос Гуда трішки послабшав. Чи це лише здавалося? Наче ні. Однак Гарві вдав, що нічого не помітив.

— Виходить, — прошепотів він.

— Що виходить? — стрепенувся Дім.

— Ну, скоро побачимо — відповів Гарві.

З Дому почувся такий рик, що аж вікна задрижали. Кілька шматків черепиці зісковзнули з даху й розбилися об землю. «Отакої, — подумав Гарві, — Гуд сердиться». Ріктус теж рознервувався.

— Сподіваюся, ти не водиш пана Гуда за носа, — попередив він. — Такі ігри йому не подобаються.

— Але ж він хоче, щоб я був щасливим?

— Так, звісно.

— Я зголоднів.

— На кухні повно всього, — сказав Ріктус.

— Не хочу я пирогів і хот-доґів! Я хочу… — Гарві затнувся, намагаючись пригадати назви найбільш екзотичних страв. — Хочу смаженого лебедя з устрицями й такими крихітними кульками… як їх…

— Кав’яр[13]?

— Точно! З кав’яром! Тільки з чорним!

— Лебідь с кав’яром? Яка гидота.

— Байдуже! Хочу — значить хочу! — крикнув Гарві. — Кав’яру, жаб’ячих лапок з хріном і гранатовим соусом…

Страви вже почали з’являтися у вітальні — тарілка за тарілкою, і все аж парувало. Спершу пахнуло дуже апетитно, та що більше наїдків просив Гарві, то огиднішою робилася суміш ароматів. За кілька хвилин хлопчик назвав усі відомі йому страви, але він не бажав полегшувати Гудові роботу, тож почав вигадувати нові делікатеси.

— Хочу омара, звареного в лимонаді, стейк з конини під желейним соусом, а ще бостонського вершкового сиру, супу з пепероні[14]…

— Чекай! Зажди! — Ріктус вирячив очі. — Не так швидко!

Та Гарві й не думав сповільнюватися:

— …тушкованого житнього хліба, помадки з равликів зі свинячими ратичками…

— Зажди! — заволав Дім.

Цього разу Гарві спинився.

У запалі він навіть не дивився, чи Гуд втілює його забаганки в життя, а тепер нарешті побачив, що всі страви, які він просив, були навалені в коридорі аж до стелі — ще трохи, і вежі з делікатесів заваляться, їдло вивернеться з тарілок і таць, а ковчег, що й досі стояв на ґанку, попливе бридкими хвилями із суміші всіляких рагу й солодощів.

— Я знаю, що ти задумав, — промовив Дім-Гуд.

«Ну все-е-е, — подумав Гарві, — зараз візьметься за мене».

Хлопчик перевів погляд з їжі на фасад будинку й побачив, що його план діє — Гуд почав втрачати магічні сили. Майже всі вікна потріскалися, деякі шибки зовсім повипадали, двері полущилися й ледь трималися на завісах, а дошки на ґанку вигнулися та спотворилися.

— Вирішив мене випробувати? — спитав Гуд. Його голосу й раніше бракувало мелодійності, але тепер він зробився таким огидним, як булькання в шлунку Диявола. — Зізнайся, злодюжко!

Гарві вдихнув на повні груди, опанував себе та сказав:

— Щоб стати твоїм учнем, я маю пересвідчитися, що ти справді дуже могутній.

— Задоволений? — гримнув напіврозвалений Дім.

— Майже.

— Чого ти хочеш іще?

«А й справді», — замислився Гарві. Від складання дурнуватого переліку страв голова йшла обертом, думок майже не лишилося.

— Можеш попросити ще один, останній, подарунок, — прогуркотів Гуд. — І це буде остаточне підтвердження моєї могутності. А тоді ти визнаєш мене своїм довічним Хазяїном. Домовились?

Гарві відчув, як спиною побігла цівка холодного поту. Він дивився на хисткий Дім, у голові вирували думки. Чого ж іще побажати?

— Домовились?! — гаркнув Дім.

— Домовились, — відповів Гарві.

— То скажи мені, чого ти хочеш?

Хлопчина подивився на малюсіньких тваринок, які гасали біля ковчега, на їжу, що вивалювалася з дверей, на квіти… Чого ж попросити? Лишилося одне, останнє, бажання, і воно мусило зламати Гудів хребет. Та що ж вигадати? Що?

З боку озера війнув прохолодний вітерець. Осінь була вже близько. Осінь… сезон, коли все починає вмирати.

— Придумав! — зненацька вигукнув він.

— Кажи, — прогуркотів Дім. — Кажи, і покінчимо з цією грою назавжди. Я хочу, маленький злодюжко, щоб твоя яскрава душа нарешті опинилася під моїм крилом.

— А я хочу всі пори року, — мовив Гарві. — Всі пори року одночасно!

— Одночасно?

— Так, одночасно!

— Але ж це безглуздя!

— Байдуже.

— Дурість! Маячня!

— Хай так! Ти сказав, що в мене лишилося одне бажання — і ось воно!

— Добре, — пробасив Дім. — Я виконаю твоє прохання. І коли ти дістанеш те, чого забажав, злодюжко, твоя душа стане моєю!

Війна сезонів

Гуд не гаяв ані хвилини. Щойно він договорив, тихий запашний вітерець розігнався та поніс геть баранці хмарок, що мирно пливли літнім небом. Замість них виринула грозова хмара завбільшки з гору. Вона нависла над Домом, наче тінь над раєм.

В її темному череві роїлися не тільки блискавки — були там і ранкові дощики, які щовесни живлять молоді пагони, і липкі осінні тумани, і снігові буревії, що ховають у білих пасмах різдвяні ночі. І всі ці дощі, сніги та тумани затулили сонце й упали на землю крижаними потоками. Опади знищили б холодом квіти на схилі, однак першим на них накинувся вітер. Він так навіжено шмагав їх, що позривав і поніс геть усі пелюстки й листочки.

Гарві опинився між двох вогнів — з неба сипало градом, а над землею мчав заквітчаний вітер. Але хлопчик не став ховатися. Він широко розставив ноги та боровся зі стихіями. Можливо, ця вистава — останнє, що він бачить, перш ніж Дім полонить його ще вільний, живий дух. Тож Гарві збирався додивитися її до кінця.

А видовище було неймовірне. Ще ніколи на планеті Земля не вирувала така химерна й завзята битва.

Ліворуч стріли сонячного проміння, ці славні воїни літа, пронизували грозові хмари, та їх одразу гасили осінні тумани. Праворуч легіони весняних воїнів випиналися з землі та з’являлися на гілках, однак наступної миті пагінці нищив зимовий мороз — вони навіть не встигали показати своїх барв.

Раз по раз війська наступали й відступали, та жодне не могло взяти гору. Стало неможливо розрізняти поразки й перемоги. Облудні маневри, атаки й облоги — все змішалося. Сніг падав і танув, перетворюючись на дощ; дощ закипав і ставав парою; пара виганяла з гнилої трави свіжі паростки…

І десь зсередини цього хаосу почувся розлючений голос — той, хто спричинив навколишній безлад, тепер вимагав його припинити.

— Досить! — заверещав Дім-Гуд. — Досить!

Але голос, який ще кілька хвилин тому лякав своєю владністю, тепер зовсім ослаб, і його наказ лишився непочутим. А якщо й почутим, то невиконаним.

Пори року продовжували божеволіти. Вони кидались одна на одну з неймовірним шалом, шмагаючи й сам Дім, який опинився в епіцентрі баталії.

Очманілий вітер повалив стіни, що вже й без того хиталися. Загуркотів грім — і димарі попадали, немов злякавшись його. Блискавка так віддухопелила громовідводи, що вони розтопилися і полилися вогняним дощем крізь дірявий дах, запалюючи все на своєму шляху: підлогу, поруччя, меблі. Ґанок, розтрощений градом, перетворився на купу друзок. Буйна рослинність розгойдала сходи, і вони завалилися, наче карткова вежа.

Прикривши очі від вітру, Гарві спостерігав за перебігом подій з переможною усмішкою. Він повернувся сюди, сподіваючись відвоювати вкрадені роки, та навіть і не думав, що йому вдасться зруйнувати Дім. Однак ось вона, ця мить! Будівля падала просто на очах. Ані грім, ані свист вітру не змогли заглушити передсмертного волання Дому. Він розсипався у друзки: здавалося, всі цвяхи, всі підвіконня й цеглинки зайшлися криком болю, вгамувати який могло лише забуття.

Гарві так і не побачив, як загинув Гуд, — над Домом здійнялася курява й заслонила будівлю від сторонніх очей. Хлопчик зрозумів, що його битва з королем вампірів скінчилася, тільки коли ворожнеча між порами року раптом затихла: хмари заспокоїлися та розвіялися, вітер стишився до лінивого бризу, палюче сонце огорнулося туманом.

Звісно, в повітрі ще кружляли уламки: шматки черепиці, пелюстки квітів, листя, пил і попіл — вони падали, наче дощ уві сні. Та насправді цей дощ означав кінець марева.

— Ох, дитино… — почувся голос пані Ґріффін.

Гарві повернувся до неї. Старенька стояла неподалік і дивилася на небо — над їхніми головами з’явилася невеличка блакитна прогалина, і вперше, відколи Гуд заснував свою ілюзорну імперію, цей клапоть землі побачив справжнє небо. Та пані Ґріффін дивилася не на небо, а на зграйку летючих вогників.

Кулі, заготовані Гудом на харч, виринали з руїн будинку й прямували до озера.

— Душі дітей, — сказала пані Ґріффін і ледь чутно зітхнула. — Яка краса.

Гарві побачив, що її тіло стає прозорим, вицвітаючи в нього на очах.

— О ні, — прошепотів він.

Вона відвела очі від неба та подивилася на кота, який сидів у неї на руках. Тваринка теж втрачала справжність.

— Ти тільки поглянь на нас, — сказала пані Ґріффін із сумною стомленою посмішкою, — це так чудово.

— Та ви ж зникаєте.

— Я й так надто довго затрималася на цьому світі, мій солоденький, — відповіла вона.

На її очах зблиснули сльози, але це були сльози радості, не печалі.

— Гарві Свік, ти — хлопчик з найяскравішою душею, що мені доводилося бачити, — промовила вона. — Сяй і надалі, гаразд?

Гарві дуже хотілося попросити пані Ґріффін ще хоч трохи побути з ним, але він не міг дібрати потрібних слів. Та навіть якби й знав, що казати, Гарві розумів егоїстичність свого бажання. Перед нею відкривався шлях до нового життя, в якому сяє кожна душа.

— Прощавай, мій любий, — сказала вона. — Не знаю, куди йду, одначе я завжди тебе пам’ятатиму.

Її примарна постать розчинилася в повітрі, і Гарві лишився серед руїн наодинці.

Викрадач тікає

Хлопець лишався сам недовго. Щойно пані Ґріффін і Тушко зникли з очей, він почув, що його хтось гукає. У повітрі ще стояв пил, тож Гарві не одразу побачив, хто це. Однак за хвилину він угледів, як хтось пробирається до нього крізь уламки.

— Лулу?

— А хто ж іще? — засміялася дівчинка.

На її одязі все ще виблискувала озерна вода, та вона скрапувала на землю разом з рештками сріблястої луски. Лулу простягнула до Гарві руки. Людські руки.

— Ти звільнилася! — вигукнув Гарві.

Він підбіг до неї та міцно-преміцно обійняв.

— Ти звільнилася! Аж не віриться!

— Ми всі звільнилися, — сказала вона й озирнулася на озеро.

Гарві побачив неймовірну картину: крізь мряку й туман до нього наближалася процесія веселих дітей. Ті, які йшли попереду, вже стали людьми, а ті, що далі, поступово позбувалися риб’ячої подоби.

— Нам усім треба забиратися звідси, — сказав Гарві й подивився на мур. — Думаю, тепер туман нас не спинить.

Одна дівчинка помітила серед розвалин коробку з одягом і покликала всіх. Лулу цьомкнула Гарві в щоку та долучилася до колишніх бранців.

— А от я тебе слинити не збираюся! — почувся голос із куряви.

Наступної миті з неї виринув Венделл. Товстун усміхався від вуха до вуха.

— Як тобі це вдалося? — Венделл роззирнувся довкола. — Ти що, Дім по цеглинці розібрав?

— Десь так, — сказав Гарві, не в змозі приховати гордість.

З озера долинуло якесь ревіння.

— Що це? — стрепенувся Гарві.

— Вода витікає.

— З озера? Куди?

Венделл знизав плечима.

— А не байдуже? — мовив він. — Певно, до пекла.

Гарві не міг проґавити такого видовища. Він рушив до озера. Крізь куряву було видно, що воно перетворилося на вир, спокійні води закрутилися несамовитою спіраллю.

— До речі, а що з Гудом? — поцікавився Венделл.

— Його більше нема, — Гарві зачаровано дивився на водоверть. — І помічників його теж.

Щойно він це сказав, як хтось озвався:

— Не зовсім.

Гарві відвернувся від води. Серед руїн стояв Ріктус: його модний піджак висів дрантям, а обличчя було вкрите білим пилом. Він був схожий на клоуна, який завжди посміхається.

— Чого б це я отак узяв і пішов? — сказав Ріктус. — Я ж не попрощався.

У Гарві відвисла щелепа. Гуд зник, а з ним і всі його чари. Як же Ріктус вижив після загибелі хазяїна?

— О, я знаю, про що ти думаєш, — закихкотів Ріктус і поліз до кишені. — Чого я ласти не склеїв? Що ж, розповім. У мене був запасний план.

Він витяг з кишені скляну кулю. Вона сяяла так, наче в ній палала дюжина свічок.

— Поцупив у старого трохи магії, — вів далі Ріктус. — Вирішив перестрахуватися. Бо що як я йому обридну? Що як змилостивиться й вирішить покласти край моїм стражданням на цій грішній землі? Ну його в баню.

Ріктус підніс кулю до своєї хитрої пики.

— Енергії з цієї кулі вистачить років на двадцять, якщо не більше. Я збудую новий Дім і почну з того, на чому спинився Гуд. Ой, я тебе засмутив? Не бійся. У мене й для тебе місце знайдеться, — він поляскав себе по стегну. — Станеш моїм песиком. Полюватимеш за дітлахами й тягтимеш їх у Дім, до дядечка Ріктуса, — він знову ляснув по нозі. — До мене! Бігом! Швидко, бо зараз як розізлюсь і…

Він затнувся й зиркнув під ноги.

— О ні… — перелякано зашепотів Ріктус. — Благаю, я…

Однак він так і не договорив. З розвалин з’явилася велетенська рука з довжелезними пазурами й потягнула його під уламки.

— Моє! — почулося із землі. — Моє!

Гарві одразу впізнав Гуда — тільки в нього був такий огидний голос.

Ріктус борсався в кулаці хазяїна, намагаючись намацати якусь зброю. Та нічого годящого не знаходилося. У нього лишилося тільки одне — його балакучість.

— Це для вас, — вищав він. — Я беріг цю магію спеціально для вас!

— Брехло! — гаркнув Гуд.

— Чесно! Присягаюся!

— Дай сюди! Негайно!

— Куди покласти? — прохарчав Ріктус.

Хазяїн трохи послабив хватку, і Ріктус став на коліна.

— Сюди… — сказав Гуд.

Кігтем мізинця він тримав слугу за комір, а вказівним пальцем тицьнув на купу уламків.

— Лий на землю.

— Але ж…

— На землю, я сказав!

Ріктус стиснув сферу, і вона розкололася. Її сяйливий вміст заструменів на землю.

На мить усе стихло, а потім руїни здригнулися.

Ріктус зіскочив з кігтя, та накивати п’ятами не встиг. Уламки деревини та каміння почали збиратися докупи — туди, куди він щойно вилив рештки магії.

Дрібні трісочки злетіли в повітря. Ріктус ледь устиг прикрити голову, коли град з мотлоху посилився.

Гарві стояв осторонь і міг би запросто втекти. Та хлопчик знав: якщо він зараз дремене, то ворог оклигає і цю справу не буде завершено — згадка про Гуда постійно крутитиметься в голові, як невідчепний кошмар. І хай там що на нього чекає, краще зустрітися з Гудом віч-на-віч, аніж утекти і до самої смерті думати про різні страхіття.

Гуд не барився. Його рука стрімко сховалася під каміння. За мить земля розчахнулась, відкривши могилу серед уламків. З домовини вилізла горбата потвора.

Ріктус заверещав од жаху, та йому швидко стулили пельку. Істота блискавично схопила зрадника і, повернувши морду до Гарві, високо підняла свого слугу в повітря.

Нарешті зло, що побудувало Дім свят, явилося в людській подобі. Однак було воно не з плоті й крові — Гуд скористався залишками чарів, щоб створити собі нове тіло.

У розквіті своїх лихих сил Гуд був Домом. Тепер усе було навспак: залишки Дому стали паном Гудом.

Коловорот

Очі його були з розбитих дзеркал, а обличчя — з кам’яних уламків. Він мав гриву з гострих дерев’яних скалок і дерев’яні руки. Замість зубів у нього був потрощений шифер, а з пальців стирчали іржаві шурупи. Тіло вкривала накидка з гнилих портьєр, та однаково було видно, що в нутрощах потвори клубочиться темрява.

У руці чудовиська відчайдушно борсався Ріктус, та Гуд анітрохи не звертав на нього уваги.

— Ну, злодюжко, — мовив він, — ти бачиш мене в подобі людини, якою я колись був. Точніше, перед тобою копія того чоловіка. Скажи-но, я виправдав твої сподівання?

— Так, — відповів Гарві. — Саме цього я й очікував.

— Невже?

— Ти — лише бруд, гній і купка мотлоху, — сказав Гарві. — Ти ніщо!

— Ніщо, кажеш? — проскреготав Гуд. — Ніщо? Ха! Я покажу тобі, злодюжко! Покажу тобі, що я таке.

— Дозвольте мені його прибити! — запищав Ріктус. — Нащо вам руки бруднити? Хай краще я!

— Ти привів його сюди, — мовив Гуд і повернув потріскані очі до свого слуги. — Ти в усьому винен!

— Та це ж лише хлопчисько! Я з ним розберусь. Дозвольте мені! Дозвольте…

Не давши Ріктусові договорити, Гуд схопив його за голову й відкрутив її. З шиї вирвалася жовтава смердюча хмарка, і Ріктус, останній з мерзенного квартету, сконав. Гуд відпустив голову слуги, і вона полетіла, пукаючи, наче повітряна кулька, на якій розв’язали нитку. Голова кружляла, поки з неї не вийшли всі гази. Нарешті вона спорожніла й упала на землю.

Тіло Ріктуса зіщулилося, його майже не стало. Навіть не глянувши, Гуд впустив його з рук. Потрощені дзеркала повернулися до Гарві.

— А тепер, злодію, ТИ ПОБАЧИШ, ЩО ТАКЕ СПРАВЖНЯ МОГУТНІСТЬ! — заричав він.

Грива його здибилася — здавалося, кожна тріска націлилася на Гарвіне серце. Паща тварюки стала широкою, як тунель, з горлянки дмухнув гіркий крижаний вітер.

— Іди сюди! — проревів Гуд і розвів руки.

Його накидка напнулася, наче крила доісторичного вампіра — вампіра, що колись живився кров’ю птеродактилів і тиранозаврів.

— Підійди! — знову гримнув Гуд. — Чи мені самому тебе зловити?

Гарві не марнував часу на відповідь. Для нього була цінною кожна секунда. Хлопчик розвернувся та чкурнув геть. Він навіть не розумів, куди біжить. Його наздогнав ще один порив смердючого холодного повітря. Земля під ногами була вкрита багнюкою й уламками будинку. Врешті-решт Гарві послизнувся й упав. Він озирнувся: Гуд мчав до нього, розлючено клекочучи. Хлопчик зірвався на ноги, йому ледь вдалося уникнути іржавих кігтів.

Раптом почувся погук Лулу. Вона кликала Гарві.

Він повернувся на її голос, і тієї ж миті Гуд зловив його за комірець куртки.

— Піймався, злодюжко! — заволала потвора і потягнула Гарві у свої шпичасті обійми.

Гуд не встиг ухопити здобич як слід, і Гарві вдалося підняти руки, рвонути вперед і вислизнути з куртки. Лулу знову гукнула, і хлопчина щосили погнався до неї.

Дівчинка стояла на березі озера. Позаду неї вирували оскаженілі води. Невже Лулу думає, що так можна врятуватися? Коловорот розірве їх на шматки!

— Ні! — закричав Гарві.

— Так! Це єдиний вихід!

Лулу була зовсім близько. Гарві бачив, як її ноги ковзають на замуленому камінні — вона ледве тримала рівновагу. Дівчинка вже почала падати, та Гарві вчасно схопив її. Вона витріщилася на страховисько, що мчало до них.

— Лулу! — крикнув він. — Не дивись!

Та її погляд прикипів до Гуда. Нижня щелепа відвисла. Що ж її так вразило? Гарві не стримався й теж озирнувся.

Від бігу плащ Гуда зовсім розтріпався, і між ганчірок виднілося щось темніше за погріб без світла та ніч без зірок. Що це? Можливо, це й є джерело чарів Гуда, які бережуть його черстве серце?

Потвора загнала Гарві з Лулу на один камінець — дітям було нікуди відступати.

— Здаєшся? — спитав Гуд. — Ти ж не стрибнеш у коловорот. Іди сюди…

— Тікай, — прошепотів Гарві до Лулу.

Він не зводив очей з таємничої темряви. Лулу ніжно стисла його руку.

— Це наш єдиний вихід, — сказала вона.

Її пальці вислизнули з його долоні, і він лишився сам-один.

— Якщо стрибнеш у чорторий, помреш жахливою смертю, — вів далі Гуд. — Він тебе не шматки розірве. А я…

Він розкрив перед хлопцем свої обійми і ступив на камінь. Гарві не було куди подітися.

— Я пропоную тобі легку смерть. Я змайструю тобі ліжечко з ілюзій, і ти заснеш вічним сном, — Гуд вишкірився, Гарві ніколи не бачив нічого бридкішого за цю посмішку. — Вибір за тобою.

Краєм ока Гарві помітив Лулу. Виявилося, що дівчинка не втекла: вона повернулася, стискаючи в руках уламок дошки — жалюгідна зброя проти кремезної потвори. Та Гарві однаково зрадів, що його не покинули.

Хлопчик подивився Гудові в обличчя.

— Може, мені й справді треба поспати, — сказав він.

— Мудрий злодюжка, — посміхнувся король упирів.

Почвара розкрила обійми ще ширше.

Гарві підняв руку і рушив до Гуда, в затінок його шпичастого тіла. Хлопчик побачив, як його обличчя віддзеркалюється в очах вампіра: одна голова, два викрадача.

— Спи, — промовив Гуд.

Та Гарві й не збирався засинати. Зненацька він ухопився за плащ і потягнув дрантя на себе. Лахміття затріщало й відірвалося. Гуд розлючено заревів.

Не було в його нутрі ніяких чарів. Насправді там узагалі нічого не було: сама пустка, не холодна й не тепла, не жива й не мертва — не з магії, а з порожнечі. Ілюзія фігляра.

Розлючений викриттям, Гуд знову заверещав і простягнув лапу по плащ. Та маленький злодій відскочив, і пазурі Гуда промайнули всього за кілька сантиметрів від його носа. Розлючене страховисько рушило на хлопця. Його стопи загрозливо заскрипіли об каміння. Гуд відрізав усі шляхи до порятунку, і Гарві нікуди було відступати. Лишалося тільки стрибати у воду.

Монстр знову потягнувся до поцупленого плаща. Ще мить, і він зім’яв би Гарві в кулаці разом з дрантям, та ззаду до Гуда підбігла Лулу. Дівчинка замахнулася дошкою, наче бейсбольною биткою, підскочила до чудовиська й так сильно вгатила його по коліну, що дошка розлетілася на друзки, а сама Лулу впала на землю.

Від удару Гуд утратив рівновагу й замахав руками. Камінь, на якому вони з Гарві стояли, розгойдався — ще трохи, і вони обидва полетіли б у водоверть. Гуд усе не міг угамуватися, намагаючись забрати лахміття й прикрити свою порожнечу.

— Злодюжко, віддай мені мого плаща! — волало страховисько.

— На! — крикнув Гарві та пожбурив шмаття у воду.

Гуд кинувся по свій одяг, і тієї ж миті Гарві стрибнув на землю. Хлопець почув, як чудовисько загорлало. Він озирнувся й побачив, що король вампірів летить сторчака у коловерть, стиснувши плащ у кулаці.

За секунду гривата макітра виринула з води, і Гуд погріб до берега. Він був дужим, та коловорот виявився сильнішим. Потвору віднесло далеко від берега й почало затягувати до центру — туди, де водяна спіраль зникала в надрах землі.

Нажаханий Гуд почав благати про допомогу. Його жалюгідні обіцянки можна було розчути лише тоді, коли водоверть підносила його до берега.

— Злодюжко! — лементував Гуд. — Допоможи мені, і… я подарую тобі… весь світ! Він буде твоїм… навіки… навіки… віків…

А потім чорторий почав шматувати саморобне тіло вампіра: скажені води видирали нігті й зуби, вимивали друзки з гриви, розгойдували суглоби… Незабаром Гуд перетворився на живі корабельні уламки, які поступово затягувало в центр коловороту. Виючи від безсилля й люті, він рушив туди, куди врешті-решт поринає все зло — у Ніщо.

Гарві пригорнув Лулу. Він сміявся та плакав водночас.

— Нам вдалося… — сказав він.

— Що вдалося? — почулося за їхніми спинами.

Вони озирнулися й побачили Венделла. Товстун безтурботно чимчикував до них. Він знайшов собі нове вбрання, та всі речі були або завеликими, або замалими.

— Що тут таке? — поцікавився Венделл. — Чого регочете? Чого рюмсаєте?

Він глянув на озеро саме вчасно: в коловороті зникали останні рештки Гуда, і передсмертний крик упиря заглушила мутна вода.

— І що то таке? — поцікавився Венделл.

Гарві витер сльози та звівся на ноги. Нарешті Венделлів вислів здався йому доречним:

— А не байдуже? — сказав Гарві.

Живий доказ

Примарна стіна досі обмежувала Гудові володіння. Біля неї зібралися врятовані дітлахи, щоб попрощатися одне з одним. Звичайно, ніхто й гадки не мав, які пригоди очікують на них по той бік муру. Кожна дитина опинилася тут у різні роки. Чи потраплять вони назад, у свій час? Може, й так, а може, й ні.

— Навіть якщо вкрадених років уже не повернути, звільнилися ми завдяки тобі, Гарві, — сказала Лулу.

Маленький натовп вдячно загудів, дехто навіть заплакав.

— Скажи щось, — прошипів Венделл до Гарві.

— Чого це я маю щось казати?

— Бо ти герой.

— Та який з мене герой?

— Ну, так їм і скажи.

Гарві підняв руку, закликаючи всіх до тиші.

— Я лише хочу сказати… Радше за все, ми зрештою забудемо, що взагалі тут були…

Кілька дітей сказали щось на кшталт «ні, я не забуду» або «ми завжди тебе пам’ятатимемо». Та Гарві вів далі.

— Забудемо, — сказав він. — Виростемо, подорослішаємо і забудемо. Проте…

— Що? — спитала Дулу.

— Можна щоранку нагадувати собі про ці події. Скласти про них оповідку та переказувати її всім знайомим, зустрічним — геть усім.

— Нам ніхто не повірить, — бовкнув хтось.

— Байдуже, — відповів Гарві. — Ми знатимемо, що це правда — ось що найголовніше.

Зусібіч почулися схвальні вигуки.

— А тепер гайда додому, — сказав Гарві. — Ми й так згаяли тут забагато часу.

Коли діти розійшлась, Венделл штрикнув його ліктем:

— Ти ж хотів сказати, що з тебе негодящий герой і всяке таке.

— А, справді, — пустотливо всміхнувся Гарві. — Я й забув.

Перша група дітей набралася духу та пішла штурмувати мур — вони хотіли якнайшвидше лишити позаду жахіття Гудової в’язниці. Гарві дивився на них і жалкував, що не може поговорити з кожним, розпитати, як вони потрапили до рук Гуда, дізнатися, ким вони були — бездомними сиротами чи втікачами, як Венделл і Лулу. Може, серед них були такі самі, як він, — діти, які знудилися та спокусилися яскравими ілюзіями?

Цього Гарві вже ніколи не дізнається. Одне за одним діти зникали з його очей, поки не залишилися тільки вони втрьох — Венделл, Лулу та Гарві.

— Ну, — мовив до нього Венделл, — якщо там, зовні, з часом буде все нормально, то я повернуся на кілька років раніше за тебе.

— Еге ж.

— Якщо ми знову зустрінемось, я буду значно старшим. Ти можеш мене не впізнати.

— Впізнаю.

— Обіцяєш?

— Обіцяю.

Вони потисли один одному руки, і Венделл рушив до стіни. Три кроки — і він зник.

Лулу важко зітхнула.

— У тебе колись бувало таке, що хочеться одразу дві речі, а вибрати можна лише одну? — спитала вона.

— Бувало, — кивнув Гарві. — А що таке?

— Я хотіла б, щоб ми виросли разом, продовжували дружити. А ще я хочу повернутися додому. Думаю, в мій час ти ще й на світ не з’явився.

Гарві сумно кивнув і озирнувся на руїни.

— Здається, є одна річ, за яку ми мусимо подякувати Гуду.

— За що?

— Ми були дітьми одночасно, — сказав він і взяв дівчинку за руку. — Хоча б трішки.

Лулу спробувала всміхнутися, проте на очах у неї з’явилися сльози.

— Ходімо крізь мур разом. Побачимо, що буде, — запропонував Гарві.

— Ходімо, — відповіла Лулу.

Взявшись за руки, вони рушили до стіни. Останньої миті, перш ніж їх огорнув туман, вони подивилися одне на одного, і Гарві промовив одне слово: «Додому…».

А потім стіна поглинула їх. На першому кроці Гарві ще відчував її руку в долоні, на другому вона ніби потоншала, а на третьому Лулу повністю зникла — дівчинку повернули до її часів, а Гарві вийшов на вулицю Міллсепа.

Він подивився на небо. Сонце вже зайшло, але високо в небі хмари ще світилися рожевими відблисками. Дув поривчастий вітер, остуджуючи Гарвін піт од пережитих страхіть.

У хлопчика зацокотіли зуби. Не знаючи, чого чекати цього разу, він вирушив додому темними вулицями.

Дивно, що після стількох перемог поразки Гарві завдало його рідне місто, але сталося саме так — він не зміг знайти дорогу додому. Хлопчик блукав з годину, а тоді розум і сили, що вберегли його від Гуда та всіх інших жахіть, зрадили. У Гарві запаморочилося в голові, ноги підломились, і виснажений хлопчик упав на хідник.

На щастя, двоє перехожих пожаліли Гарві та лагідно спитали, де він мешкає. Він мляво подумав, що небезпечно довіряти власне життя незнайомцям, однак вибору не було. Лишалося покластися на їхню ласку та сподіватися, що за його відсутності у світі не зникла доброта.

Гарві прокинувся в темряві, на мить у нього завмерло серце: здалося, що озеро таки полонило його і він став в’язнем чорних мутних глибин.

Перелякано зойкнувши, він сів і з полегкістю помітив вікно навпроти ліжка — фіранки було трохи розтулено, чулося, як по підвіконню тарабанить дощ. Гарві був удома.

Він звісив ноги з ліжка та став. Усеньке тіло боліло так, наче напередодні від десять раундів бився з боксером-важковаговиком, та все ж Гарві зумів дошкандибати до дверей.

Знизу долинали два знайомі голоси.

— Я щаслива, що він знову вдома, — сказала мама.

— Я теж, — відповів батько. — Але має бути якесь пояснення.

— Ми все дізнаємося, та не варто тиснути.

Гарві вчепився в перила й почав спускатися донизу. Тим часом розмова батьків тривала.

— Треба якнайшвидше розвідати правду, — не відступався батько. — А що, як він вляпався в якийсь кримінал?

— Це не про Гарві.

— Чому? Ти ж бачила, в якому він був стані: брудний, закривавлений. Він не ромашки збирав, це точно.

Гарві закляк на останній сходинці. Він злякався побачити правду. Чи справді все стало, як раніше? Чи його батьки лишилися старими та кволими?

Він прочинив двері. Батьки стояли біля вікна й дивилися на дощ.

— Привіт.

Вони повернулися до нього одночасно, і Гарві радісно зойкнув: він побачив, що недарма подолав усі жахіття й випробування Гуда. Ось вона, винагорода — його батько й мати. Вони були точнісінько такими самими, як і раніше, коли до нього вперше завітав Ріктус. Украдені роки повернулися до свого повноправного хазяїна.

— Я майстерний викрадач, — сказав він собі.

— О, мій дорогенький, — сплеснула в долоні мати.

Він міцно обійняв її і тата.

— Синку, де ж ти був? — поцікавився батько.

Гарві добре пам’ятав, як важко минулого разу було все пояснити, тож натомість він просто сказав:

— Пішов гуляти й заблукав. Я зовсім не хотів вас засмучувати.

— Ти щось казав про викрадача.

— Справді?

— Так, — насупився тато.

— Ну… хіба вважається викрадачем той, хто повернув свою власність? — запитав його Гарві.

Батьки обмінялися спантеличеними поглядами.

— Ні, любий, — сказала мати. — Звісно, що ні.

— Тоді я не злодій.

— Гарві, ти мусиш розповісти нам з батьком правду, — сказала вона. — Ми хочемо знати все, що з тобою трапилося.

— Все?

— Так, усе, — батько склав руки на грудях.

Тоді Гарві розповів їм усю історію — від початку й до самісінького кінця. Минулого разу батьки лише сумнівалися, а тепер вони йому взагалі не повірили.

— Ти справді думаєш, що ми в це повіримо? — перебив його батько, коли Гарві розповідав про першу зустріч із Гудом.

— Я можу відвести вас до Дому, — сказав Гарві. — Точніше, до його руїн. Минулого разу я його не знайшов, бо Гуд сховав Дім від дорослих. Та тепер його вже немає, і всі чари теж зникли.

Батьки спантеличено перезирнулися.

— Якщо ти справді можеш знайти цей Дім-Гуд, ми з мамою охоче подивилися б на нього, — врешті сказав тато.

Наступного дня вони прокинулися рано-вранці й вирушили в дорогу. Цього разу, як Гарві й очікував, магія, що приховувала дорогу до Дому, розвіялася. Він легко впізнавав вулиці, якими вів його Ріктус, і зовсім скоро вони побачили положистий схил, нагорі якого колись височів будинок Гуда.

— Прийшли, — повідомив батькам хлопчик. — Дім стояв тут.

— Гарві, та це ж звичайнісінький пагорб, — сказав тато. — Пагорб, вкритий травою.

Гарві здивувався: він не чекав, що земля, на якій ще недавно відбулися жахіття, так скоро зазеленіє.

Вони підійшли до місця, де колись був примарний мур.

— Доволі приємний пейзаж, — мовила мати.

— Руїни Дому були тут, присягаюся.

Гарві не вірив власним очам. Він побіг угору.

— Я доведу вам, що не брешу. Ідіть сюди!

Вони були не самі. На вершечку пагорба діти запускали повітряних зміїв; туди-сюди ганяли собаки; голосно регочучи, схилом з’їжджала малеча; була тут навіть пара закоханих — шепотіли одне одному якісь таємниці.

Присутність усіх цих людей обурила Гарві. Та як вони сміють тут гасати, сміятися та запускати зміїв? Поводяться так, наче вони на звичайнісінькому пагорбі! Йому хотілося розказати їм, що просто під ними лежать руїни будинку, де жив справжній упир; хотілося побачити, як його слова зітруть усмішки з їхніх писків.

Але потім Гарві зрозумів: либонь, буде краще, якщо цей пагорок лишиться звичайним пагорком і не обростатиме лячними легендами. Ні діти зі зміями, ні двійко закоханих ніколи не вимовлять ім’я Гуда — та й нащо воно їм? Злу не місце в щасливих серцях.

Вони піднялися на вершину схилу.

— Що ж, — мовив батько до Гарві, — цей твій Дім надійно поховано.

Гарві сів навпочіпки й почав рити землю голими руками. Ґрунт був м’який і духмяний — від нього здіймався солодкий аромат родючості.

— Дивно, правда? — почувся чийсь голос.

Стиснувши землю, Гарві подивився на мовця. За кілька метрів стояв чоловік, трохи старший за його тата. Він усміхався.

— Ви про що?

— Про квіти, про ґрунт, — відповів незнайомець. — Певно, в землі є своя магія, добра магія, і вона назавжди поховала згадку про Гуда.

— Ви чули про Гуда? — здивувався хлопчик.

— О так, — кивнув чоловік.

— А що саме ви знаєте? — спитала Гарвіна мама. — Син розповів нам таку чудасію…

— Усе це правда, — сказав чоловік.

— Таж ви навіть нічого не чули! — вигукнув батько.

— Вірте сину, — мовив незнайомець. — Бо маєте свідка, який радо підтвердить, що він у вас — справжній герой.

Батько подивився на Гарві й нервово посміхнувся.

— Справді? Ви теж були бранцем того упиря?

— Ні.

— То звідки ви все це знаєте?

Чоловік озирнувся через плече — біля підніжжя схилу стояла жінка в білій сукні.

Гарві спробував роздивитись обличчя незнайомки, та крислатий капелюх його затуляв. Хлопчик звівся на ноги, щоб підійти ближче й роздивитися жінку, але чоловік його зупинив:

— Ні, будь ласка… не треба. Вона відправила мене до вас, просто щоб привітатися. Вона пам’ятає вас таким, як зараз, юним, і воліла б, щоб ви пам’ятали її такою ж.

— Лулу… — прошепотів Гарві.

Чоловік ані спростував цей здогад, ані підтвердив його.

— Юначе, я вам багато чим зобов’язаний. Сподіваюсь, я стану для неї добрим чоловіком — так само, як ви були її добрим другом.

— Чоловіком?

— Час летить, — сказав незнайомець, глипнувши на годинник. — Ми вже спізнюємося на обід. Юначе, дозвольте потиснути вам руку.

— Вона брудна, — попередив Гарві, випускаючи землю з правиці.

— Хіба може бути щось краще, ніж… ця цілюща земля? — всміхнувся чоловік.

Він потис Гарві руку, кивнув його батькам і поспішив до дружини.

Гарві дивився, як він щось розповідає жінці, бачив, як вона кивнула, глянула вгору й усміхнулася до нього. А потім вони вийшли на вулицю й зникли.

— Ну, — сказав тато, — скидається на те, що твій Гуд усе-таки існував.

— То ви мені вірите? — здивувався Гарві.

— Тут відбулося щось незвичайне, і ти поводився як справжній герой, — відказав батько. — Ось у що я вірю.

— Досить, — сказала мати, — не треба більше копати, любий. Хай там що лежить під землею, краще йому там і лишатися.

Гарві хотів викинути землю і з другої руки, та батько його зупинив.

— Дай-но мені, — він простягнув руку.

— Навіщо? — здивувався Гарві.

— Я чув, що дещиця доброї магії завжди стане в пригоді. Правда ж?

Гарві всміхнувся та пересипав землю в батьківську долоню.

— Так, — відповів хлопчик. — Завжди.

Після прогулянки до пагорба кожен наступний день був сповнений справжніх чарів. Батьки більше ніколи не згадували ні про Гуда, ні про Дім, ні про зелений схил, та вони не забули — це відчувалося в кожному погляді, в кожному слові.

Гарві знав: батьки лиш приблизно уявляють, що з ним насправді трапилося. Та вони всі втрьох були одностайні в тому, що знову бути разом — це чудово.

Відтоді Гарві почав цінувати кожну хвилину. Звісно, час летів так само стрімко, але Гарві вже не марнував його на зітхання й нарікання. Кожнісіньку мить свого життя він вирішив сповнювати сезонами, що жили в його серці: надією, подібною до птахів на весняних гілочках; щастям, схожим на тепле літнє сонце; осіннім серпанком магії… Та найкращою була любов — любов, якої вистачить на тисячу новорічних ночей.

Від перекладача

Клайв Баркер (1952 р. н.) взявся писати «Викрадача вічності» одразу ж після того, як перебрався з Лондона до Беверлі-Гіллз. За рік йому мало виповнитися сорок. На той час публіка вже добре знала, хто такий Клайв: він встиг написати шість моторошних романів, чотири жаскі збірки й зняти два не менш лячних фільми — «Повсталого з пекла» та «Нічну породу». Сам Стівен Кінг назвав його «майбутнім горрору». Видавці також чекали від Клайва нових страхіть. Казочка від Клайва Баркера? Що за жарти?

Одначе впертості в Клайва виявилося не менше, ніж у Гарві Свіка: він написав «Викрадача вічності» за три місяці й продав права на книгу всього за один срібний долар. Видавець геть не пожалкував — тільки в Америці книга розійшлася тиражем у 1,5 млн дол., а права на екранізацію придбала студія «Дісней». Сьогодні «Викрадача вічності» включено в програму багатьох англомовних шкіл, перекладено багатьма мовами світу, і він по праву займає місце на полицях поряд з «Алісою в Країні Чудес» Льюїса та «Геловінським деревом» Бредбері.

Клайв написав цю книгу не задля грошей. 1991 рік був переломним для нього, тож він мусив нагадати собі найважливішу річ у світі: «Живи кожною секундою та пам’ятай, що всі миттєвості життя — казкові й безцінні». Таке його послання собі й Тобі, Читачу.

Сергій Крикун

Примітки

1

Дюйм — одиниця вимірювання довжини, дорівнює 2,54 см. 6 дюймів — близько 15 см (тут і далі прим, редакторки, якщо не вказано інше).

2

Миля — британська й американська міра довжини, приблизно 1,6 км.

3

Джайв — швидкий бальний танець.

4

Ніч багаття, або Ніч Ґая Фоукса, або Ніч феєрверків — традиційне у Великобританії свято, яке відзначають 5 листопада. Цього дня 1605 року заколотник Ґай Фоукс намагався підпалити бочки з порохом і підірвати парламент Сполученого Королівства, однак його вчасно схопили. У Ніч багаття спалюють опудало Фоукса, а діти запускають феєрверки та стріляють петардами (прим. перекладача).

5

Фут — британська й американська міра довжини; 5 футів — це приблизно півтора метра.

6

Цепелін — різновид дирижабля, повітроплавний апарат з металевим каркасом, обтягнутим тканиною. Літає за рахунок того, що наповнений газом, легшим від повітря.

7

Прикрашати різдвяну ялинку саморобними гірляндами з попкорну — поширена на Заході традиція.

8

Арістотель — давньогрецький учений, філософ і логік.

9

Еміль Золя — французький письменник кінця XIX століття.

10

Трубкозуб — африканський мурахоїд, у якого кожен зуб складається з кількох з’єднаних між собою вертикальних трубочок.

11

Гімалаї — найвищі гори на Землі, розташовані в Південній Азії.

12

Тьєрра-дель-Фуеґо — провінція в Чилі.

13

Кав’яр — риб’яча ікра, солена зі спеціями.

14

Пепероні — гострий різновид ковбаси салямі.

Content

Клайв Баркер
Викрадач вічності

Напівз’їдений Гарві

Прихований шлях

Задоволення та хробак

Смерть між сезонів

В’язні

Бачене й небачене

Подарунок з минулого

Голодні води

Про що ти мрієш?

Гріхопадіння

Круть-верть

Що приніс потоп (і що він забрав)

Четвертий складник темряви

Час минає

Нові жахіття

Повернення в щасливий край

Кухар, кіт і труна

Гірка правда

Попіл до попелу

Викрадачі зустрічаються

Спокуса та хитрощі

Апетит

Війна сезонів

Викрадач тікає

Коловорот

Живий доказ

Від перекладача

Примітки