Енн Файн

Борошняні немовлята

Для всього свій час, і година своя кожній справі під небом.

(Книга Екклезіястова 3:1)

1

Пан Картрайт погойдав туди-сюди ногами і підніс свій голос над хвилями невдоволеного бубоніння.

— Не біда, 4-В, якщо ви не можете присвятити час цьому питанню зараз, — звернувся він до свого нового класу, — я з радістю ще раз вам усе поясню на перерві.

Дехто таки спробував опанувати себе. Кілька учнів повитягали ручки з ротів. Двійко хлопців, що спостерігали, як двірник нумерує сміттєві баки великими білими цифрами, змогли врешті відірвати погляди від цієї захопливої картини. Та загалом реакція на слова вчителя була досить жалюгідною. Складалося враження, що половина учнів забула свої мізки вдома, а решті й забувати було нічого.

Цьогорічний 4-В клас.[1] Оце братія! Пан Картрайт уже знав більшість із них — «похнюп» і «поганців» — тих, чию безнадійність протягом останніх кількох років обговорювали в учительській найбурхливіше і найчастіше. Усі більш-менш нормальні (їх називали «парубчиськами») діставалися пану Кінгу чи пану Гендерсону. А доктор Фелтом завжди відбирав собі всіх «розумників». Досі ніхто не з’являвся в 4-В класі просто так.

Єдиний новенький цього року — як там його, Мартін Саймон? — тихо сидів за останньою партою і читав. Пан Картрайт аж звеселів. Це вже непоганий початок. Бодай один з них уміє читати. Вочевидь, протягом його кар’єри бували й гірші класи.

— Жвавіше, жвавіше, — звернувся він до учнів. — Ми ж не можемо вирішувати цілісінький день. Я востаннє перерахую варіанти, а потім ви мусите проголосувати. Ти можеш і далі жувати свій бюлетень, Джордже Сполдер, але іншого ти не отримаєш. А зараз увага, слухайте всі!

Розвернувшись на своїй здоровенній задній частині, він постукав по дошці, на якій п’ять хвилин тому крейдою написав усі варіанти, що доктор Фелтом запропонував для проекту 4-В на шкільному конкурсі наукових досліджень:

текстиль;

харчування;

домашнє господарство;

розвиток дитини;

дослідження споживацького попиту.

Учитель вкотре перерахував їх уголос — спеціально для тих, у кого були труднощі з читанням.

Хвиля невдоволеного бурчання накрила клас. Вона заглушила і метушню, і перешіптування, і човгання ніг, і рипіння стільців, на яких безстрашно гойдалися учні.

— Пане, це несправедливо.

— Нудота!

— Та яка ж це наука? Маячня якась.

— Я тут половини навіть не розумію.

Щоб догодити Рассові Моулду, пан Картрайт ще раз перечитав уголос усі варіанти, цього разу перекладаючи їх зрозумілою мовою:

шиття;

їжа;

домоведення;

немовлята і все таке;

ощадливість.

Pacс Моулд тепер здавався ще більш спантеличеним:

— Димоведення? Що таке димоведення?

Пан Картрайт вирішив не звертати на нього уваги.

— Заради Бога, 4-В, — сказав він, — зосередьтеся. Я знаю, що в більшості з вас курячий розум, але хоч одна із запропонованих тем мусить вас зацікавити сильніше за решту. Хай що це буде, перепишіть назву у свій бюлетень. І, будь ласка, постарайтеся написати літери в більш-менш правильному порядку, бо інакше я не зможу прочитати. Особливо це стосується тебе, Рассе Моулд! Я вже йду збирати ваші відповіді.

Ще одна бунтівна хвиля линула йому назустріч.

— Повна дурня!

— Він з нас просто знущається…

— Шиття! Домоведення!

— Перепрошую. Підходьте до нашого чотирнадцятого столика на конкурсі наукових досліджень, щоб подивитися на чудово пришиті ґудзички.

— Ага, вмерти можна з цікавості.

— Ви точно ще ніколи не бачили так класно пришитих ґудзиків!

— Навіщо робити те, що може зробити будь-хто?

— Димоведення!

Найчіткіше загальне невдоволення висловив Саджид Махмуд:

— Так нечесно. Це ж не справжній науковий проект. Аніскілечки. Чому нам не можна робити кремові вибухівки?

Раптом клас ніби зірвався з ланцюга.

— Так! Ми вже таке робили, було бомбезно!

— Крута ідейка!

— Ага, брат Гупера мало що не обсмалив собі руку.

— А Чоп спалив брову!

— Вона відросла, але іншої форми.

Рік Тулліс так перегнувся через парту, що здавалося, він от-от втратить рівновагу й упаде.

— Пане, або можна робити мило!

— Так! Мильна фабрика!

— Фуллер побився об заклад і з’їв гігантський шматок мила!

— Воно з нього верталося вісім разів!

— Ото була сміхота!

— Бачили б ви його обличчя. Блідий, як личинка!

Цю ідею одразу підхопив Філіп Брустер і крикнув на весь клас:

— Так! Личинки!

— Личинкова ферма!

— Точно! Чому ми не можемо розводити личинок?

— Ми їх розводили минулого року. І позаминулого теж!

— Моя мама не могла навіть дивитися на них! Казала, що це гидко.

— А відповідальним за личинок призначили забіяку Флетчера.

— Під кінець він їх майже видресирував.

Пан Картрайт похитав головою. Він не любив убивати ентузіазм, тим паче коли це стосувалося навчання. Але факт залишається фактом, особливо у школі.

— Перепрошую, Саджиде, можна запитати дещо особисте? Чи склав ти іспит з фізики наприкінці минулого триместру?[2]

Саджид відразу намурмосився.

— Ні, пане, не склав.

— А ти, Ріку, склав іспит з хімії?

Рік Тулліс розсміявся. А з ним — усі ті, хто минулого року вивчали з Ріком Туллісом хімію.

Пан Картрайт повернувся до Філіпа, чиї очі все ще горіли від думки про личинкову ферму.

— Філіпе, а як у тебе справи з біологією?

Філіп одразу скис.

— Я вирішив узагалі не приходити на іспит. Нащо?

Пан Картрайт зітхнув.

— Ну от, 4-В, ви вже й самі бачите загальну картину. Мої побоювання справдилися, ніхто не потрапив у цей клас просто так.

Несподівано для всіх з останньої парти вперше озвався новачок, Мартін Саймон.

— Думаю, пане, що я тут опинився помилково.

Пан Картрайт саме набирав обертів, а тому проігнорував слова хлопця.

— Ось саме тому, на превеликий жаль, ваш клас не може робити кремові вибухівки. Не в змозі покластися на ваші знання і рівень відповідальності, доктор Фелтом довірив вам лише приємні, безпечні та прості проекти. А кремові вибухівки дістануться тим, хто склав іспит з фізики наприкінці минулого триместру.

Він окинув поглядом клас: вісімнадцятеро хлопців сиділи понуро, і лиш один виявляв певне зацікавлення.

— Хоча б хтось тут склав іспит з фізики?

Новачок підняв руку. Решта немов закам’яніла. Оскільки Мартіна Саймона учні не бачили, бо той сидів за останньою партою, пан Картрайт вирішив не дозволяти одній піднятій руці псувати весь драматизм ситуації.

— А хімію? Хімію хтось склав?

Рука Мартіна Саймона знову вистрілила в повітря, але пан Картрайт її й тепер не зауважив. У класі панувала тиша.

— До побачення, мильна фабрико, — сказав пан Картрайт. — А як у нас справи з біологією? Може, комусь вона вдалася?

Рука Мартіна Саймона знову хитнулася одинокою тростиною в болоті академічних надій 4-В. Уже втретє пан Картрайт вдав, що нічого не помічає.

— Отже, — категорично констатував він, — ніяких личинок.

Учитель розвів своїми величезними забрудненими крейдою руками.

— Тільки не кажіть, що вас не попереджали, — сказав він. — Я щодня заварюю каву в учительській. І в мене є вуха. Пан Спенсер, пан Гарріс, пан Дюпаск, пані Арнотт — усі вони повторювали: «Ми не раз їх попереджали: якщо не працюватимуть, то опиняться в 4-В класі». І ось ви всі тут.

— Ми ж не винні, що безголові, — спробував заперечити Джордж Сполдер.

— Якби річ була у вашій тупості, то держава виплачувала б вам щомісячну соціальну допомогу, — різко відповів пан Картрайт.

— То чому ж ми всі тут опинилися?

Пан Картрайт узявся пояснювати по-біблійному:

— Ви жнете те, що посіяли. До речі, про розсіяність. Продовжмо те, що розпочали, і проголосуймо врешті-решт. Що вибираєте? Текстиль, харчування, домашнє господарство, розвиток дитини чи дослідження споживацького попиту?

— Я не збираюся голосувати за жодну з цих нісенітниць, — сказав Ґвин Філліпс. — Усі теми якісь дурнуваті.

Пан Картрайт промовчав, бо й сам глибоко в душі поділяв цю думку. Але потім Джордж Сполдер додав:

— Дівчачі штучки — ось що це таке!

Пан Картрайт відчув, що мусить розставити всі крапки над «і»:

— Не дуріть себе. Поки ви тут протираєте штани, дівчата по всій країні виробляють мило, вирощують личинок і підривають кремові вибухівки. Вони вчать хімію, біологію і фізику. Переможців не судять. А вони, на відміну від вас, склали свої іспити.

Несподівано для себе він відчув утому через усю цю метушню й почав швидко крокувати між рядами парт, підганяючи учнів:

— Ворушись нарешті, Робіне Фостер. Ріку, поквапся. Яка тобі взагалі різниця? Якщо вірити пані Арнотт, ти рідко з’являєшся на уроках. Дякую, Таріку. Ану подивіться всі на Таріка. Приклад, вартий наслідування! Він зробив свій вибір. Він заповнив бюлетень, можливо, не зовсім акуратно, але досить розбірливо, щоби прочитати. І ось він кидає свій бюлетень у коробку. Дякую, Таріку. Дякую тобі. І тобі дякую, Генрі. Нема потреби силою його туди запихати. Спасибі, Рассе. Спасибі. Дякую, Мартіне, я сподіваюся, ти будеш дуже задоволений ре…

Пан Картрайт замовк. Було очевидно, що новий учень його навіть не слухав. Коли тінь пана Картрайта впала на його парту, хлопець лише на хвильку витягнув вказівний палець з правого вуха, взяв свій акуратно заповнений бюлетень і кинув його в пластикову коробку. Ні на мить він не відвів погляду від своєї книжки.

Пан Картрайт був спантеличений. Він обережно витягнув пальці Мартіна Саймона з його вух і запитав:

— Що ти робиш?

Тепер так само спантеличеним був і хлопець:

— Читаю, пане.

— Читаєш? Що читаєш?

— Бодлера.[3]

Пан Картрайт аж очі вирячив від подиву.

— Бодлера?

Він обвів поглядом клас, плекаючи іскорку надії на те, що більше ніхто з учнів не чув їхнього діалогу. Аякже! Усі сиділи, нагостривши вуха.

— Французькою чи англійською? — запитав пан Картрайт, намагаючись послабити напругу жартом.

Мартін Саймон зашарівся.

Пан Картрайт перевернув книжку, що лежала на парті.

— Французькою!

— Вибачте, — автоматично сказав Мартін Саймон.

Пан Картрайт зітхнув.

— Ти теж мені вибач, хлопче, ти теж мені вибач.

Запала тиша. Потім пан Картрайт сказав:

— Ну? Чого ти чекаєш? Хапай свого рюкзака і геть звідси!

Мартін Саймон здивовано глянув угору.

— Куди, пане?

— Та будь-куди. Думаю, такий хлопчина, як ти, може сам вибирати. Ти можеш піти в клас пана Кінга або пана Гендерсона. Я впевнений, що обидва вони будуть щасливі взяти тебе до себе.

— Але чому?

Пан Картрайт по-панібратськи вмостив свою величезну дупу на парту Мартіна Саймона. Такий метикуватий хлопчина, подумав учитель, а поводиться щось не надто тямущо.

— Зрозумій, — сказав він хлопчику, — ти не можеш тут залишитися. Бодай тому, що вмієш читати. Будеш у цьому класі білою вороною. Є й інша проблемка. Ти читаєш французькою.

Учитель повернувся до класу й обвів кабінет широким жестом, ніби хотів залучити до розмови й інших учнів.

— Думаю, в цьому класі ми будемо приділяти чимало уваги мовному питанню, — пояснив він. — Я, наприклад, частенько можу наговорити зайвого. Також тут є нагода почути багатобарвну місцеву говірку нашого мікрорайону. А ще подейкують, буцімто Тарік уміє лаятися трьома різними діалектами. Проте французькою тут не говорить ніхто.

Учитель зісковзнув з парти.

— Ні, боюся, тобі доведеться піти.

Раптом його осяяло.

— Оскільки ти склав усі іспити з природничих наук, то можеш навіть спробувати піти в клас доктора Фелтома. Він, напевно, не буде проти.

Здавалося, Мартін Саймон нарешті зрозумів, про що йдеться. Звівшись на ноги, він почав закидати свої нехитрі пожитки назад у рюкзак.

Пан Картрайт помітив легкий вираз жалю на обличчі хлопця.

— Мені теж шкода, хлопче, — сказав він, — але повір, це на краще. Тобі тут не місце. Сталася якась помилка.

Мартін Саймон кивнув.

— Запитай в адміністрації, — порадив пан Картрайт, проводжаючи його до дверей. — Скажи їм, що вони щось переплутали і ти не можеш сюди повернутися. Я не хочу, щоб ти був у моєму класі. Тобі тут не місце.

Він провів поглядом Мартіна Саймона, що пішов геть довгим зеленим коридором.

— До побачення, хлопче! — з тугою крикнув учитель навздогін. — Нехай тобі щастить!

Він зачинив двері та зі сталевою рішучістю обернувся до решти класу.

— На чому ми зупинилися? — спитав пан Картрайт. — Саджиде, облиш ти той шарф. Луїсе Перейра, ти що, вирішив перекусити? Негайно виплюнь усе в смітник. Дивіться, скільки часу ми змарнували. Попереджаю вас, я покінчу з цим до дзвоника.

Можливо, якби це був інший клас, то він справді впорався б. Але оскільки двоє членів лічильної комісії не дружили з математикою, а учні ще й постійно критикували всі можливі способи підрахунку голосів («Пане, не рахуйте голос Ріка, він же постійно прогулює!»), часу зробити все як слід забракло. Вони ще не встигли перерахувати голоси втретє, а Робін Фостер і Вейн Дрісколл уже втупилися в учителя поглядами, піднявши уявні секундоміри й округливши свої губи навколо уявних свистків.

Вже от-от мав настати той блаженний час…

Пан Картрайт зсунув своє об’ємне тіло зі стола і став на ноги. Недарма позаочі його називали Старим Бецманом.

— Замовкніть! — загорланив він, розтинаючи всі шари галасу за раз. — Усе! Я вже ситий по горло! Зараз буде дзвоник, тому ми, хай там що, маємо покласти край цій справі. Я вас попереджаю, 4-В, перший хлопець, який видасть у цьому класі будь-який звук — навіть найтихіший — буде змушений занурити свою руку в коробку і витягнути бюлетень. Що там буде написано — те і стане темою вашого проекту.

Раптом запала абсолютна тиша. Може, розумаками їх і не назвеш, але кожнісінький з учнів був достатньо кмітливим, щоб зрозуміти: дурне діло — бути винним перед рештою класу за три довжелезні тижні скніння над якимось проектом, створеним доктором Фелтомом задля доведення захопливості таких справ, як шиття, чи куховарство, чи домашнє господарство.

Здавалося, ніхто й дихнути не смів. Пан Картрайт навіть чув щебетання пташок за вікном.

Аж раптом, без попередження, чари розвіялися.

Двері в клас відчули на собі немилосердний удар ззовні. Ручка заскреготіла, дверні панелі затрусилися.

У клас зайшов незграбний парубчисько-велет.

Гостя зустріли шквалом захвату.

— О, дурило, здоров!

— Хто останній прийшов, той щигля знайшов!

— Сайм! Ми тобі притримали місце!

— О, ну нарешті ти нас знайшов, дурню набитий!

— Голова на плечах не тільки для краси, Саймоне Мартін!

Саймон Мартін… Мартін Саймон… Он воно що!

Пан Картрайт звично вмостився на столі. Ось і знайшлося пояснення. Усе так просто. Звичайнісінька канцелярська помилка.

Мартін Саймон… Саймон Мартін…

Він дозволив хвилі піднесення котитися класом ще протягом кількох секунд.

— Сайме, де це ти був?

— Трохи застряг, — з гордістю заявив новоприбулий. — У класі доктора Фелтома.

— У доктора Фелтома!

Покотилася ще одна хвиля реготу. Цього разу навіть пан Картрайт не зміг стримати усмішки, коли спробував уявити цього здоровенного, рославого шалапутника серед розумників з класу доктора Фелтома.

— Я їм, той-во, казав, що мені там не місце. Але хіба ж хто слухає? Та ніколи. Аж поки не з’явився той ботан і не врятував мою шкуру. І навіть тоді…

Пан Картрайт розумів: якщо дати Саймону можливість понити, то його вже не зупиниш, тому він, не зволікаючи, простягнув пластикову коробку з бюлетенями своєму новоспеченому учню.

— Витягни один бюлетень, — сказав учитель.

На обличчі Саймона Мартіна вираз незадоволення змінився виразом занепокоєння.

— Це ще нащо?

— Тягни бюлетень, — пан Картрайт вдався до наказового тону. — Зараз же.

Саймон Мартін занурив руку і витягнув бюлетень, на якому, як виявилося, відповідь була написана найакуратніше.

— Що там?

Кілька секунд хлопчина витріщався на аркуш паперу. Він нахмурив свої масивні брови-гусениці, намагаючись розібрати ідеальний почерк Мартіна Саймона.

— Рожв… розв… розветок ди-ти-ни, — прочитав він уголос, затинаючись.

— Розвиток.

Пан Картрайт зумів втиснути своє виправлення за мить до вибуху.

— Це що, про дітваків?

— Пане, ми не будемо возитися з малечею.

— Це дівчача справа! Серйозно!

— Я теперка взагалі перестану ходити на уроки. Ну, поки це все не закінчиться.

— Сайме, це все через тебе!

— При чому тут узагалі наука? Та нас просто надурили!

— Сайме, тягни ще раз!

Вмить пан Картрайт викинув уміст коробки в смітник. Бюлетені полетіли вниз — на пожовану їжу, яку раніше виплюнув Луїс Перейра.

Пан Картрайт почав гортати методичні вказівки до конкурсу наукових досліджень, які підготував доктор Фелтом. Ну що за кепський початок триместру! Чому той Фелтом не може робити так, як в інших школах, і приділяти увагу дивам науки лише останніми тижнями перед канікулами, коли на такі класи, як 4-В, вже ніхто не звертає уваги? Одвічна проблема, коли до справи беруться ентузіасти. Вони ніколи не зважають на слабкості інших.

Знайшовши врешті потрібну сторінку, пан Картрайт підвищив голос, немов от-от мав оголосити переможця премії «Оскар», і урочисто заявив:

— А експеримент, який доктор Фелтом вибрав для цієї теми, називається…

Учитель окинув поглядом клас. Він ще навіть нічого не сказав, а на нього вже дивилася ціла когорта незадоволених облич.

— Борошняні немовлята!

Відразу ж презирство учнів витіснилося повним нерозумінням.

— Пане?

— Борошняні немовлята чи порохняві немовлята?

— І те, і те — якісь дурниці.

— Що це взагалі таке?

— Хай що це таке, але з наукою воно явно ніяк не пов’язане.

Глибоко в душі пан Картрайт був з ними згоден. Він знову глянув на перелік. Можливо, це якась помилка? Ще один канцелярський недогляд?

Ні. Все правильно. Ось, написано чорним по білому.

Борошняні немовлята.

Саме так.

Пан Картрайт шпурнув інструкцію доктора Фелтома на стіл. Хай там що це означає, але зараз не час розбиратися. Вейн Дрісколл уже несамовито роздував щоки, готовий свистіти, і шалено розмахував своїм уявним секундоміром.

І тут, хто б сумнівався, продзвенів дзвоник.

Лишався ще один нетривалий ритуал — і цей урок нарешті закінчиться. Хто ж сьогодні буде першим?

Білл Сіммонс.

— Перепрошую, Білле Сіммонс, хіба хтось сказав, що урок закінчився? Сядь на місце, будь ласка.

— Але, пане, дзвінок же продзвенів!

— Дзвінок лунає для мене, Білле, а не для тебе.

Однак сьогодні він був не в гуморі. Ні, не сьогодні. Щоб здихатися їх хоч трішечки швидше, він навіть удав, що не помітив, як Pacс Моулд підняв свій зад на десять дюймів[4] над стільцем, приготувавшись кулею вилетіти з класу.

— Гаразд, 4-В, геть звідси.

Пан Картрайт поринув у роздуми, а тим часом безладна юрба учнів стрімголов кинулася до дверей.

Борошняні немовлята… Що за нісенітниця?

2

Саймон Мартін розкинувся на всіх трьох стільцях, які стояли перед дверима в учительську. Його сюди відправили за порушення шкільної дисципліни під час лінійки. Хлопець побув тут лише чотири хвилини, але вже помирав з нудьги. Він хотів був посвистіти (через що йому прочитала мораль пані Арнотт, коли заходила в учительську). Він пробував вистукувати мелодії ногами (через що йому прочитав мораль пан Гендерсон, коли виходив з учительської). Він навіть намагався перевірити, скільки різноманітних поцокувань можна видати язиком (через що йому прочитав мораль пан Спенсер, коли проходив повз).

Вони просто не залишили йому вибору.

Невже вони думають, що хлопчина зможе просидіти тут цілісінький день без діла?

Коли з кабінету вийшов ще один учитель, Сайм вирішив ризикнути.

Наступним учительську полишив пан Дюпаск. Коли за ним хитнулися двері, Саймон Мартін нишком відсунув одну зі своїх величезних ніг на декілька дюймів назад і п’яткою притримав двері, не давши їм зачинитися повністю.

Учителі самі в усьому винні. Якщо вони не хотіли, щоб учень, до якого абсолютно незаслужено придерлися на лінійці, так знудився, що врешті вирішив підслуховувати їхню розмову, то треба було залишити його у спокої, коли він тихесенько собі свистів, вистукував мелодії чи цокав язиком.

Саймон зручно вмостився і нашорошив вуха. Ба більше, коли він повертав голову праворуч, ніби розглядаючи щось у коридорі, то міг побачити боковим зором малесеньку частину учительської. Там саме здіймав бучу Старий Бецман, вкотре влаштовуючи галас на порожньому місці.

— Я просто не можу в це повірити! — репетував пан Картрайт. — Я не вірю власним вухам. Ви серйозно намагаєтеся мене переконати, що цей ваш розвивальний проектик — всього-на-всього шість фунтів[5] звичайнісінького білого борошна, напханого в мішковину? І ви збираєтеся дати по такій забавці кожному телепню в моєму класі?

— Не дати, Еріку, а позичити.

— Дати. Позичити, — у щілинці блимнули руки пана Картрайта, які він у відчаї підняв угору. — Для мого зборища соціопатів це суті справи не міняє. Жоднісінький учень з 4-В не зможе подбати навіть про камінь, не розтрощивши його. Марно чекати іншої долі для шестифунтових мішків з борошном!

Крізь щілину Саймон побачив смужку стривоженого обличчя доктора Фелтома.

— Не шестифунтових, Еріку, а трикілограмових. Спробуйте подати учням приклад і думайте в грамах.

Саймон почув, як пан Картрайт огризнувся:

— Спасибі, та я думатиму так, як мені хочеться! Чесно кажучи, я вважаю, що ви тут усі з глузду з’їхали. До вашого відома, зараз у 4-В дев’ятнадцятеро хлопців. Дев’ятнадцять помножити на шість буде сто двадцять три!

— Сто чотирнадцять, — виправив доктор Фелтом, не втримавшись.

— Що?

Доктор Фелтом помилково сприйняв суміш роздратування й люті пана Картрайта за щире прагнення математичного просвітлення.

— Здається, ви ненароком помножили дев’ять на сім, — пояснив він. — Єдине раціональне пояснення цієї неточності.

Саймону стало нецікаво слухати, щойно зазвучала премудра мова цифр. Він уже майже відсунув ногу, щоб двері зачинилися повністю, аж тут у його поле зору знову потрапив пан Картрайт. Саймон почув, як його вчитель лементує:

— Сто з чимось, сто з тимось! Яка в біса різниця? Хай там як, це понад сто фунтів білого борошна, яке вибухне в мене у класі!

Зовсім поряд, у коридорі, обличчя Саймона Мартіна засяяло від захвату. Він усе правильно почув? Сто фунтів білого борошна? Вибух? Просто в класі? Оце так щастя! Заради такого він готовий і на уроки ходити. Готовий щоразу насилу запихати свої масивні коліна під куценькі парти. Заради цього він готовий навіть вислуховувати постійні докори вчителів і терпіти нудь уроків.

Сто фунтів борошна.

БАХ!!!!!

О, він уже це бачить. Ураган борошна! Цілі гори борошна! Цілісінькі хмарища! Клас, до колін засипаний борошном. Падатиме дощ з борошна. Борошно вилітатиме через вікна, а підлога в коридорі буде вкрита борошняними слідами.

Картина, що постала перед Саймоном, була такою спокусливою, такою білесенькою й ідеальною, просто чарівною. Хлопчина так далеко відлетів на крилах своєї уяви, що геть прослухав спробу доктора Фелтома пояснити суть експерименту своєму колезі.

— Еріку, ви все неправильно зрозуміли. Вибухати будуть кремові вибухівки, а не борошняні немовлята. Борошняні немовлята — це простий експеримент на тему стосунків між батьками та дітьми. Кожен хлопець бере борошняне немовля під цілковиту опіку на три тижні та мусить записувати в спеціальний щоденник усі свої проблеми й переживання. Результати можуть бути дуже несподівані. Ви навіть не уявляєте, скільки всього нового вони можуть дізнатися і про себе, і про батьківство. Експеримент справді вартий уваги. Почекайте — і самі переконаєтеся!

Саймон вловив лише кілька останніх слів: «Почекайте — і самі переконаєтеся!». Але його переконувати вже не було потрібно. БАХ!!! І хмарища пороху підіймаються над ненависним класом. Він знову почав літати у хмарах білосніжної благодаті та приземлився саме вчасно, щоб краєм вуха почути останні відчайдушні спроби пана Картрайта відмовитися від цього дивовижного й унікального дарунка Небес.

— Чому б їм не взяти участі в експериментах пана Гаєма?

Почувся ще один знервований голос.

— Еріку, і так справ по самі вуха! Стільки мороки з цим конкурсом наукових досліджень! Треба встановити похилу площину для вимірювання коефіцієнта тертя ковзання. Ще мусимо змайструвати макет будинку, щоб 4-Е зміг перевірити свою електронну сигналізацію. Вентилятор з терморезистором для Гаррісона існує поки що тільки на папері. А за схему електростанції для близнюків Г’юз я й не брався. І личинкову ферму вже пора підремонтувати, а то всі личинки розповзуться казна-куди.

Через щілину Саймон мигцем вловив постать пана Гаєма. Вчитель розвів руками.

— Вибачте, Еріку, та я змушений вам відмовити. Востаннє, коли я обшукував на виході Ріка Тулліса, то знайшов у нього в підштанках чотири свої викрутки. Чотири штуки! А цьому вашому Саджиду Махмуду досить лише зиркнути на рубанок — і його лезо відразу зсовується. Вибачте, Еріку, але ні.

Якби Саймон не так сердився на пана Картрайта через його намагання позбутися дарунка Небес, то він, можливо, помітив би, з якою гіркотою звучав голос учителя, і пожалів би його.

— Я вам цього не забуду, — повторював пан Картрайт. — Наступного разу, коли ви потрапите в халепу, я вам це пригадаю.

Голос прозвучав зовсім біля дверей, і Саймон обережно відсунув ногу.

— Сто двадцять чотири фунти борошна! У моєму класі! З цією братією! І жоден з вас не прийшов мені на порятунок. Жоднісінький. Я вам цього не забуду. Ні, не забуду.

Саймон різко забрав ногу від дверей — саме тієї секунди, коли пан Картрайт розчахнув їх.

— Ти що тут робиш?

— Пане, ви ж самі мені сказали сюди прийти.

— А зараз я кажу тобі звідси піти. Марш назад до клас!

— Авжеж, пане.

Саймон навмисно нахилився, щоб розв’язати та зав’язати шнурівку, хоча потреби в цьому не було. Такий жест показової непокори не сподобався панові Картрайту, але він виграв трохи часу, щоб розчути слова, які долинали з учительської:

— Він знову все переплутав, я вам кажу. Цього разу він, певно, помножив на сім. От дивак.

Задоволений, що його кривдник теж дістав по заслузі, Саймон поплентався в клас. Пан Картрайт пішов слідом за ним. Він спеціально відстав від хлопця, щоб дати собі вдосталь часу все обдумати. Як правильно вчинити? Так, він суворо заявив, що перший хлопець, який порушить тишу, буде змушений вибрати тему. І Саймон витягнув проект під назвою «Борошняні немовлята». Проте, щиро кажучи, хлопець ненавмисно відчинив двері, як необтесаний неандерталець. У нього це вийшло мимоволі. Він просто має природний дар відчиняти двері, як горила.

Не треба так через це перейматися.

Можна просто ще раз проголосувати.

Звеселівши, пан Картрайт пришвидшив крок. Він добряче відстав, обдумуючи ситуацію. Відстав настільки, що захеканий Саймон Мартін першим увірвався в клас і на видиху випалив:

— Оті борошняні немовлята! То просто відпад! Крутіше мила, личинок та іншої дурні! Найкрутіша наукова штукенція!

Двадцять секунд по тому в клас увійшов пан Картрайт і припинив галас, навіть не намагаючись вдатися в його суть. Він усівся на вчительський стіл і примирливим тоном заговорив:

— Ну що ж, 4-В, я — людина розсудлива, тому думаю так: неправильно буде, якщо ви всі постраждаєте через те, що Саймон Мартін голосно відчиняє двері. Якось, коли буде більше часу, ми розповімо йому основи використання дверної ручки. Але що було, то було, а що минуло, то травою поросло, тому повернімося до обговорення варіантів для конкурсу наукових досліджень.

Саймон спалахнув гнівом. Зазвичай слова вчителів він пускав з вуха у вухо. Але вчительську хитрість він міг легко розпізнати в будь-якій її формі.

— От старий хитрун! — люто прошепотів він Робінові Фостеру, який сидів за сусідньою партою. — Він просто намагається здихатися борошняних немовлят, бо вони найкрутіші.

За давньою звичкою Робін передав цю таємну інформацію далі. Так само зробив і його сусід. І сусід сусіда. Шепотіння покотилося класом так блискавично, що коли пан Картрайт запитав: «Отже, хто голосує за текстиль?» — усі вже були готові до саботажу.

— Шиття! От і чудово! Фостер, начувайся! Я ще в першому класі мав дати тобі добрячої прочуханки розпорювачем, цього року нарешті поверну боржок.

— Закладаюся, що зможу вштрикнути собі в обличчя п’ятдесят шпильок і просидіти з ними весь урок!

— А я закладаюсь, що Тарік може так розігнати швейну машинку, що вона просто розірветься.

— Можна я пошию нацистський прапор? Пане, ну будь ласка.

— Якщо тема проекту текстиль, то можна ми будемо робити плями?

— Так, пане! Так! Я знаю такі чудові плями, що не відпираються. Ніколи.

У душі пан Картрайт здригнувся.

— Я вам от що скажу, — радісно повідомив він. — Нащо нам той текстиль? Досліджуймо краще споживацький попит.

Але вони вже були напоготові дати відсіч і цій його пропозиції.

— Так, так!

— Ми вже таке вивчали. Просто бомбезно! Одного разу потрібно було порахувати, скільки бобів у восьми різних бляшанках. Я вам кажу, пане, наша команда перемогла би, якби Вейн стільки не зжер.

— Ми теж мало не перемогли, пане, коли перевіряли співвідношення ціни та якості цукерок. Але Тарік, замість того, щоб правильно їх смоктати, плювався ними у Філа.

Саймон уже бачив, що такими миленькими історійками пана Картрайта не злякати. Якщо вони справді хочуть перемогти в таємній змові проти всіх інших варіантів, окрім борошняних немовлят, хтось мусив застосувати важку артилерію.

— Для дослідження споживацького попиту учнів відпускають ходити по магазинах, — налякав він пана Картрайта.

Хлопці не розгубилися й одразу ж підхопили цю думку.

— Точно! Одного разу з усіх наших лише троє повернулися. Бідний пан Гарріс, йому мало серце не вискочило з грудей.

— А Расса ледь не переїхала машина. Ото було сміху!

— Водій вискочив з машини, але тільки-но переконався, що з Рассом усе добре, зразу березової каші йому всипав.

— Таж я лише вм’ятину зробив йому на бампері. І взагалі не я був винний. Це все Луїс, він мене штовхнув.

— Луїс доганяв дівчину.

Луїс з гордістю обвів поглядом клас.

— Зате я тоді з Мойрою познайомився, еге ж?

Одна лиш згадка про Мойру викликала рев захвату.

Пан Картрайт відвернувся. Він не хотів бачити цих таємничих і неоднозначних жестів, які — він уже знав це з досвіду — спричинялися кожною згадкою жіночого імені. Хай там як, а ідея відпустити їх вештатися магазинами йому зовсім не подобалася. Заради Бога, нащо взагалі придумали школи? Вочевидь, щоб навчати учнів високих матерій, а не як правильно вибирати в крамниці ганчірку для підлоги.

Ні, він не хоче долучатися до цього новомодного міщанства.

Пан Картрайт узяв губку і двома довгими рішучими рухами стер з дошки написи «текстиль» і «дослідження споживацького попиту».

— А як щодо домашнього господарства? — запропонував він.

— Зможемо побавитися з будиночками Венді![6]

— Еге ж, побавмося!

— Овва, що ж ти виробляєш? Не витирай цією ганчіркою посуд, ти ж її щойно в туалеті використовував!

— Якщо почнеться дощ, занеси випраний одяг у дім. Бо інакше знаєш, що буде? Він може намокнути!

— Ви, напевно, все це вигадуєте, — серйозним тоном звинуватив їх пан Картрайт. Але, хоч так, хоч сяк, він і сам не міг придумати, про що тут ще можна говорити, окрім тем, які будь-хто, навіть не надто розумний, второпає самотужки за два тижні.

Він стер напис з дошки.

— Ви ж усвідомлюєте, — сказав він, — що залишаються тільки немовлята і їжа?

Він був упевнений, що на цьому справі й кінець. Адже більшість із цих хлопців витрачала добру половину дня на об’їдання. Майже неможливо було дотягнути до кінця уроку без зауважень: то одному кажеш щось проковтнути, то другому виплюнути, то третьому загорнути й відкласти до початку перерви. Так, їжа — безпрограшний варіант.

Але ні.

— Пане, ми вже робили проект з харчування. Насправді він не має нічого спільного з їжею.

— Суцільна писанина.

— Самі лиш рецепти.

Вейн Дрісколл, докладаючи неабияких зусиль, напружив свої звивини та з відчуттям тріумфу згадав фразу, що абсолютно випадково закарбувалася в його пам’яті ще під час першого року навчання:

— Збалансований раціон, пане!

— Тобто сніданки двох беззубих старперів.

— Те ще занудство.

— Куховарством і не пахнуло.

— Ми лише розглядали таблиці та всяке таке.

Пан Картрайт був спантеличений. Платники податків так гарують, щоби школи було облаштовано величезними блискучими кухнями, а учні їх навіть не використовують?

— Ну хоч інколи ви ж куховарили! — наполягав він.

Сердита міна, яку зробив Саджид Махмуд, налякала б і камінь.

— Однісінького разу, коли мені дозволили покуховарити, — сказав він, — через це здійнялася величезна буча, бо я, бачте, діставши оцінку, викинув приготовану їжу в смітник.

— І правильно! — сказав пан Картрайт. — Навіщо ж марнувати продукти?

— Але ж я не міг цього з’їсти, зрозумійте нарешті! То було тушковане м’ясо, а я м’яса не їм.

— Тоді ти мав би приготувати якусь іншу страву.

Після згадки про давню несправедливість пекучий гнів охопив Саджида з новою силою.

— Але чому? Ніхто ані слівця не сказав про те, що потім страву треба буде з’їсти. Ніхто навіть не заїкнувся! Лише безперестанку повторювали, що їжа має бути, як уже казав Вейн, збалансованою, багатою на вітаміни і всяке таке. Але ніхто й не натякнув, що страва мусить бути смачною чи що потім її доведеться з’їсти.

Він перейшов на люте бубоніння:

— І та Стара Причепа виправила мою оцінку з четвірки на двійку. А ще змусила вичищати смітник…

— А решта що скаже? — перебив його пан Картрайт. І, як йому здалося, вдався до дуже хитрого ходу, даючи Саймону можливість скинути з себе всю відповідальність за свій випадковий хибний вибір:

— От ти, Саймоне, ти ж точно вибрав би їжу?

Саймон кинув на нього сердитий погляд:

— Ні, не вибрав би.

— Та ну? — продовжував пан Картрайт. — Я впевнений, що такий здоровий парубчисько, як ти, завжди радий тарілці-другій якогось їдла.

Але Саймон нізащо не збирався дозволити пану Картрайту себе обіграти. Ні, він не буде мовчки спостерігати, як решта класу переходить на бік учителя, забувши про минулорічні невтішні факти.

— Таж нас ледь не заморили голодом, — сказав він. — Ми мало не віддали Богу душу, перш ніж почали куховарити. Спочатку ми гаяли тижні за тижнями, щоб навчитися переводити унції[7] в грами, потім нам знадобилися ще тижні, щоб навчитися переводити їх назад, а потім нас почали діставати тим, що потрібно їсти вдосталь мішковини…

— Напевно, клітковини…

— Та байдуже, — Саймон не звернув уваги на виправлення. — На кухню нас пустили лише двічі за весь триместр.

Він не втримався і з гіркотою в голосі додав:

— Та й то одного разу з тих двох половину класу майже відразу вигнали з кухні — за те, що ми собі тихенько стояли в черзі.

Пан Картрайт багатозначно глянув на нього.

— Тихенько стояли в черзі? Так само тихенько, як під час лінійки сьогодні вранці, коли я тебе вигнав?

— Навіть тихіше, — невинним тоном відповів Саймон.

— Пане, усе саме так і було, — підтримав Саймона Робін Фостер. — Ми просто стояли в черзі.

— Стояли в черзі до кухонного комбайна.

— Треба ж було нам якось порізати помідори, чи нє?

Раптом пан Картрайт побачив цю картину. Так чітко, немов вона постала в нього перед очима, немов усе сталося сьогодні вранці. Весь клас юрмиться в черзі, штовхаючи, штурхаючи і обзиваючи один одного. Половина учнів тримає помідори в руках так незграбно, що червоні водянисті краплі падають на блискучу кахлеву підлогу. Решта бризкає маленькими жовтими помідорними насінинами, цілячись якнайдалі на стіни чи один одному в обличчя.

— Стояли в черзі, — сказав учитель. — Просто тихенько стояли в черзі?

— Авжеж, — запевнили його всі присутні.

Пан Картрайт боровся відважно. Але тепер він почав здаватися. Саймон уважно спостерігав за вчителем і полегшено всміхнувся, вловивши той момент, коли харчування як один з можливих варіантів для проекту втратило свою привабливість. Пан Картрайт уже не міг уявити нічого, крім хлопчачої черги до кухонного комбайна. Кожен з цих шибеників готовий змарнувати в черзі майже цілий урок, лише щоб скористатися цією чарівною штуковиною, яка дзижчить і гуде. Кожен з хлопців готовий згаяти півгодини свого життя, б’ючи байдики, лише щоб кинути один-єдиний нещасний пом’ятий помідор у кругле товсте черево високотехнологічного побутового приладу з купою перемикачів, лез і швидкостей. Кожен з них повільно й нетерпляче, дюйм за дюймом, рухається вперед, цілковито ігноруючи простий і нехитромудрий кухонний ніж, яким за лічені секунди — без поспіху, без неладу — можна було б нашаткувати, нарізати чи подрібнити той нещасний помідор.

Життя надто коротке, щоби братися до харчування.

Нехай уже будуть борошняні немовлята. Нехай царює хаос.

3

Сидячи за кухонним столом навпроти своєї борошняної малючки, Саймон легенько пхнув її.

— Ха! — посміхнувся Саймон. — Навіть сидіти ще не вміє!

Він знову посадив немовля на стіл і знову пхнув.

І знову воно впало на землю.

— Ти ще й постояти за себе не навчилася, правда? — глузував Саймон, знову саджаючи малючку на стіл.

Цього разу борошняне немовля впало назад і полетіло в собачий кошик.

— Офіґенно!

— Не можна вживати таких слів при немовляті, — сказала мама Саймона. — Ти показуєш йому жахливий приклад.

Саймон нахилився, підняв борошняну малючку з подушки Макферсона і позбирав собачу шерсть з її сукенки.

— Не йому, — таким самим повчальним тоном відповів він мамі, — а їй.

Немовля було точно жіночої статі. Точно. Стать деяких немовлят, що їх пан Картрайт роздав того дня, визначити було нелегко. Дивлячись на них, важко було щось сказати напевно. Але з тим немовлям, яке приземлилося Саймону на коліна, все було по-іншому.

— Сонько, лови! Хіба ти не чемпіон на всю школу? Ану прокидайся!

Вона була симпатична. У рожевому чепчику зі шлярочками та рожевій нейлоновій сукенці. На мішковині були намальовані звабливі круглі оченята з тремтливими віями.

Робін Фостер, що сидів біля нього, одразу ж почав заздрити.

— Чому це тобі дісталося немовля з очима? У мене просто мішок і все. Поміняймося?

Саймон міцно схопив свою борошняну малючку.

— Ні, вона моя. Сам намалюй своїй очі, якщо вони тобі так потрібні.

— Твоя ще й одяг має!

Він обернувся та крикнув пану Картрайту, який саме закінчував роздавати мішечки з борошном:

— Пане! Пане! У Саймової ляльки є чепчик, і сукня, і очі, і все інше. А в моєї взагалі нічогісінько нема. Так нечесно!

— Якби всі батьки, помітивши хибу своєї дитини, відправляли її назад, — сказав пан Картрайт, — цей клас був би майже порожній. Сядь на місце і заспокойся.

Вчитель усівся на стіл і почав зачитувати правила експерименту.

Борошняні немовлята

Борошняних немовлят потрібно завжди утримувати в чистоті та сухості. Абсолютно неприпустимими є розсипання набивки, шарпання тканини чи плямування немовляти.

Зважування борошняних немовлят на контрольній вазі відбуватиметься двічі на тиждень — з метою перевірити, чи не зменшилася маса внаслідок недбалого поводження та чи не збільшилася вона внаслідок недозволеного втручання або зволоження.

Залишати борошняне немовля без нагляду в будь-який час доби категорично заборонено. Якщо з певної причини ви мусите залишити своє борошняне немовля, навіть на короткий період, то зобов’язані на час відсутності знайти йому відповідального доглядача.

Ви повинні завести щоденник борошняного немовляти та щодня робити в ньому записи. Кожен запис має бути не коротшим, ніж три речення, і не довшим, ніж п’ять сторінок.

Надійні особи (чиї імена не підлягають розголошенню до завершення експерименту) будуть відповідальні за постійний контроль стану борошняних немовлят і дотримання учнями правил, перелічених вище. Цими особами можуть бути батьки, інші учні, шкільний персонал або представники громадськості.

Пан Картрайт глянув на своїх учнів.

— От і все.

Ще ніколи його учні не сиділи так тихесенько. Цікаве видовище. Доктору Фелтому і цим його розумакам варто віддати належне. Вони наділені унікальною силою. Може, вони й дещо незграбно ходять туди-сюди вчительською, часто не помічають, що їхні плетені светри вже розпорюються, а коли їх запитують, чи додавати цукру в чай, то вони явно мусять копирсатися в закапелках пам’яті, шукаючи відповідь. Але вони можуть творити дива. Вони здатні на чудеса. Їхні загадкові вміння можуть спричинити неймовірне. Вони можуть рознести вщент цілу планету. Вони можуть утихомирити 4-В.

— То що? — запитав пан Картрайт дещо непевно. — Є якісь запитання?

Саймон узяв свою борошняну крихітку та задер її сукенку. Спідньої білизни не було, хіба що вважати нею мішковину. Малючка посиділа в залитому чорнилом заглибленні для ручок, де Робін Фостер зберігав свою колекцію окрушин від стирачки, тож тепер мала замурзаний задок.

— Дивись, — поскаржився Саймон Робіну, — вона вже брудна, Фостер, і це через тебе. Надалі мусиш значно сумлінніше дбати про чистоту на парті.

Робін глянув на невеличкі купки брудних окрушин від стирачки, які він ретельно зберігав, щоб у них із Саймоном завжди була під рукою сировина для боєприпасів. Потім зиркнув на Саймона, намагаючись зрозуміти, чи той не жартує. Врешті-решт з усього арсеналу можливих відповідей він вибрав найгострішу стрілу — посміх.

— Пане! Пане! — закричав Робін, махаючи кулаком у повітрі й закликаючи весь клас звернути на нього увагу. — Пане, пересадіть мене, будь ласка. Я не можу більше тут сидіти. Це небезпечно для життя. Сайм Мартін перетворюється на мою мамцю!

Однокласники кепкували з хлопця до кінця дня. Щоразу, коли хтось обзивав Саймона старою пані Мартін або мамцею Сайм, той спочатку обережно саджав своє борошняне немовля на ранець, а вже потім наздоганяв кривдника та гамселив його головою об стіну. До кінця останнього уроку Саймону це вже добряче остогиділо. Коли він о пів на четверту нарешті вишкандибав через задні ворота школи, кісточки на кулаках аж палали, а шкіра на зап’ясті була сильно здерта. Він уже зібрався був витерти руки об сукню немовляти, але раптом у голові нізвідки зазвучало відлуння маминого голосу: «Сайме, ні! Тільки не кров! Її не відпереш!». Тож натомість хлопець витер руку об низ сорочки.

А ось його мати вже стоїть перед ним, справжня, з плоті й крові, та закидає його новими порадами:

— Поклади немовля в поліетиленовий пакет. Щоб не вимазати.

— А ти зі мною теж так робила?

Мама засміялася, ставлячи перед ним тарілку з вечерею. Яєчня з бобами.

— Якби ж я тоді до такого додумалася.

Звісно, вона жартує, подумав Саймон. Але це спонукало його до роздумів. Коли він з’явився на цей світ, то для неї, напевно, все перевернулося догори дриґом. Жива істота, на яку постійно треба зважати. Жива-живісінька. На відміну від борошняного немовляти, якого можна запхати в пакет, щоб воно не забруднилося, і тебе не запроторять у в’язницю за вбивство. Коли ж вона усвідомила, скільки клопоту він їй завдаватиме? Напевно, не одразу. Сам він чітко пам’ятав той день, коли усвідомив себе як особистість, це було не так давно.

Того дня він з’ясовував стосунки з індиком. Позаду стоянки для трейлерів, де Саймон з мамою часто зупинялися під час відпустки, була ферма. І один з тамтешніх великих злісних індиків-белькотунів пробрався крізь огорожу й витріщався на Саймона, не даючи хлопчику пройти до туалету.

Саймон швидко придумав, як урятувати свою шкуру.

— Різдво! — з насмішкою кинув він. — Ням-ням!

Індик пошкандибав геть. Але Саймону довелося на хвильку присісти на сходах до туалету. Хлопчик несподівано усвідомив, що на Різдво цей індик і справді вже лежатиме стравою на тарілці, а от він, Саймон, все ще буде живий (якщо, звісно, не трапиться одного з тих безглуздих нещасних випадків, про які безупинно торочить мама).

Чомусь це змусило його задуматися. Він відтягнув шкіру на зовнішньому боці долоні (вона напнулася, як наметик), а потім відпустив. Шкіра моментально повернулася на місце і набула попередньої форми. Його форми. Саймон уперше в житті усвідомив свою унікальність. За всю історію Всесвіту такої людини, як він, ще не було. І ніколи більше не буде.

— Не найкраща місцина для роздумів.

Хтось переступив через нього, пробираючись до туалету. Але Саймон, чиї думки тим часом літали дуже далеко, майже не почув зауваження. Колись, лише кілька років тому, Саймона просто не було — не існувало взагалі. І одного прекрасного дня він зникне, як той індик. Зникне назавжди.

— Може, припаркуйся в якомусь більш гігієнічному місці? — сказав той самий хлопець, уже виходячи з туалету.

Саймон думав зовсім про інше і не звертав уваги на його слова. Хіба ж він щойно не відкрив себе — одного-єдиного Сайма Мартіна, живого і (на відміну від індика) свідомого цього?

Відтоді Саймон ставився до себе по-новому: з повагою, з більшим інтересом. Відпочивальники вже не дивувалися, помічаючи, як хлопчина з віддаленого куточка стоянки дивно скручується — не так, як сім’я, що займалася йогою біля душових, а просто щоб побачити ті частини тіла, які він раніше чомусь ніколи пильно не розглядав: п’ятки, лікті, пуп, внутрішній бік стегна.

— Один Бог знає, на що він витріщається, коли залишається наодинці!

— Думаєте, бідний хлопчина розумово відсталий?

— Мені найбільше шкода його матір.

— Саймоне, припини! Бо люди подумають, що в тебе завелися воші.

Саймон не звертав уваги ні на перешіптування сусідів, ні на грізні мамині зауваження. Він був зайнятий. Зайнятий дослідженням свого величезного й довжелезного тіла — з цікавістю, зі справжнім зачудуванням, якого доти ніколи не відчував. У голові крутилася лише одна думка: «Це я». Насправді тут було щось глибше, щось значно важливіше, однак він не міг цього пояснити, та й ніхто його не питав.

Зате тепер у Саймона з’явилося запитання до матері. Визбируючи жорстку шерсть Макферсона з борошняного немовляти, він запитав:

— А яким я був?

Мама облизала кінчик пальця.

— Коли?

— Коли був немовлям.

Мати Саймона зиркнула на нього через стіл, примруживши очі. Ну от, варто лиш дати хлопчику ляльку, подумала вона, зітхаючи, і він уже замислюється про дітей. Що ж тоді казати про дівчат?

Однак запитання було щире, і хлопчик поставив його вперше за багато років. Син заслуговував на чесну відповідь.

— Ти був дуже милий, — сказала вона. — Прехороший, кругловиденький, з яскравими оченятами-ґудзичками. Ти був такий гарненький, що, коли ми гуляли надворі, перехожі зупинялися біля візочка, щоб протуркотіти до тебе кілька лагідних слівець і зауважити, як же мені пощастило з синочком. Кожен хотів з тобою побавитися. Безсумнівно, ти був найпрекраснішим немовлям у всьому світі.

Він розумів, що не варто засмучувати маму своїм запитанням, але втриматися не зміг.

— Чому ж тоді тато так швидко накивав п’ятами?

Мати спробувала вдатися до старого перевіреного способу й звести все до жарту:

— Треба віддати йому належне, Саймоне. Він і так протримався з нами аж шість тижнів!

Вираз синового обличчя свідчив про те, що така відповідь його більше не задовольняє. Мати це помітила і, вдаючи стару відьму, промовила:

— Кажуть, що він міг заглядати в майбутнє…

Але Саймон усе одно так і не всміхнувся.

Пані Мартін здалася. Вона проковтнула чергову ложку вечері, пильно дивлячись на Саймона, щоби зрозуміти, наскільки сильно він засмутився.

Саймон поклав борошняну крихітку перед собою і вдивлявся в її прекрасні круглі очі. Раптом він зовсім похнюпився. Припустімо, його тато справді міг бачити майбутнє. Та хіба ж це могло компенсувати те, що Саймон не може бачити минулого? Той, хто хоч раз бачив свого справжнього батька, міг бодай уявити його теперішній вигляд. Скажімо, прибрати кілька зайвих кілограмів. Розгладити кілька зморщок. Додати трохи волосся. Але якщо ти ніколи його не бачив…

— Чому нема фотографій? Так, у вас не було справжнього весілля і все таке, але чому нема взагалі ніяких фоток?

— Саймоне! У нас є фотографії! Безліч.

— Але не з ним. З ним немає жоднісінької.

— Ну, тому що він зазвичай фотографував.

— А ти не могла хоч разочок сфоткати його?

Мати жбурнула чайну ложку в цукерницю з такою силою, що цукор аж розлетівся навсібіч.

— Цікаво, звідки мені було знати, що він мене отак кине? До твого відома, жінкам не завжди вручають попередження за тиждень наперед.

Саймон висолопив язика і після короткої зневажливої паузи почав злизувати залишки розсипаного цукру з рук. Відтак перейшов до борошняного немовляти.

— Саймоне, не облизуй її! — сказала пані Мартін, а потім, замість того, щоб додати: «Вона валялась у собачому кошику», — попередила: — Ти можеш чимось її заразити.

Жарт був не надто смішний. Але Саймону стало краще вже від того, що мама доклала зусиль і пожартувала. Він усвідомлював, що, попри намагання зробити розмови про батька легкими, вона все ж розуміє: Саймон має причини дуже чутливо все це сприймати.

Закидаючи рештки вечері в рот, Саймон невиразно запитав:

— Коли ти вперше збагнула, що я — особистість?

Він не знав, якої відповіді очікувати. Можливо: «Коли тобі було вісім років» (він тоді відмовився піти на свято до Гіацинт Спайсер). Чи: «Ще в чотири рочки» (коли він влаштував таку істерику у взуттєвому магазині, що завідувачка особисто прийшла і дала йому ляпаса).

Однак мамина відповідь дуже його здивувала.

— О, ще за тижні до твого народження! Напевно, ми з тобою жили в різних часових поясах. Коли я бігала у справах, ти поводився так тихесенько, ніби тебе взагалі немає. Але варто мені було покласти голову на подушку, ти прокидався і починав мене гамселити.

— Це я так у футбол грав, розумієш? — гордо сказав Саймон.

Аж тут він дещо згадав. Зиркнув на годинник. Перше тренування цього сезону. Краще не спізнюватися.

— Мені пора.

Пані Мартін підняла виделку й ніж і плавно поклала його тарілку на свою.

— Пильнуй, щоб маленька панянка не забруднилася, — попередила мати, киваючи на борошняне немовля. — Обов’язково поклади її в безпечне місце.

Саймон ужахнувся.

— Я не піду з цим на футбол!

— Не з цим, Саймоне. З нею.

Він роздратовано відмахнувся від насмішки.

— Хіба я можу взяти її з собою на футбол?

— Саймоне, ти мусиш її взяти з собою. Так написано в тих правилах, що ти приніс.

Саймон відчайдушно намагався знайти хоча б якусь причину не брати немовля з собою.

— Я не можу. Там будуть хлопці не лише з нашого класу, сама розумієш. У команді з наших тільки я та Вейн. А побачать же всі. Вони луснуть зо сміху. З нас глузуватимуть!

— А ти не виставляй її напоказ.

— Ма-ам!

Вона ніколи не була у хлопчачій переодягальні? Невже вона не розуміє, що там не буває особистих речей? Велике щастя бодай раз на сезон уникнути ситуації, коли якийсь дотепник копирсається у твоїх речах, витягає звідти спідню білизну і влаштує грандіозну виставу, нюхаючи її та вертячи нею на всі боки; або користується твоїм дезодорантом, або цупить гроші на автобус.

Якщо борошняна малючка потрапить у переодягальню, її шанси на виживання нульові.

— Мамо, тобі доведеться за нею наглянути.

— Мені?

— Поки мене не буде.

«Саймоне, навіть не думай», — було написано в неї на обличчі.

— Саймоне, навіть не думай. Мене не буде вдома до дев’ятої. І якщо ти думаєш, що я візьму з собою твоє домашнє завдання…

Саймон вирішив.

— Вона може залишитися вдома сама. З нею все буде добре. Тут цілком безпечно. Я замкну Макферсона у вітальні, щоб він її не погриз і все таке. З нею все буде гаразд.

У маминих очах проскочила іскорка. Що це було? Здивування? Зацікавлення? Витівка? Він не міг збагнути.

— А як же правило номер п’ять?

Правило номер п’ять? A-а, донощики! Саймон схопив перелік правил і не без труднощів перечитав п’яте правило.

Надійні особи (чиї імена не підлягають розголошенню до завершення експерименту) будуть відповідальні за постійний контроль стану борошняних немовлят і дотримання учнями правил, перелічених вище. Цими особами можуть бути батьки, інші учні, шкільний персонал або представники громадськості.

Шкільний персонал! Старий Бецман напевно ж знає про футбол. Що він там казав сьогодні зранку, жбурляючи борошняне немовля? «Хіба ти не чемпіон на всю школу?» Може, він надумає непомітно пробратися і обнишпорити переодягальню в пошуках їхніх з Вейном немовлят.

Та «інші учні». А що, як він наказав ще комусь припильнувати за ними? Може, цього Джиммі Голдкрофта таємно призначено щуром? Підозрілий тип. Доносити на інших — цілком у його стилі.

І «представники громадськості». Пані Спайсер, їхня сусідка, постійно поправляє фіранки на вікнах. Таж вона природжена шпигунка! Така залюбки змовиться з ворогом. Їй це раз плюнути.

Ні. Нікому не можна довіряти. Можливо, навіть власній матері…

Його погляд знову впав на правило про донощиків. «Цими особами можуть бути батьки…»

Повільно, немов мимохідь, він подивився в її бік. Ця іскорка! Вона досі в її очах!

Та ну, бути цього не може. Тільки не мама. Як йому взагалі таке могло спасти на думку?

Хоча…

Ці батьки, вони ж ладні на будь-що задля освіти своїх дітей. У цій ситуації їй нічого втрачати. Хіба він не знав із власного гіркого досвіду, як низько вона може впасти? Протягом минулих років мати робила все можливе, щоб покращити його шкільну успішність. Погрози. Підкуп. Навіть покарання. Вона залишала його без кишенькових грошей. Вона забороняла йому виходити з дому. Вона кричала. Вона благала. Інколи навіть плакала (це було найгірше).

Шпигувати за ним було їй за іграшки. Для такої матері, як вона, це взагалі абищиця. Вона запросто впоралася б.

Він не може їй довіряти. Ні, однозначно не може.

Зітхнувши, Саймон узяв своє борошняне немовля зі стола й обережно загорнув його в рушник з емблемою «Тоттенгем Готспур»[8] — так, щоб виглядали лише очі.

— Гаразд, — сказав він, — нам пора йти. Наше перше футбольне тренування. Сподіваюся, мені не доведеться нагадувати тобі, як слід поводитися. Мабуть, дорогою мушу пояснити тобі правила гри.

Пані Мартін підійшла до вікна подивитися, як її син іде стежиною, пояснюючи футбольні правила маленькому мішечку з очима й чепчиком, загорнутому в рушник «Тоттенгем Готспур». Та не лише вона стежила за хлопцем. У сусідському вікні смикнулися штори. Пані Спайсер також не ловила ґав.

Саймон це теж помітив. Коли він повертав біля воріт, то зауважив, як у сусідки, попри безвітря, затряслися золотисті оксамитові штори. Він перервав своє пояснення різниці між непрямим вільним та кутовим ударами і, нахилившись ближче до борошняного немовляти, прошепотів у верхній кутик мішечка, який міг би бути вухом:

— Запам’ятай, не можна нікому довіряти. Нікому. Принаймні тут.

4

Гуп… Гуп… Гуп… Гуп…

Крик пана Фуллера долинав до Саймона з протилежного кінця футбольного поля.

— Хлопче, не гупай по м’ячу! Ніжніше з ним, ніжніше.

Саймон робив третє й останнє коло. Насправді йому добряче поталанило. Минулого року будь-який член команди за таке запізнення мусив зробити п’ятдесят відтискань. Порівняно з цим, тричі обвести м’яч навколо футбольного поля — раз плюнути. Напевно, старий Фуллер стає м’якотілим.

Гуп… Гуп… Гуп… Гуп…

— Юначе, ти що, глухуватий? Ти ж не голи забиваєш! Доганяй м’яч ніжно. Контролюй його. Так, наче м’яч прив’язаний резинкою до твоїх ніг.

Саймон не винен, що запізнився. Це все Вейн. Якби той не потягнув його за собою нишпорити порожніми класами по всіх партах у пошуках пляшечки коректора…

Зате як насміялися. Шкода, що він не встиг у переодягальню разом з усіма, щоб побачити обличчя Фроґґі, коли той узяв баночку з присипкою для ніг і прочитав новий напис:

Вбиває спортсменів

Геніально.

Замалювати слово «запах» придумав Вейн. Але Саймон перший здогадався, що літера «ц» у слові «спорцмени» не зовсім доречна. Він не був упевнений на сто відсотків. Йому так підказувала інтуїція. А вона інколи має рацію.

Згадати хоча б той випадок, коли пані Арнотт покарала його, наказавши стояти біля її стола за збиточну поведінку під час уроку англійської. Вона саме перевіряла твір Ґвина Філліпса під назвою «Мої літні канікули» і щось бурмотіла собі під ніс. Потім, піднявши голос, вона роздратовано запитала:

— Ґвине, що за нісенітницю ти написав? «Усі італійці відсталі й люті»?

Ґвин Філліпс не на жарт спантеличився. Звідки йому знати? Він узагалі нікуди не їздив на канікулах. А твір, не задумуючись, списав у Вілла Сіммонса. Однак Саймон, зиркнувши через чудове позолочене літньою засмагою плече пані Арнотт, спробував витлумачити написане по-іншому:

— Я думаю, пані, там написано: «Усі італійці відкриті й людяні».

Чудесно. Просто в яблучко! Він заслужив прекрасну усмішку пані Арнотт і під шквал оплесків повернувся за парту, обтяжений вагою осяйного німба.

Так, інтуїція інколи допомагала. Але прикро, що сьогодні вони згаяли кілька цінних хвилин, повертаючись, щоб таки замалювати ту літеру «ц». Ще й Вейн дорогою туди і назад горланив партію Квазімодо з «Нотр-Даму»,[9] що аж ніяк не пришвидшувало процесу. Та найбільше часу знадобилося на пошуки безпечного місця для борошняних немовлят, і саме через це Саймон дістав штрафні кола.

Вейн пропонував запхати їх за труби, які ведуть до туалетних бачків.

— Ніхто їх там не помітить, — крикнув він, умостившись на перегородці між туалетними кабінками. — Сайме, кидай їх сюди.

Саймон нишком розгорнув борошняне немовля Вейна, замотане у футболку, і передав його другові. Вейн уже майже запхав немовля між труб, але раптом Саймон запитав:

— А там точно чисто?

Вейн зиркнув униз, наче сова, зненацька захоплена світлом ліхтарика.

— Чисто?

— Так. Труби чисті?

— Сайме, я тебе прошу!

Але Саймон уже виліз на унітаз і, підтягнувшись на руках, видерся на перегородку біля Вейна. Хлопець провів пальцями по нижній з двох труб.

— Вона бруднюща. Не завадило б її добряче протерти.

— Сайме! Не корч із себе чистуна. Ми вже й так запізнюємося!

— Таж це буквально хвилинка.

Зісковзнувши з перегородки, Саймон заглянув під найближчий умивальник у пошуках ганчірки.

— Сайме…

— Та почекай, Вейне. Десь тут має бути ганчірка.

— Сайме! Давай мені мою ляльку! Зараз же!

— Аж не віриться! Десять унітазів, десять умивальників — і жодної ганчірки! Звісно, я не нарікаю, але чи не здається тобі…

— Сайме, ну все!

Вейн спустився на підлогу, взяв своє борошняне немовля, знову видерся нагору і надійно запхав його між труб.

— Вейне, воно ж забрудниться.

Але Вейн не слухав. Витерши брудні руки об спортивний костюм, він рушив до дверей.

— Бувай, Сайме! Веселих тобі відтискань!

Саймон витяг свою крихітку зі спортивної сумки.

— Іди сюди, маленька, — сказав він їй. — Ходімо надвір, там так не тхне. Знайдемо тобі якусь гарну місцину на свіжому повітрі.

Хлопчина вибрав кущ позаду футбольних воріт, на який все ще падало сонячне світло. Він запхав борошняне немовля у скупеньку зелень, відчайдушно сподіваючись, що воно здаватиметься хлопцям з команди, які вже почали розминатися і пасували один одному м’яч, просто рушником. Пан Фуллер, схрестивши перед собою руки, загрозливо стежив за ним з поля. Та Саймон не поспішав і старанно засував борошняну крихітку в кущ. Пан Фуллер був найменшою з його проблем. Принаймні тепер донощикам нема до чого придертися. Вона в його полі зору, в чистоті та безпеці. Ну і нехай пан Фуллер покарає його за спізнення п’ятдесятьма штрафними відтисканнями. Зате Саймон не вилетить з немовлячого проекту і не пропустить Грандіозного Вибуху.

А це буде щось неперевершене. Він знав напевно. Раз чи двічі, відколи пан Картрайт роздав борошняних немовлят, Саймона охоплювали хвилинні сумніви. А що як він щось неправильно почув під час тієї розмови в учительській або взагалі все не так зрозумів? Та навіть якщо він усе розчув правильно, одне запитання все ж лишалося без відповіді. Чи вся ця заморока того варта? Саймон не з тих, хто може захопитися проектом аж на цілий урок, а що вже казати про три тижні. Чи буде, ба навіть чи може бути обіцяний паном Картрайтом вибух аж таким прекрасним, щоб заради нього двадцять один день свого життя тягати за собою борошняне немовля та дбати про його чистоту?

Так. Так, може бути і буде. Хіба ж цього не підтвердив сам експерт, доктор Фелтом? Підбігаючи, щоб приєднатися до розминки, Саймон напружено опустив голову під пильним поглядом пана Фуллера і згадав пообідню сцену в шкільному коридорі. Він ще раз відтворив усе подумки, немов улюблений епізод з відео. Пан Картрайт влаштувався на батареї біля входу в кабінет — збоку могло здатися, що він лише милується бантиком на своїх шнурівках, та й по всьому. Така собі імпровізована перерва: вчитель б’є байдики в коридорі, а учні тим часом влаштовують у класі гармидер. Проте кожен, хто минулого року спізнювався на уроки до пані Арнотт так само часто, як Саймон, міг безпомилково впізнати це дійство. Пан Картрайт не ловив ґав. Він прислухався. Навіть більше: він був готовий до нападу. Насправді вчитель сидів у коридорі, вирішуючи, кого з шибайголів у класі він покарає за погану поведінку написанням твору.

Саймон уже звик до цієї старої доброї стратегії. Слушної миті пан Картрайт відривав свою громіздку тушу від батареї, тихенько підкрадався до дверей, набирав повні груди повітря і видихав його вже в класі, ревучи так, що бідолашна пані Арнотт у сусідньому кабінеті від страху мало не гепалася зі стільця.

Саймон прокрався назад за ріг і став чекати. Він вважав, що Старому Бецману невигідно карати забагато учнів написанням творів. Як і Саймон, він не надто полюбляв читати. Якщо Старий Бецман зараз помітить Саймона, той неодмінно потрапить йому під гарячу руку. Зате дочекавшись, поки вчитель вибере собі іншу жертву, Саймон зможе непомітно проскочити в двері й добігти до своєї парти, а тим часом хтось інший буде виправдовуватися: «Хто? Я? Чому я? Так нечесно!».

У будь-якому разі спробувати варто.

Саймон стояв, спершись об стіну, та вичікував. Саме тоді з-за рогу з’явилися доктор Фелтом і його зграйка помічників-добровольців (Саймон радше назвав би їх підлабузниками). Вони несли цілі гори складних і громіздких приладів, без яких доктор Фелтом, здавалося, не міг провести жодного уроку протягом кількох тижнів перед своїм грандіозним конкурсом наукових проектів.

Саймон зігнувся, симулюючи напад кашлю. Доктор Фелтом і його зграйка пройшли повз. Саймон перестав кашляти саме вчасно і почув коментар доктора Фелтома, коли той проходив повз свого колегу, який усе ще стояв біля батареї:

— Я так бачу, Еріку, в тебе вибуховий початок триместру.

Пан Картрайт кинув на доктора Фелтома один зі своїх отруйних поглядів, але сумніви Саймона розвіялися остаточно, і його занепокоєння як вітром здуло. Врешті-решт доктор Фелтом — знаний піротехнік. Його кремовим вибухівкам усі заздрили. Якщо така авторитетна людина, як він, заздалегідь захоплюється великим вибухом пана Картрайта, то можна не сумніватися: експеримент буде грандіозний.

Тоді усмішка Саймона переросла у захват. І зараз, пасуючи м’яч Вейну, він теж не міг приховати усмішки. Це немов одна з тих обіцянок, думав Саймон, що їх Бог давав людям, з якими він трохи сварився в Старому Заповіті, це немов… обітниця! У першому класі середньої школи у них був про це цілий курс. Райдуги, потопи, мертві немовлята і все таке. І те, що доктор Фелтом ішов коридором і сказав ті слова саме тоді, коли там стояв Саймон, — усе це хлопчина сприйняв як справжнісіньку обітницю. Приватну домовленість між Вибухом і Саймоном…

Ліворуч від нього вигулькнув пан Фуллер.

— Щось ми сьогодні такі замріяні, — сказав він досить приязно, але Саймон з переляку пропустив наступний пас. — І за годинником не стежимо, правда?

Краще взагалі нічого не відповідати, подумав Саймон. Інакше пан Фуллер не проґавить нагоди вкотре висловити своє незадоволення тим, що Саймонові речі розвішані вздовж поля. Може дістатися і борошняному немовляті.

Саймон винувато колупав землю бутсом і мовчав. На щастя, саме в цей момент Фроґґі Гайнз і Сол Епштайн зіткнулися лобами і покотилися землею, намертво вчепившись один в одного.

Пан Фуллер одним махом виголосив Саймону вирок:

— Три повних кола після тренування, будь ласка. І поводься з м’ячем ніжно, не гупай.

Відтак він розвернувся до Фроґґі та Сола, і його голос зазвучав, немов сирена:

— Гайнз! Ану витягни свою ногу з його вуха! Та вставай же ти! Бігом по м’яч!

Скориставшись можливістю, Саймон від гріха подалі поспішив на задню лінію. Принаймні йому пощастило уникнути відтискань. Решта тренування минула не так уже й погано, були навіть дві короткі перерви: перша — коли Фраззі Вудсу добряче влетіло за те, що він махав своїй дівчині Люсінді, яка стояла за огорожею; друга — кілька хвилин по тому, коли пан Фуллер знову помітив Люсінду і затримав черговий розіграш м’яча, щоб сказати їй усе, що про неї думає.

Залишитися на полі після того, як усі вже пішли в переодягальню, і тричі провести м’яч навколо стадіону було Саймону за іграшки. Звісно, він не зможе посміятися разом з усіма, побачивши вираз обличчя Фроґґі, коли той візьме свою баночку з присипкою для ніг і, підбурений Вейном, прочитає неоднозначний напис. Але Саймон може добре собі уявити вираз його обличчя. Та й Вейн згодом усе йому детально розповість. Чому ж тоді йому так важко даються ці три нещасні кола? Чому ноги його не слухаються?

Гуп… Гуп… Гуп… Гуп…

— Хлопче, ти про що задумався? Не гати по м’ячу! Стався до нього ніжно, як до немовляти!

Від цього нагадування стало тільки гірше. Саймон схвильовано озирнувся через плече на кущ, повз який він щойно пробіг. Чи це був той кущ? Той, де лежало його борошняне немовля? Чи досі маленький мішечок з борошном безпечно захований між гілками, чи, може, хлопці помітили його, ідучи з поля. А що як Вейн його здав! Чи малючка все ще там, загорнута, щаслива й життєрадісна, чи, може, хтось уже засунув руку в кущ і дістав її звідти? Можливо, просто зараз у переодягальні хлопці копають її, як футбольний м’яч, регочучи на все горло?

У такому разі від Фроґґі їй дістанеться найбільше. Він її знищить.

Втративши пильність, Саймон не поцілив по м’ячу.

Відразу ж над полем пролунав крик тренера:

— Саймоне Мартін, ти думаєш, що це смішно? А я так не думаю!

Він майже промахнувся вдруге. Аж не віриться. Це ж навіть ударами не назвеш. Потрібно просто вести м’яч. А втім він зовсім не міг зосередитися. Хіба змусиш ноги рухатися як треба, коли твій мозок переповнений жахливими картинами розправи над борошняним немовлям? Якби пан Фуллер не стежив за ним так уважно, Саймон міг би швидко розвернутися на пальцях і добре роздивитися кущ. Борошняна крихітка мусить там бути, жива і здорова. Якби ж він знав точно, що вона там, то зміг би краще зосередитися.

Не бажаючи знову накликати на себе гнів пана Фуллера, Саймон так і не розвернувся. Він дивився вперед і біг, а в його думках тим часом пропливали одна за одною жахливі картини. Він уявляв, як борошняне немовля плаває обличчям донизу в одному з брудних рукомийників, вода просочується через тонку мішковину — і воно плавно опускається на дно. Або як Фроґґі бере фломастер і, жадаючи помсти за витівку з присипкою, залишає на обличчі крихітки кілька своїх автографів: ніс, посмішка з вибитими зубами, два величезні вуха чи навіть щось гірше! І найстрашніше: вона, така беззахисна, лежить на підлозі переодягальні, а Джиммі Голдкрофт замахується, щоби показати всім свій видовищний і безжальний удар від воріт.

Саймон набрав швидкості. Невже, запитував він себе, батьки переживають таке щоразу, залишаючи дитя у візочку біля магазину? Тоді не дивно, що вони завжди такі понурі й намагаються якомога швидше проштовхатися до виходу. Не дивно, що вони вічно спричиняють затори на ескалаторах і в дверях, намагаючись запхати візочок туди, куди він фізично не вміщається.

Він знову не поцілив по м’ячу, і той покотився геть.

— Я з тебе, Саймоне Мартін, очей не спускаю! Продовжуй у тому ж дусі — і опісля ти в мене ще й відтискатимешся!

Усього десять ярдів[10] до повороту. І тоді він нарешті зможе крутнути головою і краєм ока побачити кущ. В одному Саймон переконався напевно: безглуздо намагатися грати у футбол і пильнувати за борошняним немовлям. Ніхто не спроможний робити як слід дві справи водночас. Він постійно чув це від дорослих: «Хіба можна зосередитися на завданні, якщо ти увесь час дивишся у вікно?» та «Ніхто не здатен одночасно і слухати, і говорити. Якщо ти говориш, значить, ти не слухаєш». Це причіпки, що їх дорослі повторюють з будь-якого приводу.

І його мама — точнісінько така сама. «Саймоне, хіба ти зможеш добре виконати домашнє завдання, коли твоє радіо так реве?». Чи: «Або готуй собі тост, або грайся з собакою — роби щось одне. Ти вже спалив чотири скибки хліба!». Вона чудово знала, що Саймон не вміє робити дві справи одночасно. Нічого жахливого не сталося б, якби вона запропонувала поглядіти борошняне немовля замість нього. Врешті-решт вона ж виховала його сама-самісінька. Вона мусить знати, як воно. Вона мала б усвідомлювати, що футбольне тренування добром не закінчиться. Чи вона вже забула всі ті вечори, коли брала його з собою у спортивний клуб, щоб пограти в бадмінтон? Тоді все закінчувалося сумно. Він досі пам’ятає, як, знову і знову обдираючи ноги об ті жахливі пластикові стільці, він перехилявся через балконне поруччя і гукав:

— Ходімо вже додому, ну будь ласочка!

Раз у раз із корту до нього долинала та сама відповідь:

— Саймоне, потерпи. Ми вже майже закінчили.

Тоді він знову сідав на місце і чекав, як йому здавалося, ще п’ятнадцять годин, помираючи від нудьги, а потім питав:

— Мамо, можна, я піду поперед вас?

— Саймоне, прошу! Я вже майже закінчила. Це остання партія.

Може, так і було. Проте коли вони закінчували грати, мамина подружка Сью завжди поводилася так, ніби змордований і неприкаяний Саймон був чимось незначним і не вартим уваги, як набридлива мошка чи дощ. Вона щоразу тягнула маму в клубне кафе, щоб «хутенько чогось випити», як вона це називала. Та варто лиш було Саймону розтулити рот, щоб висловити невдоволення, йому, крім кока-коли, давали ще й прочухана.

— Саймоне, будь ласка! Гра була важкою, і я хочу пити. Всього кілька хвилин. Постарайся трошки потерпіти.

Потім він сідав за окремий столик, понуро помішуючи соломинкою свій напій, щоб випустити з нього бульбашки. Тим часом мама і Сью безупинно лопотіли: «А її чоловік…»; «Мій батько…»; «їхні сусіди…»; «А його дочка…». Він уже дев’яносто разів окинув поглядом клубне кафе. Тут не було нікого його віку. Не було з ким постояти біля ігрових автоматів. Не було з ким побазікати в туалеті.

Він повиснув на переділці між їхніми столиками.

— Чому мені не можна залишатися вдома самому?

— Вже скоро, дорогенький. Щойно ти станеш достатньо дорослим.

— Ти могла б найняти мені няню.

— Саймоне! Лише раз на тиждень! Одна година! Ти ж знаєш, що це мало не єдина моя нагода виходити у світ. Не ний!

Тоді йому було дев’ять чи десять років. Мамі вже навіть не треба було за ним наглядати. Не було загрози, що він випаде з куща і забрудниться або що його викрадуть і закопають ногами до півсмерті в переодягальні…

Останній поворот! Саймону ввижалося найгірше! Борошняне немовля справді досі безпечно заховане у кущі? Хіба рушник був так само пожмаканий, коли він його туди запихав? Чи…

Хлопець укотре втратив м’яч, і той прокотився в нього між ногами.

— Попереджаю тебе, Мартін! Ще один такий недолугий пас — і ти закінчиш це тренування п’ятдесятьма відтисканнями!

Одне Саймон зрозумів напевно: самотужки людині з цією роботою не впоратися. Навіть щоб наглядати за борошняним немовлям, потрібно двоє людей. Підміна. Хтось запасний. Хтось без планів на вечір. Ці слова його мама повторювала безліч разів: коли не могла знайти няню на вечір або ж не могла собі дозволити її послуг. Безперечно, вдвох усе було б значно простіше. Дивно, але вона ніколи не висловлювала бажання, щоби батько повернувся (якщо не зважати на один випадок, коли мама, стоячи біля краю Саймонового ліжка, з гіркотою в голосі промовила: «Що ж, прикро. Шкода, що твій тато не тут і не може за тобою наглянути»).

Але Саймон за ним сумував. Не за ним особисто, звичайно. Як можна сумувати за кимось, кого ти ніколи не знав і чиє обличчя пам’яталося як розмита картинка. Той, за ким сумував Саймон, був вигаданою ним же особою. З темним кучерявим волоссям — такий, як на тих кількох неякісних фотографіях, які хлопчик познаходив у шухлядах. З прекрасним співочим голосом, про який навіть бабуся згадувала: «Чудовий тенор. Коли він співав, аж крокви дзвеніли». Саймон сам додумав татові зморшки навколо блакитних очей, глузливу посмішку і сильні руки, якими він міг би вправно підкидати й ловити сина. Саймон у дитинстві згаяв багато часу на те, щоб придумати, як саме його батько повернеться. Одного дня він раптом передумає. Просто прийде, без будь-якого попередження, і вони з мамою почнуть усе спочатку. І цього разу все завершиться добре. Тато захоче лишитися. Щодня, коли Саймон плівся додому по Вілберфорс-Роуд, повертаючись зі своєї першої школи, він давав волю думкам. Батько стоятиме біля хвіртки з розкритими обіймами. Він крикне, щоб Саймон поквапився. І Саймон чкурне так, що аж бруківка задвигтить у нього під ногами, і врешті-решт пробіжить повз останній сусідський будинок та кинеться в сильні батькові обійми.

За десять футів[11] до повороту Саймон сповільнював крок, щоб його мрія прожила трішечки довше. А потім відганяв образ батька так само легко, як і вимальовував його у своїй свідомості. Саймон стирав цю картинку ще до того, як повертав на свою вулицю. Він навчився цього фокуса, щоб тамувати розчарування, яке накочувалося, немов сльози, і щоб не псувати собі радість від повернення додому.

Щоправда, одного разу Саймон таки заплакав. Просто не зміг стриматися. Та й він тоді був зовсім малий — лише шість років! Шестирічні діти весь час рюмсають. У нього була головна роль у різдвяній п’єсі (роль «тестя Йосипа», принаймні так він думав спочатку, поки пані Несе не пояснила йому, хто такий тесля). Саймон вивчив свої слова і мав пурпурну накидку, яка так велично тягнулася за ним, але пані Несс постійно повторювала, що краще її зняти і віддати комусь із трьох царів. Щоразу, коли він загортався у цю складчасту накидку, то майже чув музику, якою вітають королів. Він згоряв від нетерплячки в очікуванні цього великого дня.

Однак того дня мама не прийшла. Саймон знав, що вона може не прийти, бо коли зранку мама благала пані Спайсер провести його до садочка, то ледве трималася на ногах і заходилася жахливим кашлем. У неї сльозилися очі. Але протягом ранку він якимось чином зміг переконати себе, що вона прийде, хай навіть і хвора, тож коли настав час і пані Несс виштовхала його на сцену, він перш за все почав роздивлятися обличчя в залі, відчайдушно намагаючись знайти свою маму.

— Якщо я зможу прийти, то буду одразу біля дверей, — обіцяла вона йому.

Біля дверей сиділа Сью. Смішно, але він ніколи раніше не задумувався, що мамі, певно, було непросто спуститися сходами, щоб в останній момент їй зателефонувати. І Сью, мабуть, покинула все — відпросилася на решту дня з роботи і швидко поїхала в інший кінець міста — просто, щоб сидіти там, де попросила її подруга, одразу біля дверей, намагаючись бути кимось для її сина.

Однак це було не те, чого він чекав. Під час короткої перерви між сценами пані Несс, захопившись боротьбою з величезною блискучою зіркою з фольги, яку треба було почепити на светр Гіацинт, на хвильку забулася:

— Та не переймайся ти так, — сказала вона Саймону. — А твій тато прийшов?

Щойно ці слова злетіли з її уст, вона усвідомила свою помилку. Але було вже запізно. Хлопчик заливався гарячими слізьми. Вона посадила його собі на коліна і погладила. Та це не допомогло. Сльози котилися з очей і не збиралися зупинятися. Врешті-решт перерва надто затягнулася. Антракт не міг тривати вічно. Тому Саймон дозволив пані Несс відчепити його розкішну пурпурну накидку і загорнути в неї Гаміда, який ще з першої репетиції вихвалявся, буцімто вивчив напам’ять слова всіх персонажів.

Гуп!

Саймон з усієї сили гупнув по м’ячу.

— Отак тобі, татку! — важко дихаючи, сказав він. — Це за те, що тебе не було, коли ти був потрібен.

Він ударив по м’ячу ще сильніше.

— За те, що тебе ніколи не було!

Гуп! Гуп! Гуп!

Він уже відчував позаду себе важке дихання пана Фуллера, але йому було начхати.

Гуп! Гуп!

— Ну все, Саймоне Мартін! Мій терпець урвався!

ГУП!

Долаючи останній відтинок, Саймон замахнувся і так сильно вдарив по м’ячу, що той полетів аж понад дахом переодягальні.

— Таточку, це тобі! — крикнув він. — Дякую за те, що тебе не було в моєму житті!

Згодом він усвідомив, що навіть вдячний за покарання. Сил у нього було більш ніж досить для п’ятдесяти відтискань. Додаткове фізичне навантаження дещо приглушило біль. Але головне, що на це знадобилося трохи часу. Не більше двох-трьох хвилин, хоч відтискався він сумлінно і правильно. Але цього виявилося задосить — майже точнісінько, — щоб зловісний блиск у його очах нарешті трохи вщухнув.

5

— І оцього ви так домагалися?

Пан Картрайт перехопив доктора Фелтома дорогою з учительського туалету і вручив йому стос паперів.

— Ну ж бо, — під’юджував пан Картрайт, — прочитайте хоча б одну сторінку.

Доктор Фелтом здивовано глянув на ім’я, надряпане вгорі зашарпаного аркуша паперу.

— Саймон Мартін? Він хіба не з мого класу?

— Ні, не з вашого, — різко відповів пан Картрайт. — Того, який у вашому класі, звуть Мартін Саймон. Ви мусили б його знати — він чудово складає іспити, читає Бодлера і все таке. А цього звуть Саймон Мартін. Він один з моїх учнів. Півуроку він відсиджується в туалеті, а решту часу вештається школою, вдаючи з себе дурнуватого.

Доктор Фелтом не стримався і натякнув своєму колезі на його непрофесійну манеру спілкування:

— Наскільки я розумію, Еріку, ви хотіли сказати, що він ще не повністю розкрив свій академічний потенціал.

— Я хотів сказати саме те, що сказав, — наполіг пан Картрайт. — Вештається школою, наче в нього не всі вдома.

Менш ніж за три фути від них, за дверима хлопчачого туалету, Саймон Мартін присів навпочіпки і заховав обличчя в долонях, а тим часом доктор Фелтом, продираючись через ліс незграбно й неграмотно написаного тексту, читав уголос першу сторінку Саймонового щоденника.

ДЕНЬ 1

По-моєму, ідея носитися з борошняною малючкою якась дурнувата. Вона ж навіть не плаче, нічого не їсть, не гидить у підгузки.

Але я весь день мусив з нею панькатися.

Взагалі, мама дуже жорстоко повелася зі мною — не схотіла побути з немовлям якісь нещасні дві години, поки я грав у футбол. Зрештою, досвіду догляду за людьми в неї з головою. Вона доглядала мене 122 650 годин, якщо калькулятор Фостера не бреше. Мама каже, я багато плакав, і їв, і перевертав усе догори дриґом. Може, тому тато й зміг протриматися з нами лише 1008 годин. Фостер каже, що в такому разі він у 121,6765 разів жорстокіший, ніж мама. Але цілком можливо, що Фостер просто натиснув не ті кнопки.

Реакція доктора Фелтома шокувала Саймона ще більше, ніж пана Картрайта.

— Еріку, це ж чудово! Просто чудово! Ви лишень подивіться, скільки цей хлопчина вже дізнався. Першого ж дня він усвідомив, що хоч він і звільнений від трьох основних батьківських обов’язків, та на ньому однаково лежить величезна відповідальність. Він уже трохи більше дізнався про свій ранній розвиток. Навіть узявся за досить складні арифметичні підрахунки, працюючи в парі з цим Фостером.

За дверима Саймон підняв голову з долонь і зі здивуванням витріщився на стіну. Він усе правильно почув? Це була похвала?

По той бік туалетних дверей доктор Фелтом ще раз глянув на сумлінно списаний аркуш паперу.

— Цікаво: він вирішив, ніби його мішечок з борошном — жіночої статі. Що ви на це скажете, Еріку?

Надто схвильований, щоб чекати відповіді пана Картрайта, доктор Фелтом продовжив розшифровувати записи з Саймонового щоденника.

ДЕНЬ 2

Сьогодні Макферсон з хитрим виглядом схопив мою борошняну малючку, відніс її вглиб саду і трохи пожував.

Мама каже, мені дуже пощастило, що в нашого собаки така чиста паща і майже вся слина відмилася.

Якщо в мене колись буде справжнє немовля, обов’язково зроблю йому щеплення від сказу.

І я тепер дуже уважно стежу за Макферсоном.

Доктор Фелтом замахав аркушем у повітрі.

— Бачите? — із захватом сказав він пану Картрайту. — Еріку, ви бачите? Вже другого дня він дізнався про те, як секреція слинних залоз собаки діє на натуральне ткане полотно…

— Це ж просто слина на мішку!

Сповнений ентузіазму, доктор Фелтом не вловив ноток незадоволення в голосі пана Картрайта.

— Саме так! — погодився він. — Ба більше, він уже почав замислюватися про важливість ранньої дитячої вакцинації.

Він тицьнув указівним пальцем на аркуш паперу.

— Можливо, Еріку, хлопчина навіть щось почитав про перші видимі симптоми сказу. Бо звідки йому знати, на що саме звертати увагу в поведінці Макферсона?

За дверима на Саймоновому обличчі здивування змінилося гордістю. Його нечасто хвалили. Власне, коли він почав про це думати, то зрозумів, що його взагалі ще ніколи не хвалили. Може, йому варто було залишитися в класі доктора Фелтома? Може, там його могли оцінити по-справжньому? Шкода, що заявився той набридливий розумака Мартін Саймон і витурив його першого ж дня. Чи аж така важлива послідовність написання імені? Мартін Саймон. Саймон Мартін. Яка взагалі різниця?

Окрилений новоз’явленою впевненістю в собі, Саймон захитався на п’ятках у щасливому очікуванні, поки доктор Фелтом шарудів безладно складеними аркушами, шукаючи третій день Саймонового щоденника.

ДЕНЬ З

Сьогодні Гупер хотів поглузувати і схопив мою борошняну малючку, то я обізвав його твариною і розчавив його канапки. Потім з'явився пан Картрайт, врятував борошняну малючку від смерті та покарав нас обох відпрацюванням після уроків.

Не мене і малючку. Мене і Гупера.

За дверима Саймон опустив очі на кахлеву підлогу. Уперше в своєму житті він пошкодував, що не постарався як слід. Міг же написати хоч трішечки більше! Він почувався так, наче підвів доктора Фелтома. З-за дверей лунали розчаровані голоси, Саймона мучили докори сумління.

— Вочевидь, учора він дізнався значно менше. Але це не страшно, Еріку. Сподіваймося, що відпрацювання буде хлопчині на користь.

Кроки доктора Фелтома потрохи стихли в коридорі, перервані лише презирливим фирканням пана Картрайта, який пішов у протилежному напрямку. Саймон прокрався назовні. Він побачив на батареї цілу кучугуру звітів про борошняних немовлят. Саймон не надто поривався одразу ж іти на відпрацювання, адже якщо він прийде вчасно, то ризикуватиме своєю репутацією, тому хлопець сперся об стіну й узявся гортати звіти.

Найлегше було прочитати звіт Саджида, бо Саймон уже не раз чув його історію в гардеробі, а це вже хороший початок.

ДЕНЬ З

Сьогодні борошняне немовля їхало зі мною автобусом. Я засунув його під пахву, воно нікому не заважало, аж тут втрутилась якась стара карга і змусила мене сісти та покласти його собі на коліна. Весь час, поки ми їхали по Фоулзгілл-Роуд, вона тицяла в нього і сюсюкала. Я подумав, що бабулька несповна розуму. Але вона вийшла біля клініки зору.

Не дай Боже мені колись теж так осліпнути.

Звіт Расса Моулда був аж під сподом. Саймону мало очі на лоба не повилазили, поки він розібрав кілька перших слів. Це виявилося навіть важче, ніж задачки типу «Розшифруйте літери та складіть назви п’яти овочів» зі збірників ребусів, які купувала йому мама, не шкодуючи ні часу, ні грошей, у довгі автобусні поїздки до бабусі.

Зрештою Саймон здався і перейшов до писанини Ріка Тулліса. Звіт було на диво легко читати — можливо, тому що вони з Туллісом мали певні спільні штучки і в почерку, і в правописі.

ДЕНЬ 1

Я ж казав, що не ходитиму на уроки, якщо ми будемо морочитися з немовлятами. Якби пан Гендерсон не зловив мене в магазині, мене тут сьогодні не було б. Завтра ви мене точно не побачите. І післязавтра теж. І…

Раптом згадавши, що для одного запису досить трьох речень, Рік Тулліс різко обірвав оповідь, вирішивши, що свій обов’язок він уже виконав.

Саймон ще раз пробігся очима по короткому і сумному звіту Тулліса. Можливо, він досі був під враженням від щедрої похвали доктора Фелтома. Можливо, це було раптове осяяння. Але дивлячись на кілька нещасних карлючок Ріка Тулліса, Саймон уперше в житті зрозумів, чому вчителі так зневажливо ставляться до учнів, які все роблять абияк. Він збагнув, чому жоден урок не минав без роздратованих криків і відчаю.

— Повір мені на слово, Джордже Сполдер, не я зубожію від того, що ти не зволив зробити домашнє завдання, а ти.

— Для мене, Тулліс, ця чиста сторінка — ще один аркуш паперу, який мені не потрібно тягнути додому й перевіряти. Натомість для тебе вона символізує ще одну порожню ділянку твого мозку.

— Звісно, Луїсе, я не казав, що особисто ти повинен це зробити. У мене нема звички казати: «Всі мають виконати завдання, і Луїса Перейри це теж стосується».

Несподівано всі ці слова для Саймона набули змісту. Він був вражений неабиякою наполегливістю учителів, їхньою відданістю. Їхньою непохитною цілеспрямованістю. Сповнені рішучості, вони продовжували втовкмачувати своє, триместр за триместром, намагаючись змусити учнів виявляти себе якнайкраще. Але де результат? Де вдячність? Саймон з жахом усвідомив, скільки разів він (як і безліч його однокласників) ображав цих святих подвижників у людській подобі, здаючи їм так недбало виконані роботи. Як він міг бути таким невдячним? Як він міг?

Саймон одразу ж присягнувся більше так не робити. Передусім він виправдає сподівання доктора Фелтома і проведе час відпрацювання з користю. Він рішуче поклав щоденники назад на батарею, схопив свій ранець і покрокував коридором, навіть не зупиняючись, щоб за старою доброю звичкою намалювати одну-дві маленькі карикатури на щотижневій стінгазеті.

Почувши, з яким шаленим гуркотом затряслися двері на петлях, пані Арнотт піднесла погляд. Це прийшов Саймон Мартін, і вона мимоволі зітхнула. Він уже чимало разів відбував покарання в її присутності, а про його внутрішні зміни вона ще не знала, тож у пані Арнотт на думці крутилося тільки одне: кінець тихому й мирному виставлянню оцінок, кінець спокою.

Вона відкинулася на спинку крісла, готова до чергової вистави. Що він утне цього разу? Стукне Гупера ранцем? Звісно ж, лише щоб нагадати про його співучасть у тому лиходійстві, за яке їх обох запроторили на відпрацювання.

Для розігріву він, напевно, влаштує драму з олівцем. Спочатку голосно і переконливо буде його позичати в інших учнів, потім неодмінно гостритиме, далі олівець із шумом випаде йому з рук, а відтак почнуться показові пошуки, знову заточування, і все закінчиться жбурлянням зламаного грифеля об одне з вікон. Почувши звук, пані Арнотт повинна буде підняти голову й побачити, що олівець нарешті знайшов застосування — як барабанна паличка для вистукування ритму по парті.

От якби сьогодні він вирішив показати одну з її улюблених вистав — «Кривавий язик». Під час минулого чергування пані Арнотт Саймон доклав багато зусиль, щоб висмоктати з ручки чорнило і зафарбувати свій язик у яскраво-червоний колір. Решту часу він сидів, висолопивши свого кривавого язика. Хоча це й псувало пані Арнотт апетит, але дуже її звеселяло. Учителька потайки сподівалася, що сьогодні їй знову пощастить стати глядачкою цього кривавого спектаклю.

Однак найбільше він їй подобався в ролі Ріпа ван Вінкля.[12] Чомусь ця вистава дуже її заспокоювала. Саймон зручно вмощувався за партою, поклавши голову на руки, кілька разів позіхав, немов Гаргантюа[13], і засинав так міцно, що годі й розбудити. Вряди-годи (коли починав боятися, що вчителька про нього забула) він похропував: слабке віддалене дихання поступово переростало в насичене та глибоке сопіння, і зрештою повітря, яке він випускав з легень, починало резонувати так, що аж вікна дриґотіли. Коли пані Арнотт вже починала побоюватися, чи витримають шкільні стіни, Саймон голосно й різко схропував і немовбито прокидався. Він роззирався порожнім поглядом і прицмокував губами, наче стариган. А потім знову вмощувався на парті та повторював увесь спектакль від початку й до кінця.

Так. Ріп ван Вінкль — улюблене дійство пані Арнотт. А от чого вона не любила, то це вистави «Ідіот-белькотун». Вона вже багато разів її бачила, і їй це вже добряче обридло. Саймон сидів за партою і корчив жахливі недоладні гримаси. Коли-не-коли він вибухав маніакальним сміхом або починав божевільно бурмотати. Час од часу пускав слину. Пані Арнотт сподівалася, що сьогодні «Ідіота-белькотуна» не буде. Але про всяк випадок вона потягнулася до сумочки, щоб перевірити, чи є там аспірин.

Раптом рука пані Арнотт завмерла. Перед її очима — може, це сон? — юний Саймон Мартін пройшовся кабінетом, аніскілечки не звертаючи уваги на Гупера. Він вибрав місце, максимально віддалене від трьох інших шибеників, за якими наглядала пані Арнотт, витяг зі свого ранця борошняне немовля, аркуш паперу й ручку, абсолютно безшумно посадив немовля на парту, раз чи двічі з любов’ю погладив його по голові й одразу ж узявся до роботи.

Пані Арнотт здивовано закліпала.

— Саймоне? — прошепотіла вона. — Саймоне, з тобою все гаразд?

Він підняв голову.

— Прошу?

Це прозвучало майже як м’який докір, неначе вона перервала його важливі роздуми.

— Я лише хотіла запитати, чи з тобою все гаразд.

Він втупився в неї поглядом.

— Так, зі мною все супер. А що таке?

Вона похитала головою.

— Нічого, просто питаю.

Справді, не сталося нічого такого. Просто все було ненормально. Тобто поводився він цілком нормально. І річ була саме в цьому. У випадку Саймона Мартіна нормальна поведінка — це ненормальне явище.

Можливо, хлопчина захворів? Піднялася температура? Або в нього шок. А що як він дізнався, що його маму збив автомобіль, або її вдарило струмом, або вона потонула, або…

Пані Арнотт спробувала опанувати себе й угомонити свою бурхливу уяву. Безперечно, якщо учень спокійнісінько сидить за партою і працює над письмовим завданням, це аж ніяк не означає, що йому потрібно викликати швидку допомогу або що її вже викликали для його матері.

Вона спробувала знову взятися за виставляння оцінок. Але це було неможливо. Вчителька взагалі не могла зосередитися. Постійно хотілося підняти очі від своїх зошитів та глянути на Саймона. Що ж він там так виписує? Здавалося, він списує сторінку за сторінкою. Пані Арнотт викладала йому англійську протягом двох років, і за весь цей час Саймон жодного разу не написав більше, ніж півсторінки, та й то аж за два уроки. Хто або що сьогодні надихнуло хлопця так багато писати?

Пані Арнотт неодмінно мусила дізнатися причину. Вона підвелася з-за стола, тихесенько пройшлася кабінетом на своїх гумових підошвах і стала у Саймона за спиною. Вона трішки нахилилась уперед, щоб можна було зазирнути йому через плече. За два роки вона призвичаїлася розшифровувати роботи самого Расса Моулда, тож розібрати незграбний почерк і неповторну орфографію Саймона їй було за іграшки.

ДЕНЬ 4

Поки я не почав усюди носитися з цим дурнуватим борошняним немовлям, то ніколи й не задумувався, що мій тато теж доглядав за мною. Коли я запитався в мами, вона сказала, що в нього незле виходило. Я ніколи не вивалювався сторч головою в нього з рук, він ніколи не залишав мене плавати у ванні обличчям униз, поки він збігає по рушник, нічого такого.

Він просто пішов.

Я й раніше питав, чому він пішов. Мама і бабуся завжди повторювали, що це ніяк не пов'язано зі мною, що це не я винен, що колись це все одно мусило статися. Але вчора я почав розпитувати маму, як саме він чкурнув, і коли вона спробувала, як зазвичай, від мене відкараскатися, то я їй не дав.

Саймон зупинився. Він не знав, як правильно описати наступну частину. Мама закотила очі — вона завжди так робила, коли була вже сита по горло якоюсь розмовою.

— Саймоне, скільки разів тобі повторювати? Я не знаю, чому він пішов.

— Але я не питаю чому. Я питаю як.

— Як?

— Так. Як? Як він пішов? Що він сказав? Що ти сказала? Сталася величезна сварка? Де була в той час бабуся?

Він сперся на стіл.

— Я не прошу тебе пояснити, що відбувалося в його голові. Я прошу про інше.

Вона вже от-от капітулює. Саймон це розумів, тому скористався своєю перевагою.

— Я маю право знати.

Вона погладила його по голові.

— Звісно, звісно.

Однак більше пані Мартін нічого не сказала. Саймон не вгавав:

— Ти більше не хочеш з ним знатися, так? А він не хоче нічого знати про нас. Він зник, ніколи не надсилав грошей, ніколи не писав. Можу закластися, що тепер його навіть приватний детектив не знайшов би.

Саймон вирвав свої пальці з-під її руки.

— Але я хочу знати, хто він. Розумієш? Є речі, про які я постійно думаю. Речі, про які я хочу знати. І оце — одна з них.

Він роздивлявся свої оббиті кулаки, ледь не плачучи.

— Будь ласка, мамо, розкажи мені про той день, коли він пішов.

І вона розповіла йому, розповіла все: що його батько їв того ранку на сніданок, у що він був одягнений, навіть те, як неввічливо він відгукнувся про сусідів, коли їхній пес, як зазвичай, почав гавкати на листоношу. Вона перелічила все, що його батько робив того ранку, згадала, що вони їли на обід. Вона навіть пам’ятала жарт, яким він перекинувся зі Сью, коли та прийшла в гості: нібито суботнє пообіднє колихання дитинки їй просто життєво необхідне.

— Це про мене?

— Про тебе.

Мама розвела руками, немовби намагаючись переконати поліцейського у своїй невинності.

— Чесно, Саймоне, — сказала вона, — все було як завжди. Той день нічим не відрізнявся від попередніх. Нікому не запам’яталося, що твій тато був у поганому настрої, чи ревнував, чи почувався зайвим, чи щось подібне. Власне, коли він зник, усі подумали, що сталося щось жахливе, дорожня аварія абощо. Лише згодом ми здогадалися, що по обіді він спакував свою велику синю сумку і спустив її на мотузці через одне з задніх вікон. Коли він виходив у ворота, то в руках у нього взагалі нічого не було. Він тримав руки в кишенях і щось насвистував. Ми думали, що він пішов по пиво, чи по шоколадку, чи щось таке. Але він, мабуть, обійшов навколо дому, взяв сумку і рушив на автобусну зупинку. Розрахував усе так, щоб точно встигнути на останній автобус до Лондона.

Вона жалісливо усміхнулася.

— Коли бабуся про це дізналася, вона оскаженіла.

Тепер уже Саймон не зміг стримати усмішки. Він чудово собі це уявляв: бабуся по той кінець телефонного проводу в день, коли її зять накивав п’ятами.

— Ото вона бучу збила!

Мама скористалася можливістю стати з-за стола. Вочевидь, вона сподівалася, що розмову закінчено.

Та Саймон знову на хвильку привернув її увагу:

— А що він насвистував?

Вона обернулася і здивовано глянула на сина.

Він запитав знову:

— Що він насвистував? Коли виходив у ворота, тримаючи руки в кишенях, — яку мелодію він насвистував?

Мама похитала головою.

— Ну, Саймоне, як я можу таке пам’ятати?

Саймон вирішив не випробовувати долю і не озвучувати своїх думок, але, хоч як він старався, та все ж не міг зрозуміти: хіба можна пам’ятати, що людина їла на сніданок — кукурудзяні чи висівкові пластівці, — і водночас забути, що він того дня насвистував, виходячи у ворота і назавжди зникаючи з їхнього життя. Адже це значно важливіше. Врешті-решт саме насвистування може бути ключем до того, що відбувалося у нього в голові. Про що взагалі думає людина, лише на кілька років старша за Саймона, коли йде геть, щоб деінде почати життя заново? Що він міг насвистувати? «Бродягу в мандрах»? «Довгу безлюдну дорогу»? Чи «їду я назавжди, тепер без вороття»?

І зараз, у задушливому кабінеті для відпрацювань, усі ці ймовірні мелодії одна за одною зринали в його пам’яті та вивільнялися з думок, поки ручка залишала свій слід на папері, впевнено записуючи в щоденнику все, що напередодні ввечері розповіла мати. Коли уривочки пісні тихим свистом вирвалися крізь зціплені Саймонові зуби, пані Арнотт не сказала йому ні слова. Зрештою, він не мав на меті заважати іншим. Здавалося, він узагалі свистів несвідомо. Поки Саймон був занурений у думки, пані Арнотт ще раз спокійно пройшлася кабінетом, підійшла ззаду, зазирнула йому через плече і прочитала кілька останніх речень.

Ось що дивує мене найбільше в маминій розповіді: того дня тато не був ні роз'юшений, ні в поганому гуморі. Схоже, що він навіть не те щоб нас покинув, а радше просто вирушив назустріч тому, чого прагнув у житті. А ще я дещо усвідомив. Я усвідомив, що якби мене не було на цьому світі, якби я не народився, то тепер мій тато був би просто одним з колишніх маминих хлопців, про яких вона вже давно забула. Якби між ними не було мене, вона зараз, мабуть, навіть імені його правильно не згадала б. А що вже казати про його вигляд чи про те, що він їв на сніданок.

От якби дізнатися, що він насвист…

Пролунав дзвоник.

Усі з надією обернулися до пані Арнотт, а вона швиденько відскочила, щоб Саймон не помітив, що вона читала його роботу.

— Усе?

— Так, ви вільні.

Саймон не так швидко, як зазвичай, запхав свої речі у ранець і рушив до дверей. Пані Арнотт скористалася можливістю поговорити з ним.

— Саймоне…

Він озирнувся.

Вона не знала, як правильно все сформулювати, щоб він не образився. Врешті вона просто по-дружньому сказала:

— Ти сьогодні дуже багато написав.

Він знизав плечима.

Вона спробувала ще раз.

— Інколи люди не одразу беруться до навчання. Ми їх називаємо «пізніми квітами». Вони роками б’ють байдики, не розуміючи, навіщо те навчання потрібне. Аж раптом одного прекрасного дня прозрівають і починають отримувати задоволення від процесу здобуття знань.

Вона трохи почекала.

Саймон нічого не відповів.

Звісно, можна було вже зараз припинити цю розмову. Але вона згорала з цікавості, тому вирішила спробувати знову, тепер уже востаннє.

— Як думаєш, з тобою сьогодні сталося щось подібне?

Саймон розглядав свої величезні ноги. Він не шкодував про те, що витратив стільки енергії на писанину протягом усього часу для відпрацювання. Але майже весь ентузіазм і вся провина вже вивітрилися. Він почувався немов порожній стержень від ручки, використаний і вичерпаний. На хвильку Саймон таки подумав, а чи не стати новою людиною, вдруге народженим Саймоном, який сумлінно виконує домашнє завдання і вчасно його здає, всю обідню перерву сидить у бібліотеці, детально обговорює з учителями навчальні проекти. Врешті-решт ці сорок хвилин минули не так уже й погано. Щоправда, рука трохи боліла. І на пальці від ручки залишилася червона вм’ятина (хоча це була абищиця, порівняно з градом ударів, які можна дістати під час десятихвилинної гри в футбол і яких він навіть не помічав). От що Саймонові по-справжньому не сподобалося в тих сорока хвилинах — просто жахливо не сподобалося, — то це їх минущість. Вони минули назавжди. Клац! І все! А він так зосередився на своєму завданні, що навіть не помітив, як вони промайнули. Протягом сорока хвилин він поводився як той ботан з іншого класу, який піднімає голову, дочитавши останню сторінку книжки, і зі здивуванням помічає, що вже стемніло.

Ні. Якщо продовжувати в тому ж дусі, то так і всеньке життя непомітно пролетить. Треба постійно бути насторожі.

Пані Арнотт все ще з надією дивилася на нього. Саймону завжди дуже подобалася пані Арнотт. Він не хотів розбивати її наївні вчительські мрії.

Човгаючи ногами, він з усієї сили спробував відповісти дипломатично.

— Можливо, — сказав він. І повторив іще раз, уже з більшою впевненістю: — Можливо.

Саймон якнайшвидше рушив до дверей, щоб уберегтися від подальших набридань пані Арнотт.

Вийшовши в коридор, хлопчина враз відчув себе притисненим до стіни чимось схожим на мініатюрний бронеавтомобільчик.

З-за цієї конструкції, наче дурник, усміхався Саджид.

— Що це в біса таке? — поцікавився Саймон.

Саджид від’їхав на кілька дюймів назад, щоб Саймон міг звільнитися і краще роздивитися.

— Хіба не бачиш? Це візок.

— А чому в нього вісім коліс?

Саджид закотив очі.

— Тому що насправді це два візки, зчеплені дротом від запобіжника, який для мене поцупив Тулліс. Ось чому.

— Але нащо вони тобі?

— Для борошняних немовлят, — очі Саджида загорілися. — Сайме, диви. Як думаєш, скількох немовлят можна запхати в передню частину візка так, щоб вони не повивалювалися?

Саймон витягнув свою борошняну крихітку з ранця і посадив її на одному з краєчків, немов королеву.

— Штук десять, — хвильку подумавши, відповів він. — Вони трохи сплющаться, але не повипадають.

— Атож! — з гордістю сказав Саджид. — Десять у передній частині та дев’ять у задній. Усього дев’ятнадцять борошняних немовлят у двох зчеплених візках.

— І що?

Саджиду вже починав уриватися терпець.

— Сайме, ну чого ти телепня корчиш?! Це ж ясла на колесах. Дитячий садок!

— Ага, радше якийсь дурнячий візок, — сказав Саймон.

Саджид штовхнув конструкцію вперед. Намертво зчеплені між собою, візки були абсолютно непридатні для маневрів і не вписалися в поворот. Саджид мусив виконати розворот з семи приступів, дослухаючись до різких, але хаотичних вказівок Саймона.

— У цьому ж і весь прикол! — наполягав він, коли їм нарешті вдалося виїхати на пряму. — Що більше борошняних немовлят я сюди запхну, то більше грошей зароблю.

Саймон здивувався.

— Грошей?

Саджид вирячився на нього.

— Це ж буде не благодійний дитсадок, — суворо сказав він Саймону. — Якщо я беру на себе відповідальність, то я беру і гроші. Це бізнес.

Саймон зневажливо відповів:

— Забий, Саджиде, ніхто на таке не підпишеться. Ніхто.

— Ще й як підпишеться, — весело запевнив його Саджид. — До мене вже десятеро людей записалося, а ще троє мають сьогодні вдома потрусити свої скарбнички, щоб перевірити, чи зможуть вони собі дозволити…

Бу-у-ум!

Він врізався в доктора Фелтома, який вискочив з-за рогу з такою швидкістю, що не встиг вчасно зупинитися. Саймон очікував найгіршого. Жахливого покарання. Ще одного відпрацювання. П’ятдесяти рядків писанини. Але доктор Фелтом, отямившись, лише обійшов навколо чудернацького восьмиколісного транспортного засобу, досліджуючи його візуальні характеристики та оцінюючи можливості.

— Неймовірно!

Він розвернувся до невеличкої зграйки своїх помічників, які вічно пленталися за ним хвостиком з усіляким лабораторним обладнанням у руках.

— Неймовірно! І саме вчасно! Якраз сьогодні вранці ми обговорювали рухливість транспортних засобів — і ось у коридорі ідеальний приклад того, що я намагався пояснити. Зверніть увагу, що нерухомо закріплена прямокутна конструкція таких пропорцій і…

Він замовк і заглянув під спід візків.

— Вісім коліс…

Збитий з пантелику, він знову замовк.

— Що це таке? — запитав доктор Фелтом, показуючи на з’єднання. — Дріт від тридцятиамперного запобіжника? Я дуже сподіваюся, ви не в пана Гаєма його поцупили!

І навіть не чекаючи відповіді, він рушив далі разом зі своєю групкою помічників, натхненно розповідаючи їм про такі загадкові явища, як кути прохідності та різниця між звичайною швидкістю і вектором швидкості.

Саймон і Саджид прихилилися до стіни, дивлячись їм услід. Саджид відчув полегшення від того, що доктор Фелтом так до кінця і не викрив крадіжку десяти метрів дроту з плавкого запобіжника, а Саймон переконався, що його рішення не ставати одним з ботанів доктора Фелтома було абсолютно правильне. Тепер він знову почувався в безпеці.

Ще кілька секунд хлопці мовчки дивились їм услід. Щойно останній помічник з кортежу доктора Фелтома зник за рогом, Саджид легенько штурхнув Саймона.

— От бідолахи… — сказав він, похитуючи головою.

Саймон повторив:

— От бідолахи…

Вони рішуче відігнали від себе похмурий настрій, мимоволі навіяний тією незначною кількістю інформації, яку вони зрозуміли з імпровізованого уроку про рухливість транспортних засобів.

А відтак хлопці покотили візок далі коридором в пошуках крутого схилу, щоб повеселитися і насміятися від душі.

6

Одинадцятого дня терпець Робіна Фостера урвався, і він зафутболив своє борошняне немовля в канал. Воно майже одразу пішло на дно. Ще три дні тому, на контрольному зважуванні, яке відбувалося двічі на тиждень, усе було не так уже й погано. Його борошняне немовля не втратило вагу через погане поводження. І не набрало вагу через зволоження. Але одинадцятого дня, дорогою зі школи додому, щось у Робіні обірвалося — і ось наслідок: на поверхні каналу видніються кілька бульбашок, а в брудну чорну воду вдивляються кілька допитливих облич.

— Смертельний удар!

— Фостер, немовля пішло на дно, як камінь!

— І ти разом з ним…

— Нащо ти це зробив?

Але Робін не поспішав нічого пояснювати.

— Я просто не міг стриматися, ясно вам?

— Ні, — сказав Саймон, поправляючи чепчик своїй крихітці. — Мені не ясно. Мені зовсім не ясно.

Робін зі злістю зиркнув на нього.

— Звідки я знаю, може, твоє борошняне немовля значно легше доглядати, ніж моє.

— Дурня! — глузливо сказав Саймон, хоча в глибині душі таки припускав, що це цілком імовірно. Малючка так дивилася на нього своїми великими круглими очима, що піклуватися про неї було зовсім просто. Він часто по-дружньому з нею теревенив. «Так зручно?» — запитував він, кладучи її в ранець поверх інших речей. «Задоволена?» — коли саджав її на шафу (єдине місце, куди не міг добратися Макферсон). Пожертвувати нею заради Грандіозного Вибуху буде непросто. Але принаймні то буде щось неймовірне, щось пречудесне. А як можна просто швиргонути немовля в канал, він уявити собі не міг.

— Чому ти вирішив це зробити? — знову запитав він.

Якби відповідь цікавила тільки Саймона, Робін проігнорував би запитання. Адже вся школа вже знала, що Саймон Мартін трохи звихнувся на своєму мішку з борошном. Але інші троє хлопців теж пильно дивилися на Робіна. Ґвин Філліпс навіть зліз із велосипеда. Усі стояли, чекаючи на його відповідь. Точно як зграя шакалів, подумав Робін, що оточила нещасного пораненого оленятка.

— Я не знаю, чому це зробив, — відрізав він. — Мені просто урвався терпець, розумієте? Остогиділо, що це дурнувате немовля вічно на мене витріщається.

— Твоє немовля не витріщалося, — зауважив Саймон, — у нього ж не було очей.

Робін обернувся до нього.

— Та пішов ти, Сайме! Тобі що до того? Ти можеш запросто поводитися як останній дурень. Ніхто не сміятиметься з тебе, еге ж? Ніхто не кепкуватиме з хлопа завбільшки з горилу через те, що він ходить туди-сюди, пригорнувши до себе шестифунтовий мішок борошна і наспівуючи йому колискових…

— Фостер, послухай мене…

Але Робін був уже занадто роздратований і зупинитися не міг.

— Тобі-то що, ти, величезна мавпо з гігантськими кулаками? З тобою ніхто не хоче зв’язуватися. Але як бути нам?

— Так!

— Це точно!

— Фостер діло каже.

Саймон повернувся обличчям до банди зрадників, що стояла позаду нього.

— Ви ж не на його боці?

Але схоже, що таки на його.

Вейн Дрісколл перший не втримався:

— Робін правду каже. Мені моє немовля теж уже осточортіло. Остогидло всюди носитися з ним і стежити, щоб воно завжди було сухеньке та чистеньке. Остогидло, що воно бруднішає і бруднішає — навіть тоді, коли я не лише не торкаюся до нього, а й навіть не дивлюся на нього! Буває, покладу його в якесь безпечне місце на півгодинки, а коли знову беру — воно вже все зашмароване. Кажу вам, я теж майже готовий шпурнути своє немовля в канал.

Саймон спробував виявити розсудливість:

— Чому б тобі не віддати його в ясла до Саджида? Там усі немовлята в безпеці та чистоті.

Вейн уже мав напоготові відповідь:

— У мене ж нема ні копійки! Я досі винен сусідами за ящик для вугілля.

Саймон спробував виявити терплячість.

— Послухай, Вейне, — сказав він, — ми такий безлад тоді влаштували, що Луїсова мама нізащо в світі не дозволить йому знову влаштувати «Дім з привидами». І тобі той ящик як труна ще дуже довго не знадобиться. Просто поверни його сусідам.

— Та я не можу! — відрізав Вейн. — Як мені його віддати, якщо він тріснув? Він не витримав чотирьох вовкулак і одного вампіра, то й для вугілля тепер напевно непридатний.

Вейн похнюпився.

— Сусіди товкмачать одне й те саме: або новий ящик для вугілля, або їдемо в поліцію. Мало того, що я мушу поприбирати весь цей безлад, то треба ще й купити їм новий ящик для вугілля.

Саймон усе ще шукав вихід з ситуації.

— Ти міг би просто заплатити Саджиду пізніше.

Тепер Вейн розсміявся просто йому в обличчя.

— Сайме, оце ти бовкнув! Якби ти не панькався цілими днями зі своєю новою лялечкою, то знав би, що Саджид уже найняв Генрі та Вілла, щоб вибивати гроші з тих, хто затримує плату за користування візком. По-твоєму, чому Джордж сьогодні йде додому з нами? Бо Саджидові посіпаки відібрали в нього гроші на автобус.

Він зі злістю схилив голову набік і дуже правдоподібно вдав Саджида: «Вибачайте, хлопці. Бізнес є бізнес!».

Але Джордж уже відштовхував його вбік, щоби теж одвести душу:

— Атож! Мені вже обридло ходити додому пішки. Обридло віддавати всі свої гроші Саджиду за кілька нещасних годин свободи від прибацаного немовляти. Обридло, що мене ніхто не розуміє. Вчора ввечері я пояснював мамі всю несправедливість ситуації, а вона лише сміялася. Та ще й заявила, мовляв, от якби в неї був такий Саджид, коли ми з братом були малими, то вона охоче заплатила б йому вдвічі більше, аби лиш здихатися нас на кілька годин. Вона сказала, що мішки з борошном — це ніщо, порівняно зі справжніми дітьми. Каже, я навіть не уявляю, як мені пощастило, що в мене таке легке життя.

Його обличчя спохмурніло.

— Я й так небагато отримую. А мені вже довелося позичити свої кишенькові гроші за наступний тиждень, щоб заплатити Саджиду за минулий. Далі так не можна. Доки я здихаюся борошняного немовляти, то застрягну в боргах на місяці вперед. На місяці! Я готовий швиргонути цей мішок у канал просто зараз.

Перш ніж Саймон устиг заперечити, у розмову втрутився Ґвин Філліпс:

— Я теж! Мені вже набридло. Мені опротивіло вічно прив’язувати дурнувате немовля до велосипедного багажника, а потім ще й обгортати поліетиленовим пакетом, щоб якась машина, бува, не заляпала його, в’їхавши в калюжу. Мені опротивіло, що мама і тато щовечора нагадують мені брати немовля з собою нагору, а потім щоранку знову зносити вниз. Мені опротивіло завжди пильнувати, щоб немовля не залишалося саме в кімнаті з кішкою. Я готовий зафутболити його в канал разом з усіма іншими.

На підтвердження своїх слів він почав відривати від велосипедного багажника пакет, яким було обмотане його борошняне немовля.

Саймон уже хотів вихопити в нього нещасний мішечок, аж тут і Вейн Дрісколл, тримаючи своє немовля, ступив крок уперед і приготувався до удару.

— А влаштуймо змагання! — закричав він. — Подивімося, хто зможе жбурнути своє немовля якнайдалі через канал!

— Подивімося, чиє найшвидше піде на дно!

— Подивімося, від чийого буде найбільше бульбашок!

Саймон підійшов ближче до каналу і широко розвів руки, щоб їх зупинити.

— Ні!

На хвильку хлопці знову звернули на нього увагу.

— Сайме, не будь таким занудою!

— Ну ти й слабак!

— Кажу тобі, через цю мороку з борошняним немовлям ти стаєш справжнісіньким слабодухом.

Саймон стояв на своєму між чотирма хлопцями та слизьким берегом каналу.

— Послухайте, — благав він, — я знаю, що ви їх ненавидите. Розумію, ви всі думаєте, що вони дурнуваті, і що це несправжній науковий проект, і що не варто з ними панькатися, і що краще хай Старий Бецман розмаже вас по стіні за те, що ви загубили немовлят, ніж носитися з ними ще бодай один день.

Він розвів руками.

— Але воно того варте, — переконував він. — Справді! Чесно! Якщо ви зможете потерпіти…

Саймонові очі загорілися, коли він уявив картину, що допомогла йому протриматися цілих одинадцять днів.

— Вибух, розумієте, — пояснив він. — Він буде кльовий! Неймовірний! Просто як жахіття у Біблії — ну, всякі там ріки крові, нашестя жаб і саранчі, новонароджені дітиська і так далі. Обіцяю вам, у нашому класі вибухнуть сто фунтів білого борошна!

— Фостерове немовля не вибухнуло, коли він його швиргонув у воду, — кисло зауважив Джордж. — Воно просто пішло на дно.

Саймон, з беззаперечною впевненістю релігійного фанатика, зміг легко відкинути це зауваження:

— У Фостера занадто слабкий удар.

Із цим було важко посперечатися. Хлопці переглянулися, готові піти на поступки.

Першим здався Вейн. Годі заперечити: попередні три роки він постійно знущався з Фостера під час футбольних тренувань. Ніде правди діти. Робін не міг нормально вдарити навіть по зіжмаканому паперовому пакету.

Та й звичайнісіньке кидання борошняних немовлят у воду після одинадцяти жахливих днів безвідривного перебування з ними — це ніщо, порівняно з тією величною картиною, яку їм описував Саймон. Вейн не поставив би на жоден удар: нічиє немовля не вибухне над водою. Ґвин б’є по м’ячу ще гірше, ніж Фостер. Джордж теж. Їхні мішки з борошном точно підуть на дно, як Робінове немовля, не лишивши за собою і сліду. Звісно, його власне немовля вибухне. У цьому можна не сумніватися. Недарма ж він у футбольній команді. Але що з того: борошно просто розвіється над водою. Справжнього тривалого гармидеру таким чином не створиш.

Ні. Хоч так, хоч сяк, але один, навіть щонайсильніший удар через канал не вартий одинадцяти змарнованих днів.

— Добре, — сказав Вейн. — Ти переміг. Ми зачекаємо.

Але не всі були з ним згодні.

— Це ще чому? — несподівано почав обурюватися Джордж Сполдер. — Чому ми мусимо чекати? Лише тому, що Сайм безперестанку базікає про якийсь пречудовий вибух? Вам усім клепки бракує, якщо ви йому повірили. Він точно щось неправильно зрозумів. Старий Бецман уже сто років працює вчителем. Він не дозволить підірвати у своєму класі сто фунтів борошна. Він ще не зовсім з глузду з’їхав. Ні. Нізащо в світі. Сайм стопудово неправильно його зрозумів.

Голос Саймона зазвучав зі щирою впевненістю.

— Але він сам так сказав, — наполягав він. — Я чув це на власні вуха. А я підслуховував простісінько під дверима вчительської. «Понад сто фунтів білого борошна, яке вибухне в мене у класі». Він сам так сказав. Слово в слово.

Вейн розривався між глуздом і бажанням.

— Ну, не знаю, — сказав він, човгаючи черевиком об пучок трави, що росла на доріжці вздовж каналу. — Звучить не дуже вірогідно. Але, може, Сайм правду каже. Врешті-решт… — раптом його охопили емоції, які заглушили здоровий глузд, і хлопець заговорив упевненіше. — Врешті-решт нащо змушувати нас доглядати за цими порохнявими, нікому не потрібними, жалюгідними мішками аж три тижні, та ще й наймати людей, які будуть доносити, чи все ми робимо правильно? Певно, щоб довести нас до божевілля, щоб ми ті дурні мішки на шматки порозривали!

Він обвів поглядом усіх присутніх, чекаючи реакції.

— Нам сказали нащо, — нагадав йому Джордж Сполдер. — Щоб краще себе пізнати, відчути, як воно — бути в ролі батьків. Та й по всьому.

— Тоді зовсім не біда, що я зафутболив своє немовля в канал, — радісно сказав Робін. — Бо нічого нового я не дізнався. Анічогісінько. Я носився з цим кінченим мішком цілих одинадцять днів і зрозумів лише одне: я ніколи в житті не захочу мати дитину, хіба що хтось запропонує доглядати за нею бодай по півдня, а ще десь неподалік буде безкоштовний дитячий садок!

Усі затихли.

— Мені здається, — сказав Вейн, — якби люди хоча б трішечки уявляли, скільки мороки з ними було в дитинстві, то вони ніколи не захотіли б мати дітей.

— А якщо дитина народиться випадково, — додав Робін, — то будь-яка нормальна людина якомога швидше накиває п’ятами.

У пошуках підтримки він подивився на Саймона. Але той відвернувся.

І тут до Робіна дійшло.

Винувато глянувши на інших хлопців, він простягнув руку і поклав її Саймону на плече.

Саймон різко скинув його руку з плеча і пішов назад тією ж доріжкою попри канал, якою вони прийшли.

— Що це з ним таке? — запитав спантеличений Джордж Сполдер.

— Заткнися, придурок, — прошепотів Робін.

Він не зміг стриматися і поважно додав:

— Ти що, не знав, що тато Сайма звалив, коли тому було шість тижнів?

— Ні, — сказав Джордж, — не знав.

Він дивився Саймону вслід.

— Еге ж, недовго він тішився татком, — мовив Джордж.

Робін багатозначно зауважив:

— Рівно тисячу вісім годин.

Усі зиркнули на Робіна з повагою. Потім, один за одним, провели Саймона співчутливими поглядами, а він тим часом усе віддалявся. Було очевидно, що хлопчина більше не потребував їхнього товариства.

Ґвин сів на велосипед.

— Ну, я їду.

Джордж підштовхнув Вейна.

— Усе, ходімо, — він потягнув Робіна за собою. — Робіне, мерщій. Нема чого тут вештатися. Він не озирнеться і не повернеться, аж поки ми всі звідси не звалимо.

Джордж мав рацію. За хвилину після того, як вони зникли за деревами на повороті, Саймон озирнувся, пересвідчився, що на стежці нікого нема, і тільки тоді пішов назад. Він почувався жахливо. Найменше, чого йому зараз хотілося, то це товариства. Він хотів побути наодинці.

Шість тижнів! Аж шість тижнів! Звісно, думав він, зі злістю розкидаючи камінці по стежці, шість тижнів — це довго! Що ж з ним було не так, коли він був немовлям? Яким же паскудником він мусив бути, що навіть проживши з ним цілих шість тижнів, батько не збагнув, що його син вартий того, щоб залишитися і виховувати його? Саймон, який провів зі своєю борошняною малючкою лише одинадцять днів, не уявляв собі, як можна зафутболити її в канал або як його батько міг одного прекрасного дня просто піти, щось насвистуючи. Зрештою, на відміну від борошняного немовляти, Саймон був живою людиною.

То що з ним було не так? Саймон тепер часто бачив малюків. Скажімо, сьогодні зранку, дорогою до школи, він мало не зіткнувся з якоюсь дитиною. Малюк сидів у спеціальному рюкзаку за спиною в мами, яка стояла на повороті й чекала зеленого світла на світлофорі. Одинадцять днів тому Саймон міг пройти повз цілу когорту дітей і навіть їх не помітити. Але тепер він помічав кожнісінького малюка.

На малюку була шапочка з вовняними помпонами, вона зав’язувалася під підборіддям стрічкою. І малюк, і шапочка мали дуже чистий вигляд, подумав Саймон. Щічки в малюка були рожеві та просто сяяли. А шапочка — біла як сніг. Хлопець задумався, як же батькам вдавалося підтримувати таку чистоту. Адже його борошняне немовля щодня ставало все брудніше й брудніше, хоча він докладав дуже багато зусиль.

Ніби відчувши на собі його заздрісний погляд, малюк обернувся і глянув на Саймона. Стрічка з підборіддя підсмикнулася на рот, і Саймон простягнув руку, щоб її поправити.

Малюк помітив, як до нього наближається палець. І одразу ж його спокійне щокате обличчя розпливлося усмішкою. Саймону здалося, ніби в дитячій голові загорілася яскрава лампочка. Ефект вражав. Малесеньке обличчя сяяло.

Саймон усміхнувся до дитини. Здавалося б, яка дрібничка! Та малече обличчя світилося так, ніби Саймон не простягнув до нього брудний палець, а виконав якийсь неймовірний трюк, наприклад, потрійне сальто, ще й з бенгальськими вогнями у вухах.

Хлопець поправив стрічку. І малюк не відсунув її назад. Вочевидь, його страшенно захопило наближення пальця, і він навіть не зрозумів, що йому хочуть поправити шапочку.

Окрилений успіхом, Саймон помахав пальцем.

Малюк миттю перетворився на суцільний клубок щастя. Він почав аж підскакувати у своєму рюкзаку.

Його мати озирнулася.

— Вибачте, — сказав Саймон. Загорілося зелене світло.

Поки вони переходили дорогу, Саймон тримався за крок позаду дитини і махав пальцем у неї над головою. Малюк весело підскакував і сміявся. Коли на протилежному боці дороги їм довелося розлучитися, у Саймона тьохнуло серце. Йому ще ніколи не вдавалося так просто когось розвеселити. Скільки років цьому малюку? Саймон і гадки не мав. Він майже нічого не знав про малих дітей. Мабуть, він зміг би відрізнити крихітне багрянисте немовля (з тих, що показують у документальних фільмах) від пухкенького і рожевого дитяти (з тих, яких можна побачити біля магазинів). На цьому його знання вичерпувалося. Можливо, подумав Саймон, батько теж не надто тямив у дітях. Можливо, дивлячись на Саймона, який безпомічно вовтузився в колисці, він не усвідомлював, що всього через кілька тижнів (чи місяців?) його син стане таким, як той малюк біля світлофора, — таким, біля якого почуваєшся вартим мільйона доларів лише завдяки своєму вмінню помахати пальцем.

Ось у чому секрет немовлят, вирішив Саймон. Вони відрізняються від усього іншого на світі. Вони особливі. Він несподівано зрозумів, чому біля немовлят завжди всі юрмляться, щоб посюсюкати з ними. Навіть повний невдаха з жалюгідним життям запросто може стати для малюка справжнісінькою зіркою, найкращим представником людства — і маля навіть ризикне вивалитися зі свого рюкзака, аби лиш востаннє глянути йому вслід. Немовля — це маленьке чудо, яким усі захоплюються, над яким усі охають і ахають. Раніше Саймон був переконаний, що це лише гра, просто щоб підтримати новоспечених батьків. Йому ніколи навіть на думку не спадало, що сюсюкання можуть бути щирими. Але тепер він зрозумів, що люди в таких ситуаціях не лицемірять. Вони справді кажуть те, що думають. Маленькі діти — правдиве чудо. Це факт. Безглуздо заперечувати — в магазині такого не купиш.

А найкраще в них те, що вони ніби як не зовсім люди, принаймні поки що. Тому до них можна ставитися по-іншому. Їх легше любити. Щиро кажучи, вони трохи нагадують домашніх тваринок: ти день за днем годуєш і купаєш їх, прибираєш після них, та навіть коли тобі це обридає, ти не очікуєш неможливого. Жодна людина при здоровому глузді не образиться на немовля за те, що воно не робить для неї стільки ж, скільки вона для нього.

Натомість з дорослими людьми все значно складніше. У стосунках хтось із двох обов’язково почувається недооціненим чи ображеним. Що тут казати, якщо через це навіть Фраззі Вудс три дні тому дістав прочухана від Люсінди. «Між нами все скінчено, — кричала вона йому. — Мені остогиділо все робити самій! Я вболівала за тебе на всіх твоїх футбольних матчах. Навіть волочилася за тобою на тренування! І що я чую, коли прошу тебе прийти і підтримати мене на фінальному матчі з бадмінтону? Тобі, бачте, ніколи!» І тепер щоразу, коли Фраззі телефонує їй після школи і благає вийти поговорити, вона йому відповідає одне й те саме: «Мені ніколи».

Порівняно з цим, любити немовля — раз плюнути. Відчувши несподіваний приплив любові, Саймон зупинився, витягнув борошняну крихітку зі свого ранця і вмостився коло каналу, посадивши її собі на коліна.

— Ось що мені в тобі подобається, — сказав він, вдивляючись у її великі круглі очі. — 3 тобою дуже легко ладнати. Ти не така, як моя мама. Вона постійно каже мені покласти тарілку в умивальник, чи тихіше зачиняти двері, чи забрати взуття з підлоги. Ти не така, як бабуся. Вона вічно торочить, що я виріс, і завжди питає, що я планую робити після школи. Ти, на відміну від учителів, не хочеш, щоб я змінився. Ти не кепкуєш з мене, як Сью. Ти не можеш просто втекти і покинути мене, як зробив мій батько.

Затиснувши її під пахвою, він вдивлявся у воду.

— Я був би не проти, якби ти була живою, — сказав він. — Навіть якби мені довелося по-справжньому за тобою доглядати. Навіть якби ти плакала, і гидила в підгузки, і влаштовувала істерики в магазинах. Я був би не проти.

Він глянув на малючку, яка безпечно і зручненько вмостилася в нього під пахвою, і тицьнув пальцем туди, де в неї був би ніс, якби вона не була лишень мішком з борошном.

— Одного я не розумію, — звірився їй хлопець. — Я не розумію, як люди можуть погано поводитися з дітьми.

Вона дивилася на нього величезними очима. Саймон спробував пояснити.

— Мама каже, буцімто знає, чому так відбувається, — він мимоволі насупився. — Каже, що не хоче навіть рахувати, скільки разів вона через мене мало не божеволіла, коли в мене різалися зуби.

Він здивовано похитав головою.

— А бабуся розповідала, що одного разу її сестрі урвався терпець і вона швиргонула дитину в колиску з такою силою, що зламала ніжку.

Він нахилив голову ближче до немовляти й уточнив:

— Не дитині, звичайно, а колисці.

Зрадівши, що він прояснив ситуацію, Саймон продовжив:

— Сью стверджує, що вона стає дуже дратівливою, якщо не спить повноцінних вісім годин щоночі. І, мовляв, добре, що в неї ніколи не було сім’ї, бо інакше вона вже за тиждень усіх повбивала б.

Він посадив борошняне немовля собі на коліна.

— Мама якось ходила з нею в похід, вони ночували там лише двічі, але після цього мама заявила, що такий сценарій цілком імовірний.

Саймон легенько штовхнув крихітку туди, де в неї мав би бути живіт.

— Ти лишень подивися на Робіна, — сказав він. — Він узагалі спокійний хлопець. Терпить прискіпування Старого Бецмана через колекцію окрушин від стирачки на парті. Навіть терпить жарти Вейна про те, що в нього обидві ноги ліві. Він ніколи не нервується через дурниці.

Саймон дивився в темну воду поверх голови немовляти. Не сталося нічого такого, думав він, через що Робін міг отак оскаженіти. Нічого, що могло б його так розлютити. Ґвин лише спитав, чи не позичить йому хтось зошит — оце й усе, що сталося.

— Нащо?

— Щоб списати вчорашнє домашнє завдання.

— Не раджу тобі списувати в мене домашку. Я там стільки помилок наробив.

— Я теж, — запевнив Джордж. — Бецман сказав, що навіть безмозкий троль краще впорався б із завданням.

Ґвина, вочевидь, якість домашньої роботи анітрохи не цікавила.

— Бецман сказав її зробити, — пояснив він. — Він же не сказав, що треба зробити її правильно.

— Спиши в мене, якщо хочеш, — запропонував Робін. — Він мене особливо не сварив, то, можливо, домашка йому сподобалася.

— Добре, — сказав Ґвин, — давай.

Він стояв поруч з Робіном, поки той рився у своїй сумці, відсунувши вбік підручник з математики і новий ілюстрований французький словник, який пан Дюпаск втулив йому того ранку. Шукаючи домашнє завдання, Робін так захопився, що борошняне немовля випало йому з сумки просто в болото.

— От халепа!

Робін підняв його, струсив пісок і найбільші шматки бруду та передав немовля Ґвину на зберігання.

Як і варто було очікувати, Ґвин одразу ж впустив його.

Немовля знову впало в болото. Робін підняв його і цього разу надійно всадовив на кущ біля стежки, а відтак знову став шукати зошит. Він так захоплено порпався в сумці, що й не почув легкого тріску мішковини в себе за спиною. Робін зрозумів, що сталося, лише коли мішковина порвалася настільки, що немовля вкотре гепнулося в болото, піднявши навколо себе хмару борошна.

Отоді йому й урвався терпець.

— Дурне немовля! — закричав він. — Дурне! Дурне! Дурне!

Ґвин нервово відступив на крок назад. Невже Робін так злиться через нього? Ні. Він розбушувався через борошняне немовля. Піднявши немовля з землі, Робін затрусив ним так, що аж борошно посипалося.

— Дурне! Дурне! — закричав він знову, б’ючи немовля з усієї сили.

Навколо утворилися хмари борошна.

Робін немов з прив’язі зірвався.

— Бережи своє борошняне немовля! — закричав він, перекривлюючи всіх тих дорослих, які набридали йому днями й ночами. — Не забувай про нього! Неси його сюди! Неси його туди! Обов’язково гарненько прив’яжи його до велосипеда! Не загуби його! Тримай у чистоті!

З кожною настановою, яку він викрикував, борошняне немовля діставало нещадного удару.

— Не намочи його! Не забрудни! Дивись, щоб воно не впало! Не забувай вдавати, нібито це справжня дитина!

Він настільки люто гамселив немовля, що дірка збільшилася і борошно посипалося на стежку.

— Вдавати, ніби ти справжнє? Добре! Я вдаватиму, що ти справжнє! Якби ти було справжнім немовлям, моїм немовлям, то я зафутболив би тебе в канал!

І тут, у всіх на очах, він замахнувся ногою, підкинув мішок і вдарив.

Плюх!

Саймон тихо сидів на березі, згадуючи, що борошно зі стежки розвіялося так само швидко, як і порваний мішок пішов на дно. Не минуло й хвилини, а від немовляти не залишилося ані сліду, крім кількох сумних бульбашок, що спливли на поверхню.

Саймон міцно притиснув малючку до грудей.

— Я багато чого не знаю, — сказав він їй. — Але точно знаю одне. Я ніколи не зроблю з тобою такого. Ніколи, ніколи, ніколи.

Тієї миті він вірив у свої слова.

7

Шістнадцятого дня пан Картрайт ніяк не міг утихомирити учнів. Філіп Брустер гепнувся зі стільця, доводячи, що китайці — найвищі люди на Землі. Луїс Перейра постійно посував свою парту вперед, аж поки пан Картрайт не зрозумів: Генрі переконав Луїса, що павук на стелі отруйний і пускає смертоносну слину. Білл Сіммонс зобразив у себе на передпліччі татуювання у вигляді трупної мухи й усе домальовував досить неприємні каракулі. І навіть Робін Фостер, з яким зазвичай було небагато мороки, кидав окрушини від гумки в петунію на підвіконні.

— Добре! — сказав пан Картрайт. — Я знаю, що ми зараз будемо робити. Ану почитаймо ваші щоденники.

Він зачекав, поки гул досягне апогею.

— А інакше, — пригрозив він, — будемо переписувати вчорашню контрольну роботу, з якою ви так жахливо впоралися.

Усі одразу ж усіли ся, готові слухати. Ґвин Філліпс обережно поклав голову на своє борошняне немовля, ніби то була подушка. Його очі заплющилися, а великий палець заповз у рот. Ніхто не реготав. Здавалося, учні сприйняли це як знак, що сьогодні їм можна взяти тайм-аут. Вони неначе знову опинилися в дитячому садочку.

За лічені секунди всі вмостилися якомога зручніше. Деякі хлопці вирішили взяти приклад з Саймона й посадили своїх борошняних немовлят на парти, немовби ті теж збиралися слухати.

Пан Картрайт почав читати.

— Розпочнімо з Генрі, — сказав він. — Генрі, день дев’ятий.

Генрі різко змахнув рукою.

Пан Картрайт був готовий читати.

Я ненавиджу своє борошняне немовля. Я ненавиджу його понад усе на світі. Воно важить цілу тонну. Я запитав у тата, скільки я важив, коли народився, і він сказав, що вісім фунтів. Звісно, якщо він не переплутав мене з Джимом чи Лорою. Вісім фунтів! Аж на два фунти більше, ніж цей мішок! Я запитав у тата, скільки це в кілограмах, а він розкричався, що і так готує мені вечерю і ремонтує мій велик, то чого він має ще й домашку за мене робити.

Пан Картрайт зупинився.

Серед учнів 4-В, які не заснули й дослухали до кінця, покотилася тиха хвиля схвалення.

— А зараз почитаймо щоденник Тулліса, — сказав пан Картрайт. — Оскільки він сьогодні не прийшов. День восьмий. Мушу зауважити, що всі дні з другого по сьомий та з дев’ятого по тринадцятий безслідно зникли.

Він зачекав, поки стихне сміх, і з відчутною огидою почав читати.

«У мого немовляти спереду вилізла якась гидота, мов коза з носа. Я її не чіпаю. З якого дива? Вона ж не моя!»

Учитель зупинився.

— Оце й усе.

Відтак клас розвеселився. Підбадьорившись, пан Картрайт узявся читати спроби Ріка Тулліса описати день чотирнадцятий.

Я давненько не з’являвся в школі, і винне в цьому борошняне немовля. Я не кажу, що без нього з’являвся б частіше. Але через немовля я завтра точно знову не прийду.

Пан Картрайт підняв голову і обвів поглядом клас.

— Він почав нумерувати речення, — повідомив учитель. — Щоби, боронь Боже, не написати більше трьох.

Він порився в купі щоденників.

— А ось дещо цікаве, — сказав пан Картрайт. — Два однаковісінькі записи.

Він прочитав уголос перший запис. Автором був Вейн Дрісколл.

Мама каже, коли я народився, ми так бідували, що практично жили у відрі та їли вугілля. А все тому, що дідусю я здавався схожим на гобліна. Мама перестала з ним розмовляти, а він перестав позичати їй гроші. Мама каже, що йому урвався терпець, бо я чорний, а він ні. Але він ж мені дідусь, а не батько — то яка йому різниця? Думаю, якби я з’явився на світ увесь біленький, то татові не просто урвався би терпець, а щось набагато гірше! Мама каже, що вони обидва вже її дістали і вона мріє, щоб усі на світі були зеленими.

Взявши інший, ще брудніший, аркуш паперу, пан Картрайт прочитав уголос цю історію ще раз, слово в слово.

Один за одним учні попіднімали голови й подивилися на Ґвина Філліпса.

— Що таке? — запитав Ґвин. — Чого ви на мене витріщаєтеся?

— Не можна просто взяти і все списати, — приязно пояснив Робін Фостер. — Треба розуміти, що пишеш. Ти ж не чорний.

Ґвин щось нерозбірливо пробурмотів собі під ніс — хіба що ті, хто сиділи найближче, змогли більш-менш розібрати. У бурмотінні вчувалося щось схоже на фразу «расова дискримінація».

Пан Картрайт проігнорував його.

— Ну що, продовжимо? — весело запитав він. — Почитаймо щоденник Саджида Махмуда, день чотирнадцятий.

Саджид з гордістю оглянув клас, чекаючи загального захоплення. Кілька учнів злісно нахмурилися, решта просто вдавала, що не помічає його.

Взагалі я вже мав би заробити більше ста фунтів, але шестеро людей навідріз відмовляються віддавати своїх немовлят у мій дитячий садочок, а Тулліса ніколи нема в школі, та й я додумався почати цю справу не відразу, а лише четвертого дня, плюс деякі хлопці досі не віддали мені борг, хоч я й нацькував на них Генрі та Луїса, тож зараз у мене лише половина суми. Що ж…

Пан Картрайт зупинився й почекав, поки всі вгадають закінчення речення.

— Бізнес є бізнес! — прокричали учні хором.

Пан Картрайт зробив паузу і ще раз пробігся очима по щоденнику Саджида.

— Тут лише два речення, — зауважив він.

І поки пан Картрайт з Саджидом довго й бурхливо дискутували щодо ролі коми в реченні, у класі зазвучали серйозні обвинувачення.

— Обдирає нас як липку!

— Через нього я тепер без кишенькових грошей на чотири тижні вперед!

— З такими тарифами я ніколи не розплачуся за сусідський ящик для вугілля…

— Чим він кращий за злодія?

Пан Картрайт завовтузився на столі. Вгамувавши Саджида, він нагадав решті учнів:

— Ніхто не змушував вас здавати своїх борошняних немовлят у його дитячий садочок.

А потім швиденько взяв до рук ще один аркуш паперу.

— А ось щоденник Саймона, — сказав він. — День дванадцятий.

Я дуже засмутився, коли Фостер просто так зафутболив своє немовля в канал. Не чекав я від нього такого. Він же мій дуже хороший друг. Думаю, пані Арнотт правду каже. Він ще просто дитина.

Пан Картрайт підняв голову і звернувся до Саймона:

— Ти хоч усвідомлюєш, що прочитати твою писанину плавно і без затримок — це вершина мистецтва розшифрування?

Не розуміючи, чи варто ображатися, Саймон обмежився незадоволеним бурчанням. Пан Картрайт сприйняв це за знак, що можна читати далі.

Моя мама теж захищає Робіна. Вона каже, що не можна ставити на людині хрест лише тому, що вона схибила. Тим паче, що й у мене самого рильце в пушку — наприклад, я шпурнув був кактус у Гіацинт Спайсер, згодував вівчарці Тулліса бабусину перуку, а є ще один чи два випадки, про які навіть не хочу писати в цьому щоденнику.

На превеликий жаль для Саймона, Джордж Сполдер не надто шанував чужі таємниці.

— Мабуть, Сайм має на увазі той випадок, коли він змив в унітаз своє завдання з географії і затопив увесь туалет, — поділився він з усіма.

— Ні, — сказав Тарік, — це він про той випадок, коли згодував увесь аспірин пані Арнотт миші-піщанці й бідака впала в кому.

Він оглянув клас, щоб перевірити, чи всі його правильно зрозуміли.

— Не пані Арнотт упала в кому, — сказав він, щоб уже напевно відкинути всі сумніви, — а піщанка.

— Ні, ні, ні! — Вейн нетерпляче заперечив версію Таріка. — Йдеться про випадок, коли він використав великий червоний знак «Небезпечно для життя» як підставку, щоб перелізти через паркан з колючим дротом, і його заскочили зненацька, коли він курив, спершись на величезний балон з газом.

Пан Картрайт подивився на Саймона по-новому. Величенький парубчисько, безсумнівно. І сильний. Але він тільки зараз уперше усвідомив, що за хлопчиною всюди золоті верби росли, поки той плентався по життю.

Відчувши на собі вичікувальні погляди учнів, пан Картрайт вирішив, що повинен зробити якесь доречне педагогічне зауваження.

— Курити шкідливо, — насварив він Саймона. — Не виростеш.

А потім перейшов до щоденника Філіпа Брустера, день десятий.

От біда! Я думав, що моє борошняне немовля — це просто капець, але в сусідів з’явився справжній малюк, і він волає як несамовитий. Не замовкає ні на секунду. Мені через стіну все чути. Я сказав Тріші, своїй золотій рибці, що якби це був мій малюк, то я скрутив би йому горлянку морським вузлом

Пан Картрайт почав захоплено шукати продовження і нарешті відрив одинадцятий день Філіпа Брустера.

Задовбали! Постійно мене сварять, хоча я слухаю радіо так тихо, що сам майже нічого не чую. А це дітисько горланить на максимальній гучності всю ніч! Вранці я геть невиспаний і ледве доповзаю до кухні, а мені там, бачте, заявляють, що нам страшенно пощастило, бо дитина не наша. Як на мене, то краще вона була б нашою. Я тоді швидко поклав би край її завиванням.

Усі озирнулися на Філіпа, і той зашарівся.

— Продовжуйте, — попросив Тарік пана Картрайта. — Пане, продовжуйте читати. Знайдіть його дванадцятий день.

І пан Картрайт знайшов дванадцятий день Філіпа.

Я пішов і сказав нашій сусідці, що не можу виспатися, а вона немов з прив'язі зірвалася. Ледве встиг відійти від дверей, поки мене не накрило хвилею прокльонів. Не розумію я людей з немовлятами, чесно, просто не розумію.

Класом прокотилася хвиля радісного схвалення.

— Та-а! Дітей заводять тільки ненормальні.

— Несповна розуму!

Саджид, як завжди, висловив свою думку найлогічніше:

— Ага, цілими днями носяться зі справжніми немовлятами під пахвою, а ті лише й знають, що кричати і здіймати рейвах, а їм же ще й треба задниці підтирати…

— Не лише задниці! — втрутився Генрі. — Моя мама каже, що їм ще й носи треба витирати.

— Неймовірно!

— Яка гидота!

— Мене від самої думки верне!

— А потім вони ще й горланять усю ніч!

Ця репліка зачепила Філіпа Брустера за живе, і він пробурчав з останньої парти:

— Таж це й усе, що я їй сказав: малюк горланить цілу ніч. То вона немов з ланцюга зірвалася.

Саджид продовжив озвучувати свої роздуми:

— А деякі немовлята важать навіть більше, ніж наші борошняні. Моя тітка приходить до нас зі своїм малюком, а він важить двадцять чотири фунти. Двадцять чотири фунти! І тітка мусить носити його на руках. Він досі не вміє ходити!

Тоді втрутився Вейн Дрісколл:

— Оце мене просто бісить. Ходити вони не вміють. Говорити вони не вміють. Ні ногою по м’ячу влучити, ні ложку до рота піднести вони не можуть.

— Та з ними сама лиш морока.

— Не можна звинувачувати Робіна, що він зафутболив своє немовля в канал.

— Його борошняному немовляті ще пощастило, — похмуро зауважив Тарік. — За старих добрих часів люди скидали немовлят з вершини гори.

— Або готували і з’їдали їх.

Тут пан Картрайт не витримав і втрутився, намагаючись скерувати жваве обговорення теми куди слід:

— Ні, Джордже, ти помиляєшся. Ніхто їх не готував і не з’їдав.

— Ще й як готували, пане, — Джордж стояв на своєму. — Вони на смак точнісінько як свинина. Я читав про це в книжці.

На тлі загального піднесення вирізнялися крики тих, у кого ця інформація викликала щире наукове зацікавлення.

— Що за книжка?

— У тебе вона ще є?

— Можна взяти почитати?

— Як свинина?

— І шкоринка теж є? У немовлят хрумка шкоринка?

Пан Картрайт знову поквапився втрутитися із зауваженням.

— Дітей народжують не лише божевільні, — сказав він учням. — Будь-хто з вас одного прекрасного дня може захотіти стати батьком. Не кажучи вже про те, що в багатьох людей діти народжуються випадково.

Вибух емоцій, спричинений цим спостереженням, здивував навіть пана Картрайта.

— Який жах!

— Випадково обзавестися дитиною!

— Нічого собі!

— Я ніколи не стану батьком випадково. Ніколи!

Вілл Сіммонс майже розплакався від самої лиш думки.

— Про це навіть думати страшно. Забудешся на секунду — і все, дороги назад нема!

Ґвин, вочевидь, був з ним цілком згоден:

— Одна помилка — і все життя коту під хвіст.

— Просто жахіття!

Луїс Перейра вирішив скористатися своєю репутацію ловеласа, який знає дівчат краще за будь-кого в класі.

— І це може трапитися навіть не з твоєї вини, — багатозначно попередив він.

Від думки про те, що будь-хто з присутніх може стати батьком не зі своєї вини, 4-В буквально заціпенів. Уже вдруге за останні три тижні в класі панувала повна тиша.

Pacс Моулд підвівся з-за парти.

— А якщо…

Він не міг дібрати слів.

Пан Картрайт подивився на нього, заохочуючи говорити далі:

— Так, хлопче?

— А якщо…

Pacс знову не зміг продовжити речення.

Пан Картрайт розгубився. Але всім іншим, вочевидь, було нескладно розшифрувати жах на обличчі Расса.

— Так! Так! А якщо ти застрягнеш…

— З кимось…

— І ти не зовсім упевнений…

— Невідомо, чим усе це може закінчитися…

— Завжди можна відмовитися, — запевнив усіх Вейн Дрісколл.

Здавалося, такий варіант задовольнив учнів.

— Атож!

— Просто відмовитися.

— Краще не ризикувати, — авторитетно заявив Філ Брустер.

— Сім разів відміряй, один раз відріж.

— Один промах — і прощавай, свободо.

Пан Картрайт подивився на схвильовані обличчя хлопців, яких так збентежила потреба захищатися від жахливих небезпек, що чекають за горизонтом. Загальна стривоженість не торкнулася тільки одного з них — Саймона Мартіна. Він сидів з ручкою в зубах і задумливо дивився у вікно. Він мовчав протягом усього гучного обговорення. Пан Картрайт був упевнений, що знає, чому Саймон не бере участі у всезагальному знущанні з борошняних немовлят. Хлопчина так прикипів до свого немовляти, що його психічний стан уже два тижні був темою запеклих дискусій в учительській: половина вчителів вважала, що бідний хлопчина терміново потребує консультації спеціаліста, а решта ставала на бік пана Дюпаска та пані Арнотт, які стверджували, що реакція хлопця «дуже мила» і заслуговує радше похвали, а не співчуття.

Але про що він міркував саме зараз? Що в нього на думці?

Пан Картрайт зумисно призначив напівграмотного Расса Моулда розбирати підписи і роздавати щоденники їхнім власникам. Потім, під загальний шумок, він сповз зі свого стола, обійшов клас, дістався до Саймона і тихенько в нього запитав:

— Про що ти думаєш?

Саймон глянув угору.

— Та думаю про свого батька, — сказав він.

Пан Картрайт на мить задумався над його відповіддю. Треба бути обережним. У наші дні деякі батьки обмінюються партнерами, немов погашеними марками або футбольними картками.[14] Буквально тиждень тому він проходив повз двох учнів, які працювали пліч-о-пліч, і почув, як один з них по-дружньому спитав у другого: «А що, мій тато тепер з вами живе?». Так, тут треба вважати.

— Перепрошую, а в тебе що, з’явився новий тато? — ввічливо запитав учитель у Саймона.

— Ні, — сказав Саймон, — я думав про свого справжнього тата. Нічого не можу з собою вдіяти. Я постійно тільки про нього і думаю.

Пан Картрайт продовжив розпитувати якомога обережніше:

— То тебе турбує щось конкретне?

— Так. Так, — відповів Саймон, — є одна річ, яка не дає мені спокою.

Пан Картрайт підніс голос над хвилями шуму, які наростали в класі:

— Яка саме?

— Що він насвистував.

Пан Картрайт спантеличено перепитав:

— Що він насвистував?

— Ну, коли він пішов, — пояснив Саймон. — Мені цікаво, що саме він насвистував того дня, коли покинув нас.

Пан Картрайт спершу розгубився. Та за хвильку співчутливо поплескав Саймона по плечу.

— Вибач, хлопче, — лагідно сказав він, — але в школі цього не вчать.

Пан Картрайт ледве стримався, щоб не додати тихенько: «У школі взагалі мало чого корисного вчать», — але раптом усвідомив, що це неправда і він так не думає. Наприклад, учні багато чого дізналися завдяки цьому конкурсу наукових досліджень. Доктор Фелтом мав рацію. Вони зрозуміли, що таке тягар відповідальності, пізнали рутинність щоденних турбот, випробували межі свого терпіння. Тишко Робін Фостер виявив свій непростий характер. Саджид відкрив у собі (можливо, вже давно) здоровий підприємницький хист. І кожен тепер усвідомлює, що стати батьком може будь-хто з них, проте бути батьком не готовий ще ніхто.

Чи справді кожен з них це усвідомлює?

Може, й ні. Пан Картрайт усе ще сумнівався щодо Саймона. Ось він сидить перед ним у глибокій задумі, незручно вмостивши свої величезні кінцівки під партою, і перебирає пальцями сіру стрічку з чепчика свого немовляти.

Він досі думає про свого батька? Чи, можливо, він, як припускала половина вчителів, мріє мати справжню дитину?

Хай там як, а пора з цим покінчити. Пан Картрайт ніколи не славився своєю терплячістю. І саме тієї миті він вирішив, що вже ситий донесхочу. Йому цього хлопця ще цілий рік учити. А він уже зараз не може дивитися на цей мученицький вираз обличчя, на цей похмурий погляд. Доти пан Картрайт ніколи не помічав переваг учителювання в 4-В класі. Тепер він збагнув: хоч більшість його учнів і не вирізняється винятковими розумовими здібностями, але вони бодай стараються вірити, що все буде гаразд. Здається, є якась стара моряцька пісня про «все буде гаразд»? Може, хоч пісня трохи розвеселить хлопчину.

Так можна вбити двох зайців одразу, подумав пан Картрайт.

Нахилившись, він схопив з парти Саймонове борошняне немовля та заховав його в себе за спиною. Він збирається грандіозно набрехати, щоб хлопчина не хнюпився всенький рік, тож треба переконатися, що вся увага Саймона прикута тільки до вчителя.

— Хоча одна з колишніх учительок твого батька розповідала, що випадково проходила повз нього на вулиці того дня і почула, як він насвистує пісню «Напинаємо вітрила».

— Яка така вчителька? — уточнив Саймон.

— Не пам’ятаю, як її звати, — сказав пан Картрайт і швидко додав: — Та й ніхто вже не пам’ятає. Її давно з нами нема. Але, повір, на неї завжди можна було покластися. Якщо вона сказала, що твій батько насвистував «Напинаємо вітрила», то так воно й було.

Учитель не став чекати, поки Саймон поцікавиться, чого це він запам’ятав такий неважливий факт з прадавніх пліток. Пан Картрайт кинув Саймонове борошняне немовля назад на парту і пішов геть через увесь кабінет настільки швидко, наскільки дозволяли його габарити, навіть не зупиняючись, щоб розборонити двійко забіяк чи наказати Луїсу не обдирати парту.

Він не зупинився, аж поки не дійшов до свого стола.

— Так, — гавкнув він. — Усе. З мене досить. Уже майже кінець уроку, збирайте речі. Бігом додому.

Зазвичай учні прагнули якомога швидше накивати п’ятами, але не цього разу.

— Але ж пане! Пане! Дзвінка ще не було!

— Таріку, збирайся, та й по всьому. Йди додому. Всі йдіть, поки я не передумав.

Пан Картрайт сів і спостерігав за шумним безладом, який панував у класі завжди, коли учні збиралися. Він звернув увагу, що Саймон дістався до дверей не перший, але й аж ніяк не останній. Стривожений вираз зник з хлопчачого обличчя. Він рухався з колишньою силою.

Задоволений, пан Картрайт почав збирати і свій портфель, щоб теж піти додому. Не такий уже й поганий видався урок у 4-В, подумав він. Непоганий. Непоганий.

Попри всі очікування, попри всі прогнози, йому вдалося хоча б чогось від них домогтися.

8

— Ну ж бо, — сказав Саймон. — Заспівай.

— Я не можу, — Саймонова мама обернулася саме вчасно, щоб помітити, як Макферсон підкрадався до борошняного немовляти, і відігнати його кухонним рушником. — Ти ж знаєш, я не вмію співати.

— Я ж не збираюся виставляти тобі оцінку за десятибальною шкалою, — переконував її Саймон. — Лише хочу почути слова і вивчити мелодію.

— Я не знаю всіх слів. І не впевнена, що правильно пам’ятаю мелодію.

— А ти спробуй, — наполягав Саймон. — Хоча б спробуй.

І пані Мартін таки спробувала. Витираючи руки насухо, вона сперлася об рукомийник і, поки Саймон колисав борошняне немовля під ревниве скавуління Макферсона, заспівала настільки відважно, наскільки могла:

— Напинаємо вітрила — і несе нас вітер змін.

Кличе вже мене до себе моря вільного блакить…

Вона замовкла.

Саймон глянув на неї.

— Ну? — наполегливо запитав він. — Що таке?

— Я забула, які там далі слова.

Саймон роздратовано зітхнув.

— Але ж це лише два рядки. Ти заспівала всього два рядки.

Тим часом Макферсон, скориставшись паузою, вирішив ще трохи пожувати кутик борошняного немовляти. Пані Мартін пожбурила в нього кухонний рушник.

— Я пам’ятаю лише два рядки.

— Ну ти даєш, — сказав Саймон.

Він мав такий нещасний вигляд, що пані Мартін стало його шкода.

— Може, я ще згадаю решту слів, — вона спробувала його заспокоїти.

Проте Саймон не був налаштований чекати.

— Я придумав, — сказав він. — Подзвонімо Сью.

Він кинув борошняне немовля на стілець і підійшов до телефона.

Похитуючи головою, пані Мартін запитала сина:

— А з якого дива Сью повинна знати слова?

Він не наважився сказати, що сподівається, якщо його батько насвистував саме цю пісню, коли Сью бачила його востаннє, то, можливо, їй запам’яталися бодай якісь уривки.

Він вручив мамі трубку:

— А ти подзвони і спитай.

— Саймоне, не вигадуй, — сказала пані Мартін. Вона нахилилася і витягнула немовля з пащі Макферсона, коли той, скориставшись вдалим моментом, намагався прокрастися повз неї до дверей.

— Я не можу просто так узяти і подзвонити Сью та попросити її заспівати пісню по телефону.

— А чому б і ні?

Пані Мартін так і не придумала гідної відмовки. Тому, поки Саймон намагався відтерти з борошняного немовляти щойно випраними чистенькими підштанками найбільші плями від слини Макферсона, вона набрала номер.

Коли Сью відповіла, схоже, її зовсім не здивувало таке прохання. Саймон ще не встиг видерти трубку і прикласти її до вуха, а вже почув, як вона щось наспівує:

— І летімо, мов на крилах! Хай лунає хвилі дзвін!

Залишаймо позад себе все пусте, що нас гнітить.

Потім, як і його мати, Сью замовкла.

— Я забула приспів, — сказала вона. — Там щось про схід сонця і про те, що все буде гаразд.

Тільки багатозначний мамин погляд змусив Саймона стриматися від криків розчарування і натомість подякувати. Віддавши мамі слухавку, він роздратовано гримнув кулаком об кухонні двері, ті розчахнулися, і хлопець мусив піти геть, бо мати все ще на нього дивилася.

У спільному з сусідами дворі на перевернутому відрі граційно сиділа Гіацинт Спайсер, фарбуючи свої сандалі в зелений колір. Гіацинт напевно знає всю пісню від початку й до кінця, з сумом подумав Саймон. Вивчила її, мабуть, у дитячому садочку, відрепетирувала в таборі для скаутів, а тепер виспівує на все горло дискантом[15] у баптистському хорі. Але він радше звариться в гарячій олії, ніж попросить про щось Гіацинт. Він і так підозрює, що вона — одна з донощиків пана Картрайта: здібна аматорка стала професіоналкою, чом би й ні. Саймон уже збирався повертатися в дім, аж тут Гіацинт сама порушила цю тему.

— Це твоя мама там співала? — запитала вона, ретельно фарбуючи ремінчик сандалі. — Співає вона так собі, правда?

Раптом Саймона осяяло. А що як вдасться?

— Цю пісню не так просто заспівати, — сказав він.

Гіацинт здивовано підняла очі.

— Та ну.

— Звичайно, — наполягав Саймон. — Особливо підступний приспів.

— Неправда.

І оскільки її хвалькуватість лише посилилася, відколи в дитячому садочку пані Несс уперше приколола величезну Вифлеємську зірку з фольги до її светра, Гіацинт відкинула голову назад і заспівала:

— Мерщій на схід сонця, пригоди нас кличуть,

Бувайте, рідненькі, все буде гаразд.

Когось вабить спокій й колиска дитяча…

Аж раптом вона помітила, що фарба крапає їй у сандалю.

— От бл… ішка!

Саймон спробував хитрістю змусити її таки доспівати той, як йому здавалося, останній рядок.

— Думаю, ти навмисне сама крапнула, — сказав він. — Бо останній рядок пісні найважче заспівати правильно.

Але Гіацинт Спайсер уже зовсім втратила до нього цікавість. Вона зосередилася на своїх сандалях.

— Саймоне, відвали, — сказала вона тихенько, щоб вони обоє могли вдати, ніби він не почув.

Саймон зайшов у будинок. Обережно зачинив двері, щоб Гіацинт не почула, як він співає мамі рядки приспіву, які щойно вивчив. Мама відразу сказала, що останній рядок крутиться в неї на язиці, потім ввечері ще кілька разів це повторила, але згадати так і не змогла.

До ранку Саймон почувався як ті, кого катують крапанням води на голову.

— У мене дах їде, — сказав він матері під час сніданку. — Просто божеволію.

— Ти можеш піти мило потеревенити з Гіацинт. І вона заспіває тобі останній рядок.

Саймон так досадливо глянув на маму, що вона лише знизала плечима.

— Тоді запитай у пана Картрайта.

Запитати в пана Картрайта! Саймон закинув до рота ще трохи кукурудзяних пластівців, облизав ложку і легенько тицьнув нею борошняну малючку.

— Це все ти винна, — сказав він їй. А й справді. Якби не вона, збагнув Саймон, то він ніколи не почав би цікавитися власним батьком і всім тим, що сталося багато років тому. Якби не цей дурнуватий, нікому не потрібний розтріпаний мішок з борошном, Саймон ніколи не опинився б у такому жахливому й принизливому становищі, як сьогодні: він готовий, немов якийсь розумака, чимдуж бігти до школи, щоб там щось дізнатися.

— Вважай, бо дограєшся, — з усмішкою застерегла мама. — Лише глянь на бідолаху: собача слина, сліди від зубів, жирні плями — і все це за минулих п’ять хвилин.

— Не страшно, — відрубав Саймон. І тицьнув немовля ще раз. — Еге ж?

Борошняна крихітка не заперечила. Але коли він запихав її в ранець, то уважніше придивився і зрозумів, що в такому жахливому стані вона матиме мало шансів на черговому контрольному зважуванні. За минулих кілька днів не лише побільшало плям, а й кутики потріпалися, ще й знизу висипалося борошно.

Саймон подивився на неї поглядом, який завжди змушував пані Арнотт бігти по аспірин. Вона ж навіть ходити не вміє, як вона могла так забруднитися? От халепа!

Мама простягнула йому поліетиленовий пакет.

— На, про всяк випадок, — попередила вона, — бо обіцяли дощ.

Саймон міг би відповісти, що дощ — це не так уже й погано: помиє малючку і компенсує втрачену вагу. Але, чесно кажучи, йому було байдуже. Вся ця морока з немовлям йому вже осточортіла.

Запхавши залишки пластівців у свій і без того повний рот, він видав нерозбірливий звук, сподіваючись, що мама зуміє розтлумачити його як «па-па», а відтак схопив свої шкільні речі та борошняне немовля.

Пані Мартін непорушно стала між ним і дверима.

— До побачення, Саймоне, — багатозначно сказала вона.

Давлячись пластівцями, Саймон знову щось промимрив.

Вона не відійшла ні на крок.

— До побачення, Саймоне, — терпляче повторила вона.

Це була жовта картка.

Він стояв перед мамою, немов величезний телепень, намагаючись пережувати і проковтнути всі пластівці, що ними був напханий його рот.

Нарешті Саймон сказав:

— Па-па, мамо.

Вона нарешті всміхнулася і відпустила сина на волю. Саймон широко відчинив двері та пішов стежкою, не чекаючи, поки двері зачиняться. Дивно, думав він, що батьки та вчителі можуть роками пиляти за такі дурниці, як «дякую» і «до побачення». Він не міг собі уявити, як їм це вдається. Йому й на тиждень забракло би терпіння. Щоранку вони з мамою прокручували одну й ту саму платівку: вона вимагала, щоб він дожував і правильно попрощався. Кожнісінького ранку перед школою! А це п’ять разів на тиждень, тринадцять тижнів на триместр, три триместри на рік. І так щороку. Скільки буде разом? Щонайменше — мільйони разів. Як вона щодня це витримує? Як вона досі від люті не накинулася на нього з сікачем? Однозначно, він так не зміг би. Хоч він і вважав себе надзвичайно терплячим. Але якби йому довелося нагадувати борошняному немовляті разів зо двадцять поспіль, що двері за собою потрібно зачиняти, кран з гарячою водою закручувати і в жодному разі не розмовляти з повним ротом, то він учинив би точнісінько, як Фостер, і зафутболив би немовля в канал. Може, батько покинув їх з тієї ж причини: він, як і Саймон, майже одразу зрозумів, що ця роль йому не до снаги.

Наприкінці Вілберфорс-Роуд Саймон мимоволі почав співати:

— Когось вабить спокій й колиска дитяча… — виспівував він, коли, звернувши з вулиці, побачив Вейна Дрісколла біля канави.

— Ти що там робиш у болоті? — запитав Саймон, опанувавши себе. Він не міг повірити власним очам: нахилившись над канавою, Вейн однією рукою тримав немовля, а другою черпав болото і чекав, поки воно стече з його пальців у невеличку дірку в мішковині.

Вейн напружено і зосереджено звів брови.

— Сайме, ану потримай. Я не можу напхати багнюку через таку маленьку дірку.

Саймон присів на краю канави й узяв у Вейна його мішок з борошном.

— Можна збільшити дірку, — порадив він.

Вейн фиркнув.

— Геніальна ідея, Сайме! Хай у Старого Бецмана буде ще одна причина прибити мене.

Вільною рукою Саймон витяг своє борошняне немовля з ранця.

— Не один ти в халепі. Моє немовля на вигляд ще гірше, ніж твоє.

Вейн на секунду відірвався від болота і глянув на Саймонову малючку.

— Сайме, оце так! Як ти примудрився так її зачовгати? Оце тобі сьогодні влетить.

— Це ми ще побачимо, — впевнено сказав Саймон. Але потім засумнівався і ще раз глянув на немовля. А може, і влетить. Його борошняна крихітка, безсумнівно, мала жалюгідний вигляд. Як так сталося? Як вона так швидко забруднилася? Ще вчора Саймон був зіркою цього проекту: вчителі, яких він ледве знав, привітно кивали йому в коридорі. А сьогодні у нього в руках засмальцьований подертий мішок борошна з розмазаними очима і пожованими кутиками. Де він схибив?

— Дарма ти дозволив Гуперу і Філліпсу використовувати її як штангу, — сказав йому Вейн.

Саймон захищався як міг:

— Річ не в цьому. Найбільше вона порвалася тоді, коли я дражнив нею кота Гіацинт Спайсер.

— По-моєму, дірки — це ще не так страшно, як пожовані кутики, — холоднокровно зауважив Вейн.

— Це все Макферсон, — з сумом сказав Саймон. — Він ще першого дня накинув на неї оком.

— А звідки чорні плями?

— Впала в камін, хіба не видно?

— А оці огидні обвуглені часточки?

— А, це я сам винен, — визнав Саймон. — Залишив її на грилі, поки робив собі тости.

— А що це там ззаду прилипло?

Саймон перевернув малючку і почав її оглядати.

— Клей, — сказав він. — Іриска. Болото. Засохла слина Макферсона. Курячий бульйон…

Там виявилося стільки всього, що цей перелік можна було продовжувати і продовжувати, але Вейн перебив його.

— Усе, Сайме, пора йти.

Упевнившись, що його борошняне немовля принаймні не буде найгіршим на сьогоднішньому огляді, Вейн потягнув Саймона за собою в бік школи. Коли вони дійшли до дорожнього кільця, Саймон узявся пояснювати, у чому полягає його проблема з немовлям.

— Розумієш, просто я не така людина. Спочатку я думав, що така, але потім виявилося, що помилявся. Бувають люди відповідальні, бувають ні. Виходить, я належу до других. Типу як мій батько.

Відчувши на собі допитливий погляд Вейна, Саймон зрозумів, що це він, мабуть, уперше згадує про свого батька в розмові з друзями. Одначе він провадив далі:

— Він теж не міг упоратися, це ж очевидно. Може, декому просто не дано, от і все. Такими вже вдалися ці люди, тупо їх у цьому звинувачувати.

Як завжди, він безстрашно рушив через потік машин, які неохоче пригальмовували на кільці.

— Він просто не з тих, кого вабить спокій і колиска дитяча, — продовжував Саймон, перекрикуючи шум машин.

Як завжди, Вейн поспішав за ним, винувато киваючи водіям, які мусили щосили тиснути на гальма.

— Він не з тих, кого що?

Проте Саймон уже перетнув дорогу і цілеспрямовано йшов газоном до шкільної будівлі. Він мусив ще дещо дізнатися, дістати останню підказку, щоб розгадати таємниче зникнення свого батька. Бракувало лише однієї деталі.

— Пані Арнотт! Пані Арнотт!

Вона озирнулася, почувши його голос.

— Саймоне, що сталося?

На її превелике здивування, хлопчина почав співати до неї насиченим, сильним, упевненим тенором, який вона часто чула на шкільній лінійці, але й не підозрювала, що то був голос Саймона.

— Напинаємо вітрила — і несе нас вітер змін…

— Саймоне?

— Кличе вже мене до себе моря вільного блакить…

Це він так їй грубіянить?

— Саймоне, я поспішаю, — попередила вчителька. Але він ішов поруч з нею, продовжуючи співати на все горло.

— І летімо, мов на крилах! Хай лунає хвилі дзвін…

— Саймоне, це що, такий жарт? Ти побився об заклад? Тобі заплатили за цей спектакль?

— Залишаймо позад себе все пусте, що нас гнітить.

Пані Арнотт нетерпляче повернула на вузьку доріжку, що вела до входу для вчителів. Ігноруючи суворе шкільне правило і табличку «Стороннім вхід заборонено» на дерев’яному стовпчику, Саймон і далі йшов пліч-о-пліч з нею та продовжував горланити:

— Мерщій на схід сонця, пригоди нас кличуть!

Бувайте, рідненькі…

Пані Арнотт зупинилася. Раніше з Саймоном таких проблем не було. Він бував нестриманим і неоковирним. Інколи він бував справжнісіньким шибеником. Але вона мусила визнати, що за весь час їхнього знайомства по-справжньому норовистим він ніколи не бував. Що ж їй робити? Прочитати йому мораль чи вдати, що вона його не чує? Передусім, подумала пані Арнотт, чи є навколо свідки?

Вона підняла голову і побачила, як у вікні учительської між складок штор пан Картрайт докурює свою останню перед уроком цигарку.

Він помахав їй. Помилково сприйнявши її розгублений вираз обличчя як прохання про допомогу, він прочинив вікно і вже був ладен волати на Саймона за те, що той насмілився ступити на землю обітовану.

— …все буде гаразд, — почув він пронизливий спів Саймона.

Все буде гаразд? Упізнавши слова з пісні, пан Картрайт одразу ж усе збагнув. Тепер він дивився на Саймона з учительською радістю та гордістю. Гріш ціна психології!

Ось хлопчина — ходячий доказ того, що старий добрий здоровий глузд завжди перемагає. Заради Бога, ви лише гляньте, як він змінився! Ще вчора він розкисав, як похнюпа, від любові до свого маленького гидкого мішка з борошном. Та слова старого мудрого вчителя змінили хлопчину так, що й не впізнати. Він перетворився на цілком нормального юнака (ну, нормального за його мірками, звичайно), ще й залицяється до кохання всього свого життя, неземної пані Арнотт, і співає їй серенад прекрасним гучним голосом.

— Когось вабить спокій й колиска дитяча, — чарівний тенор Саймона лунав на шкільному подвір’ї.

Та пауза після цих слів дещо затяглася. Пан Картрайт на хвильку відчув себе жертвою старих східних тортур, яка чекає, поки крапля води впаде їй на голову.

Зрештою він не витримав, ширше відчинив вікно, висунувся з нього і загримів своїм чудовим мелодійним баритоном, яким він завжди виправляв учнів, коли ті хибили, співаючи псалми:

— Але я — вітрильник, пливу повсякчас.

Саймон знесилено впав на коліна. Пані Арнотт накивала п’ятами. Ззаду підбіг Вейн.

— Що це там завивав Старий Бецман?

— Але я — вітрильник, — важко дихаючи, повторив Саймон, — пливу повсякчас.

Вейн скривився.

— І що ж це означає?

Саймон глянув угору, щоб запитати пана Картрайта. Але було вже надто пізно. Цілком задоволений таким вдалим завершенням чудової старої моряцької пісні, пан Картрайт загасив цигарку, зачинив вікно і зник.

Однією з найсильніших Вейнових рис була надлюдська наполегливість — він не раз це доводив на футбольному полі.

— Як людина може бути вітрильником? — уперто запитав він.

— Звідки мені знати? — відрізав Саймон. — Треба когось запитати.

— Кого?

Вейн роззирнувся. Навколо не було ні душі, крім Мартіна Саймона, який ішов стежкою, читаючи «Пошуки Святого Грааля».[16]

— Спитай у нього. Він ботан. Мусить знати.

Саймонове обличчя засяяло. Так, Мартін Саймон мусить знати. Той, хто цілими днями викаблучується, читаючи поезію (ще й частенько французькою), точно зможе перекласти закручений рядок з пісні нормальною мовою. Запросто.

Саймон підвівся з колін і пішов по траві, зупинившись майже перед самісіньким Мартіном. А відтак виставив ногу і навмисно преспокійно чекав, поки Мартін перечепиться через неї, а його «Пошуки Святого Грааля» гепнуться на траву.

— Вибач, — сказав Саймон і нахилився, щоб підняти книжку, а потім віддати її хлопцю.

— Дякую, — сказав Мартін дещо насторожено.

Але Саймон вважав, що нахилитися і підняти книжку цілком досить, щоб продемонструвати свої благі наміри. Не було потреби церемонитися далі.

— Слухай, — сказав він. — Ти розумака. Поезію читаєш. Скажи, що означає, коли хтось стверджує, що він — вітрильник?

Мартін завагався. Може, вони просто хочуть з нього посміятися. З іншого боку, було очевидно, що Саймон налаштований серйозно і рішуче. Здавалося, хлопець щось шукає, як лицар Ґалагад з тієї книжки, яку він щойно повернув.

— Вітрильник?

— Так, вітрильник.

Треба віддати належне цим розумним вискочням, думав Саймон, чекаючи на відповідь. Якби хтось підійшов до нього й отаке от запитав, він послав би його і пішов би собі далі. Але Мартіна, здавалося, не здивувало і не образило запитання про щось, що може виявитися віршем. Він лише зняв окуляри і задумливо протер їх, а потім спитав:

— Ти можеш дослівно повторити текст?

Нема чого ходити околяса, подумав Саймон. Тож він закинув голову назад і на все горло заспівав:

— Когось вабить спокій й колиска дитяча,

Але я — вітрильник, пливу повсякчас.

Розгублений вираз одразу ж зник з обличчя Мартіна.

— Ну, вочевидь, це метафора, — почав він. — Протагоніст[17] вирішив вдатися до аналогії з…

Він затнувся — частково від жаху, а частково тому, що Саймонова рука раптом міцно схопила його за горло і перекрила доступ кисню.

— Я не просив читати мені лекцію, — суворо заявив Саймон. — Я лише хочу знати, що це означає.

Він забрав руку і стояв, чекаючи відповіді.

Мартін Саймон спробував ще раз.

— Це означає, — сказав він, — що тому хлопчині пора в дорогу. Як і корабель з напнутими вітрилами має пливти за вітрами, так і той парубок у певний момент мусить піти геть, хай як він хоче залишитися, але протистояти своїй вдачі — характеру і темпераменту — він не може. У нього нема вибору.

Саймон вдивлявся в небо. У нього засльозилися очі, він судомно ковтнув.

— Нема вибору, кажеш?

Мартін упевнено сказав:

— Абсолютно. Така вже він людина. Просто не може по-іншому.

Аж тут втрутився Вейн, підозріло запитавши Мартіна:

— Чому ти такий упевнений?

— Бо саме про це йдеться у словах, — терпляче пояснив Мартін. — Це те, що вони означають.

— Але звідки ти знаєш?

На допомогу Мартіну прийшов Саймон і різко поставив Вейна на місце.

— Слухай, — сказав він. — От ми з тобою вміємо грати в футбол і реготати від душі, так? А ось Мартін — він розумака. У футболі він нездара. Навіть по м’ячу не вцілить, а про ворота годі й казати. Але він тямить у таких речах, як пісні та поезія.

Він обернувся до Мартіна:

— Я все правильно кажу?

Мартін кивнув.

— Правильно, — сказав Саймон. А оскільки дискусія про інтелектуальну силу й слабкість себе вичерпала, додав:

— Ну, дуже дякую.

Саймон за звичкою простягнув праву руку. Мартін якусь мить не міг зрозуміти, що це значить, але потім збагнув, що Саймон хоче потиснути йому руку.

— Нема за що, — швидко відповів він. — Звертайся.

— Не буду, — запевнив його Саймон. — Думаю, з мене досить. Щось мені підказує, що тепер усе буде гаразд.

А й справді, Мартін розгледів на обличчі Саймона дивний, неземний вираз — щось схоже на ауру; наче Саймон, як лицар Ґалагад, побачив Святий Грааль і відчув, що здійснилася його найзаповітніша мрія.

9

Пані Арнотт рилася у свій сумочці, шукаючи аспірин.

— Уже втретє він проходить повз ці двері, виспівуючи на все горло, — вона озирнулася до пана Спенсера, який схилився над нотним зошитом, намагаючись за допомогою гумки перетворити замальовані олівцем четвертні ноти на половинні. — Чого ви не вчите з ними спокійніших пісень?

Не відводячи погляду від своєї роботи, пан Спенсер тихо захищався:

— Я ніколи не вчив їх цієї пісні. Зрештою, яка різниця, чого їх учити? Парубчиська з 4-В можуть заспівати колискової так, ніби це військовий марш. І нічого не вдієш. Вам ще пощастило, що в хлопця гарний голос.

Пані Арнотт кинула другу таблетку аспірину в склянку з водою.

— Чомусь перерва вважається часом для відпочинку вчителів, — гірко пробурмотіла вона. — А це просто інша форма страждань.

Вона підняла голову.

— Він що, знову повертається? Я більше не можу цього терпіти. Навіщо цей хлопчисько вештається туди-сюди коридором?

Пан Гендерсон відірвався від своєї чашки кави, щоб усе їй пояснити.

— Якщо ви запитуєте про Саймона Мартіна, — сказав він, — то доктор Фелтом попросив його перенести на стенд конкурсу наукових досліджень винахід Німмо-Сміта — пішохідний перехід, який контролюється за допомогою мікропроцесора. Тож хлопець просто робить те, що йому наказали.

— А виспівувати при цьому на все горло моряцьких пісеньок йому теж наказали?

— Хочете, я попрошу його зменшити гучність? — пан Гендерсон висунув голову з дверей учительської, але виявилося, що він спізнився. На протилежному кінці коридору вже з’явився пан Картрайт.

— Саймоне Мартін! — гримнув він, безжально уриваючи повний ентузіазму тенор. — Ти чому не прийшов на контрольне зважування?

Саймон зупинився, як укопаний, тримаючи в руках осцилограф.

— Бо доктор Фелтом попросив мене дещо перенести, — відповів він невинним голосом учня, який знає, що за ним стоїть впливовіший учитель. — Це для конкурсу наукових досліджень.

Обличчя пана Картрайта спохмурніло. Конкурс наукових досліджень! Конкурс наукових досліджень! До початку ще кілька днів, а він уже сидить йому поперек горла. Ця витівка зіпсувала йому весь триместр. Якщо всі інші школи світу можуть відкласти цю узаконену форму хаосу на останній тиждень навчання, то чому цього не може зробити доктор Фелтом? Чесне слово, він добряче задирає носа.

Пан Картрайт не стримався. Перш ніж він устиг опанувати себе, потік антипедагогічної лайки зірвався з його вуст і залунав у коридорі з такою силою, що Саймон був просто шокований. Звісно, він і сам уживає такі слова. Буває, пускає в хід і гірші фразочки. І то досить часто. Але щоб Старий Бецман, бризкаючи слиною, отак лихословив — таке йому і не снилось!

Саймон глянув на свого вчителя з повагою.

— А ти! — підсумував пан Картрайт, дивлячись на Саймона нищівним поглядом. — Ти кидай цю купу мотлоху і шуруй у клас на контрольне зважування.

— Слухаюся, пане.

Саймон поклав осцилограф і Вішартів цифровий генератор синусоїдальних коливань просто на підлогу і слухняно поплентався коридором услід за вчителем.

— Отак уже краще, — пробурмотів пан Картрайт. Це, звичайно, чудово, що Саймон повен рішучості й не збирається вішати носа. Але, на жаль, будь-яке хороше починання зрештою може закінчитися абсурдом — і в школі завжди саме так.

На порозі до кабінету поганий настрій пана Картрайта розвіявся.

— Усе! — крикнув він, зайшовши якраз вчасно, щоб зловити Філіпа Брустера, який стрибав через візочки Саджида. — Досить! Я вже ситий донесхочу цим проектом! Відвезіть цю фуру в куток і ставайте зі своїми мішками борошна в чергу. Зараз я їх позбираю і поверну доктору Фелтому.

— Як так повернете?

Пан Картрайт зовсім неправильно зрозумів причину їхнього здивування та стурбованості.

— Так. Я поверну їх. Знаю, до кінця експерименту ще чотири дні, але ви зможете використати цей час, щоб довести до ладу свої щоденники.

— Але…

— Ніяких але! — закричав пан Картрайт. — Ану здавайте своїх борошняних немовлят! Це всіх стосується.

Він став біля ваги.

— Хто хоче бути першим?

Запала абсолютна тиша, і пан Картрайт дійшов висновку, що ніхто не хоче бути першим.

— Може, почнімо з тебе, Джордже?

Джордж був такий спантеличений, що не міг навіть похитати головою.

— Генрі?

Генрі глянув на інших учнів, немовби закликаючи їх прояснити цю очевидну несправедливість. Помітивши, що Джордж відвернувся, пан Картрайт нетерпляче продовжив:

— Ріку, а ти? Ага, його нема. Ну звісно, а як же інакше. Тоді ти, Рассе? Ти готовий віддати мені свій мішок борошна? Останнє зважування — і тобі більше ніколи не доведеться панькатися з цією лялькою. Ну, що ти про це думаєш?

Pacс перестав чистити своє борошняне немовля від котячої шерсті та підвів очі. Він не помітив, що всі учні нетерпляче дивляться на Саймона, сподіваючись, що той, хто так ревно змальовував усі переваги цього експерименту, вийде нарешті зі свого заціпеніння і владнає непорозуміння, доки ще не пізно. Повернувшись до свого заняття, Pacс просто запитав:

— А як же Грандіозний Вибух?

Пан Картрайт здивовано витріщився на нього.

— Який вибух?

— Грандіозний Вибух, — Pacс знову підняв голову. — Саймон сказав нам, що в останній день експерименту буде Грандіозний Вибух. Ми зможемо порозривати своїх борошняних немовлят на шматки.

— Порозривати на шматки?

Пан Картрайт не міг приховати здивування.

— Порозривати борошняних немовлят на шматки? І ви йому повірили?

Він обвів поглядом учнів і побачив їхні безрадісні обличчя.

— Ясно! — твердо сказав він. — Ви всі йому повірили!

Він обернувся до Саймона, чиє заціпеніння поступово перетворювалося на пекучий сором.

— Ти зміг їх переконати, що в останній день експерименту можна буде підірвати понад сто фунтів білого борошна?

Саймон кивнув.

Пан Картрайт розвів руками.

— Тутечки? У моєму кабінеті?

Саймон знову кивнув.

Повільно, як зароджується землетрус, пан Картрайт засміявся. Щоб не втратити рівноваги, він схопився за край свого стола і поступово набирав обертів. Здавлене хихикання переросло в голосний сміх, а сміх переріс у нестримні хвилі реготу. Відтак нестримні хвилі реготу переросли у справжнісіньке гоготання. Сльози покотилися з його очей. Стіл під ним затрусився. Скло у віконних рамах задвигтіло. У сусідньому кабінеті пані Арнотт боязко глянула на настінні наочні матеріали.

Пан Картрайт показав пальцем на Саймона.

— Ти… Ти…

Він досить довго не міг завершити речення.

— Ти сказав їм, що я дозволю підірвати сто фунтів білого борошна у себе в кабінеті!

Він занурив руку в кишеню піджака і витяг звідти величезний поплямований носовичок. Витер ним сльози з очей.

— І вони тобі повірили!

Новий напад сміху звалив пана Картрайта зі стола, і він опинився на підлозі. Підлога здригнулася. Стіл, який він потягнув за собою, гепнувся об класну дошку і придавив дерев’яну лінійку зі сталевими наконечниками. Лінійка з тріском розламалася надвоє, одна частина застрягла під столом, а друга злетіла вгору і влучила просто в лампу.

БАХ!!!!!!

Вибух був справді грандіозний. Іскри і розбите скло мерехтливим дощем падали на учнів, а хлопчачі крики захоплення і радості потонули в шипінні й потріскуванні старезного перенапруженого електропроводу.

Запала така тиша, що, здавалося, її можна помацати руками.

— От бачите, — з відданістю в голосі сказав Робін. — Саймон таки не збрехав.

Так само віддано він пішов зі своїм другом по віник і совок. Разом вони змели уламки в акуратну купку за дверима і поставили стіл пана Картрайта на ніжки.

Пан Картрайт установив вагу.

— Так, — сказав він. — Пожартували і досить.

Він вказав на Расса, оскільки той сидів найближче.

— Давай сюди своє борошняне немовля.

Рассу не залишалося нічого іншого, як віддати своє немовля пану Картрайту, щоб той поклав його на вагу.

— Непогано, Рассе. Зовсім невеличка втрата ваги і вигляд цілком пристойний, якщо не зважати на котячу шерсть. Молодець!

Пан Картрайт кинув борошняне немовля у величезний чорний сміттєвий пакет подвійного призначення, який він завбачливо тримав у своєму столі спеціально для цього випадку.

— Перший пішов! — сказав він, помітно збадьорившись.

Учитель знову тицьнув пальцем.

— Ґвин.

Ґвин зиркнув на Саджида, який, знизавши плечима, дістав зі свого візка його мішечок.

— Може, відразу і розрахуємося? — мило запитав Саджид, навмисно тримаючи Ґвинове борошняне немовля над брудними бутсами Філіпа Брустера, перевернутими догори шипами.

Врешті-решт бізнес є бізнес.

Набурмосившись, Ґвин запхав руки глибоко в кишені та витяг звідти достатньо грошей, щоб викупити своє немовля.

— Нате, прошу, — сумно сказав він, передаючи немовля пану Картрайту.

Пан Картрайт без зайвих церемоній кинув його на вагу.

— Прекрасно, — сказав він. — Другий пішов! — і радісно швиргонув немовля в сміттєвий пакет.

— Хто наступний?

Поки не пізно, Саджид вирішив скористатися можливістю і змусити своїх найзатятіших боржників привселюдно з ним розрахуватися. Він витягнув з візка борошняне немовля Луїса Перейри. Прийнявши поразку з гідністю, Луїс заплатив і віддав мішечок з борошном пану Картрайту, щоб той його зважив.

— Твоє немовля набрало трохи ваги, — сказав він. Але потім помітив бутерброди, які Луїсова мати акуратно прикріпила знизу.

— Ні, не набрало, — виправився він, відірвавши бутерброди і знову поклавши мішок на вагу. — У межах норми. Ледве-ледве.

Клас трохи збадьорився. Загальне розчарування почало розсіюватися, натомість прийшло усвідомлення, що хоч і не вдалося розірвати немовлят на клапті, та вони відіграються на Саймоні — і це було їхньою відрадою. Однокласники скористалися заціпенінням Саймона, щоб поглумитися з нього, ображаючи та насміхаючись.

— Грандіозний Вибух, кажеш. Так, Сайме?

— Ти тільки дочекайся перерви!

— Ми з тебе зробимо грандіозний вибух!

Пан Картрайт продовжував зважувати немовлят, намагаючись не зважати на атмосферу неприязні й озлобленості, яка панувала довкола. Попри поганий настрій більшості учнів, його власний настрій усе кращав і кращав. Щоразу, називаючи ім’я учня і кидаючи його мішок з борошном у блискучий чорний сміттєвий пакет, подалі від очей, він відчував полегшення.

— Хто ще залишився? — запитав він. — Білле Сіммонс, я вже зважив твоє немовля? Так? Тоді Вейн наступний.

Вейн підніс своє немовля.

— Здається, воно в тебе трохи схуднуло, — критично зауважив пан Картрайт.

Він кинув борошняне немовля на вагу. Маленька сталева стрілка зробила все, на що була здатна, але, попри відчайдушні спроби, змогла просунутися лише до середини.

— Три фунти і сім унцій! — пан Картрайт не вірив власним очам. — Лише три фунти і сім унцій! Ти усвідомлюєш, що твоя цяцька втратила майже половину ваги?

Вейн скорчив таку гримасу, що пан Картрайт вирішив не продовжувати цю тему.

Залишився тільки один учень.

— Саймоне?

Саймон і не поворухнувся.

Пан Картрайт підвів голову.

— Саймоне? — повторив він.

Але Саймон сидів, немов укопаний. У хлопчини зовсім кепський вигляд, подумав пан Картрайт. Навряд чи такий сумний вираз обличчя спричинений усіма тими погрозами, які вирували навколо нього. Парубчисько врешті-решт найсильніший у класі. Та ще й геть безстрашний. Якби дійшло до бійки, то він, певно, залишив би всю цю банду лежати на асфальті в синцях і подряпинах. Чому ж тоді бідака такий нещасний? Пан Картрайт подивився на нього з щирим зацікавленням. Невже хлопець справді вірив у маячню, буцімто можна буде порвати борошняних немовлят на клапті? Невже це сумний кінець грандіозної мрії?

Чесне слово, подумав пан Картрайт, якщо брати все надто близько до серця, то з цим 4-В можна з глузду з’їхати.

— Саймоне! — закричав він. — Бери свій мішок і бігом до мене! Негайно!

Немов у глибокому трансі, Саймон устав, покопирсався у своєму ранці та витяг борошняне немовля. Він підійшов до ваги, немов сновида. Знехотя простягнув малючку вчителю.

Пан Картрайт уп’явся в неї поглядом.

— Це що таке?

Саймон насилу відповів:

— Га?

Пан Картрайт тицьнув пальцем у малючяку. Чепчик одразу ж злетів, і вона недбало глянула на нього своїм розмазаним оком.

— Це що таке? — повторив запитання вчитель.

Саймон був спантеличений.

— Пане, це ж моє борошняне немовля.

Пан Картрайт став темний, мов ніч.

— Але воно огидне, — крикнув він. — Це неприпустимо! Воно в абсолютно жахливому стані. Нікуди не годиться.

— Вона трішки забруднилася, — визнав Саймон.

— Трішки забруднилася? — пан Картрайт підняв крихітку за один з кутиків. — Вона не просто забруднилася. Вона чорна як смола.

— Ну, не зовсім чорн…

Але пан Картрайт не дав йому подискутувати на цю тему.

— Не знаю, як тобі вистачило нахабства принести мені цей жах, це посміховисько, — він перевернув борошняне немовля на інший бік. — А це ще що таке? — прокричав він. — Попіл! Іриска! Клей! Слина!

— Це не моя слина, пане, — поспішив зауважити Саймон. Він уже був ладен виголосити спеціально підготовлену промову про те, що в усьому винен Макферсон, але раптом зрозумів: надто пізно. Панові Картрайту остаточно урвався терпець. Поки всі присутні вмощувалися якнайзручніше, щоб насолодитися приниженням Саймона, пан Картрайт перехилився через свій стіл і вперся в хлопчину лютим поглядом.

— Цього триместру я пробачав тобі багато вибриків, — закричав він на Саймона. — Я пробачав тобі напади хандри, кривляння під час лінійки і вічні переслідування бідної пані Арнотт. Але якщо ти думаєш, що я готовий прийняти від тебе цей… цей…

Він підняв борошняне немовля і аж затрусився.

— Цей маленький поганючий мішок…

Його рука зависла над смітником.

— То ти помиляєшся. Дуже помиляєшся.

Борошняна крихітка затремтіла в його руці. Пом’ята і розтріпана, вона висіла над купою недожованих об’їдків, які учні недавно повипльовували за наказом учителя.

Саймон витріщив очі від жаху. Ні, він не може отак її туди кинути. Звісно, не може.

Однак пан Картрайт не лише міг, а й кинув.

Раптом, одним з тих блискавичних рухів, які забезпечували йому місце у футбольній команді, Саймон перехопив кидок. Коли пан Картрайт відпустив мішечок борошна та з роздратуванням і огидою відвернувся, Саймонові руки стрімко зреагували та зловили немовля. Наостанок він ще й додумався добряче копнути сміттєве відро.

— Отак! — задоволено сказав пан Картрайт, вирішивши, що це борошняне немовля впало в смітник. — А зараз продовжуємо працювати.

Він узяв шматочок крейди і почав щось виписувати на дошці. Саймон швиденько заховав борошняне немовля собі від светр і повернувся обличчям до класу. Здавалося, ніхто навіть не помітив вправності його рук і ніг. Та це й на краще. Учні, звичайно ж, продовжували на нього витріщатися. Але коли він пошкандибав до свого місця, ніхто не простягнув руку, щоб штовхнути його чи вихопити мішок, який по-зрадницьки випинався з-під светра. Наразі крихітка була в безпеці.

Саймон гепнувся на стілець і спробував зосередитися на словах пана Картрайта.

— Я пишу імена, — суворо вів учитель. — Імена всіх тих, у кого в немовлячих щоденниках досі є пропуски. Мені байдуже, чи ви знайдете десь свої записи, чи напишете все заново, чи вигадаєте. Але кожен повинен прозвітувати за вісімнадцять днів.

Написання переліку потребувало трохи часу, що й не дивно, зважаючи на кількість боржників. Поки однокласники пильнували за появою своїх імен на дошці та готувалися до голосного і тривалого обурення щодо кількості пропущених записів у щоденниках, Саймону вдалося витягнути малючку з-під светра і покласти її в найбезпечніше місце на світі — у свою парту, — та ще й так, що ніхто нічого не помітив.

Пан Картрайт вивів останнє ім’я — Рік Тулліс — дуже акуратно, в лівому верхньому куті дошки, подалі від решти, бо була дуже велика ймовірність, що це ім’я там залишиться надовго.

Потім він обернувся.

— Той, хто закінчить, — втішив він учнів, — зможе піти в бібліотеку і попрацювати там самостійно.

Після цього оголошення загальна атмосфера невдоволення дещо послабилася. Один або двоє учнів розвеселилися настільки, що навіть почали вимахувати кулаками в повітрі. Для більшості учнів 4-В класу фраза «попрацювати самостійно» була синонімом до «добряче нареготатися».

Лише Джордж Сполдер усе ще мав незадоволений вигляд.

— А що з донощиками?

— З донощиками?

— Так, пане. Ви ж скажете, хто за нами шпигував?

— Шпигував…

До пана Картрайта підкралося почуття тривоги. Шпигуни… Узявши до рук грубезну методичку доктора Фелтома, він розгорнув її на сторінці з правилами, щоб освіжити їх у пам’яті, і його погляд упав на пункт про те, що певні люди — батьки, інші учні, шкільний персонал або навіть представники громадськості — повинні таємно стежити за поводженням з борошняними немовлятами.

Хіба він мав відповідати за виконання цього пункту?

Пан Картрайт перегорнув сторінку і побачив у верхньому куті число 84. Він перегорнув сторінку назад. А тут число 81. Доктор Фелтом зазвичай не припускався таких помилок. Чоловік, який ганяв по школі, не лише виправляючи помилки всіх навколо в усній лічбі, а й пояснюючи їхні причини, мусив би знати, як правильно нумерувати сторінки. Навіть пан Картрайт умів рахувати.

Легенько, обережно, з острахом пан Картрайт узявся за кутик нетипово грубої сторінки — і його підозра справдилася: сторінки 82 і 83, яких бракувало, зліпилися докупи. Коли йому вдалося розділити їх, він побачив докладну інструкцію для вчителя щодо пошуку позакласних спостерігачів і контролю над ними.

Згорнувши методичку, пан Картрайт рішуче сказав Джорджу:

— Думаю, нам не варто морочити собі голови через шпигунів.

Але Джордж стояв на своєму.

— Ви мусите назвати нам їхні імена, — наполягав він. — А ми їм покажемо, де раки зимують.

Здавалося, що бодай у цьому питанні всі учні були цілком солідарні.

— Так! Заїдем їм межи очі!

— Підлатаємо ніс!

— Порахуємо їм зуби!

Пан Картрайт вирішив схитрувати.

— Ось що ми зробимо, — сказав він. — Складіть список усіх тих, хто, на вашу думку, шпигував за вами, а я скажу, чи ви вгадали.

Хлопці з ентузіазмом взялися до справи. Пан Картрайт здивовано спостерігав, як кожнісінький учень старанно складає перелік підозрюваних з понад десяти імен, написаних із помилками, та ще й дописує біля кожного імені погрозливі коментарі.

— Оця в мене буде перша в списку. Вічно лізе в чужі справи!

— Стара карга всюди мене пасла! Вона не спускала з мене очей ні на секунду!

— Я його питаю: «Ти чого витріщаєшся?». А він каже: «Я не розумію, про що ти». Але ж я розумів, усе розумів.

Пан Картрайт ходив між партами і дивувався, що їхні списки підозрюваних усе довшають, а їхнє бурмотання стає все загрозливішим. Неймовірне видовище, подумав він. Буде про що розповісти доктору Фелтому. Наймати справжніх шпигунів було б марнуванням часу. Вочевидь, у них не було жодної потреби.

Проходивши повз Таріка, пан Картрайт почув його злісне бурчання:

— Аякже, вони заявляли, що їм просто цікаво. Але тут і дурному ясно, що вони пхали носа в чужу справу.

У своєму останньому щоденниковому записі Білл Сіммонс теж розмірковував на цю тему.

ДЕНЬ 18

Як добре, що сьогодні останній день, бо терпіти це вічне шпигунство я вже просто сили не маю. Не уявляю, як воно бути батьками справжніх дітей, якщо навіть через борошняне немовля зовсім чужі люди підходять і вчать тебе, як жити. «Золотко, не варто залишати його тут. Воно може забруднитися». «А може, тобі краще бла-бла-бла?». «А хіба ти не повинен бла-бла-бл…»

Пан Картрайт нахилився і підняв ручку Білла Сіммонса саме тоді, коли той виводив останнє «бла».

— Не можеш дібрати слова? — мило запитав він. — Дозволь тобі допомогти.

Не звертаючи уваги на пронизливий погляд Білла, він почав читати останній запис Філіпа Брустера. Знову ж таки тема шпигунів не давала авторові спокою.

У всій цій витівці з борошняними немовлятами мене найбільше дратує людська підлість. Вдають, ніби просто по-дружньому перекидаються з тобою кількома словами, а насправді повчають, як тобі жити на світі. «А знаєш, як ми своїм давали раду?» — питають вони, злорадно посміхаючись. Або: «З мого досвіду, це найбільш дієво». А ти ще й мусиш усміхатися у відповідь і прикидатися телепнем, який не усвідомлює, що йому насправді читають мораль.

А Саджид, як завжди, вправно підсумував усю тему.

От ніяк не можу збагнути. У газетах частенько пишуть, що якусь людину арештували за те, що вона відлупцювала немовля, причому не вперше. Оцього я ніяк не зрозумію. Чесно, аніскілечки. Варто було мені лише косо глянути на своє борошняне немовля, як уся моя сім’я мало не ставала в чергу, щоб здати мене в поліцію. Де тоді живуть усі ці лупцювальники немовлят? У них що, сімей немає? І сусідів немає? Невже в них узагалі нема дру…

Саджид підвів голову.

— А слово «друзів» пишеться через «в» чи через «ф»? — звернувся він до класу.

Треба владнати стосунки хоча б з одним однокласником, подумав Саймон, і сказав:

— Я думаю, через «ф». Принаймні я сам щойно так написав. На вигляд ніби правильно.

Пан Картрайт рушив у іншу частину класу, щоб виконати свій обов’язок і дати раду кепській орфографії Саймона. Але перш ніж узятися виправляти червоною ручкою Саймонову писанину, він кілька секунд тихо постояв у хлопця за спиною, вдосконалюючи свою майстерність розшифрування.

ДЕНЬ 18.

Я здаюсь.

Виявляється, я помилявся, що останнього дня можна буде розірвати борошняних немовлят на клапті та зробити Грандіозний Вибух. Але яка різниця? Я і так планував схитрувати. Збирався заховати своє немовля і відірватися на чужих. Може, я і вчуся в 4-В, але все-таки не зовсім дурний. Кілька днів тому я зрозумів, що не зможу завдати своїй малючці болю, бо дуже до неї прив’язався. (Тим паче тепер, коли мене всі ненавидять і у мене більше немає друзі…

Пан Картрайт, озброївшись ручкою, вже нахилився над роботою Саймона, щоб виправити останню літеру, аж раптом вона зникла, розчинившись у малесенькій блакитній калюжці.

Сльоза. Безсумнівно. Здоровенна, як і все інше в цього хлопчини. Поки слідом за першою сльозиною не покотилися наступні, пан Картрайт швиденько дістав з кишені піджака величезний поплямований носовичок і запхав його в Саймонову руку.

Саймон не міг відірвати погляду від величезної блакитної плями в своєму щоденнику. Авжеж. Це була сльоза. Та що з ним таке? Якщо він себе не опанує, однокласники все помітять. І тоді на перерві йому добряче дістанеться.

Він із вдячністю взяв носовичок. І поки пан Картрайт вмощував свій масивний зад на парту Саймона, навмисно затуляючи його від сторонніх поглядів, хлопець намагався заспокоїтися.

Коли пан Картрайт відчув у руці вологий носовичок, то зрозумів, що вже можна злазити з парти, і продовжив читати.

Мені дуже подобалося піклуватися про малючку, хоча вона мені добряче остогиділа і зводила мене з розуму. Вночі, лежачи в ліжку, мені подобалося дивитися, як вона сидить на шафі та спостерігає за мною. Мені подобалося базікати з нею під час сніданку. А ще мені подобалося обіймати її, щоб Макферсон почав ревнувати. Вчора ввечері, коли я колисав її на руках, мама сказала, що я їй когось нагадую. Вона не сказала, кого саме, але я й так зрозумів. Приємно знати, що він так само заколисував мене, коли я був немовлям. Можливо, він справді любив мене, по-своєму любив.

Охоплений емоціями, пан Картрайт забув, що носовичок уже не раз був у використанні, тож знову витяг його, знайшов більш-менш сухе місце і голосно висякався. Потім зібрав усі свої сили в кулак і таки дочитав до кінця.

Він просто не дуже добре вмів це показувати, от і чкурнув від нас. Але хіба я можу його засуджувати? Я сам довів свою борошняну крихітку до такого стану, що мені за це мало вуха не повідкручували. Але я справді піклувався про неї. Чесно.

Пан Картрайт більше не міг цього терпіти.

— Заради Бога, хлопче, — прохрипів він, — якщо ти так полюбив те немовля, то йди витягни його зі смітника. Забери його додому.

Саймон змовчав. Зашарівшись, він мимоволі нахилився вперед і схопився за краї парти.

Пан Картрайт, запідозривши щось не те, повільно відсунув Саймона назад, трохи підняв кришку парти і заглянув усередину.

З темряви на нього наляканим поглядом дивилося борошняне немовля.

Пан Картрайт опустив кришку парти. Він дивився на Саймона. Саймон дивився на нього. Потім пан Картрайт сказав:

— Знаєш, Саймоне Мартін, у чому твоя проблема? Ти себе недооцінюєш. Твоя «борошняна крихітка» — брудна гидка маленька істота. Вона не відповідає жодним гігієнічним нормам, а якби вона була живою, то точно не перемогла б у конкурсі «Найошатніший малюк року». Але якщо турбота про когось, хто тобі небайдужий, усе ще чогось варта, то от що я тобі скажу: на відміну від багатьох інших, ти будеш хорошим батьком.

А потім, показово прокашлявшись, він якнайшвидше покрокував класом до своєї святині — власного стола.

10

Вирішивши раз і назавжди покінчити з борошняними немовлятами, пан Картрайт змусив усіх учнів працювати. І поки стрілка годинника безкінечно повільно повзла по колу, праведний гнів, який завжди охоплював учнів 4-В, коли від них вимагали докладати зусиль, змішався зі злістю на Саймона через дві його фатальні помилки: вибір теми дослідження та неправдиву інформацію про Грандіозний Вибух.

Пан Картрайт намагався бути непорушним і вдавав, ніби зовсім не чує сердитого шепоту навколо себе.

— Яким же це треба бути йолопом, щоб вибрати немовлят?

— Ми могли б узяти будь-яку іншу тему. Наприклад, їжу.

Щоб трохи відволікти учнів, пан Картрайт узяв до рук аркуш паперу, що його Pacс Моулд, полегшено зітхнувши, щойно поклав на край парти.

— Ось. Хтось уже дописав. Дозвольте прочитати вам для натхнення останній запис Расса.

Він тримав аркуш перед очима, намагаючись — на жаль, безуспішно — розшифрувати написане.

— Ви тримаєте його догори дриґом, — з докором сказав Расс.

Пан Картрайт швиденько перевернув аркуш.

— А, точно! — сказав він. — Так значно краще.

Учитель ще кілька хвилин вдивлявся в написане, а потім, здавшись, повернув писанину авторові.

— Тобі не здається, що ти трішки переоцінив свої можливості, — обережно прокоментував він, — коли вирішив, що вже можеш писати прописом?

Пан Картрайт відійшов убік, аж раптом залунав дзвінок, спричинивши шумне пакування ранців і човгання стільців.

— Я не сказав, що урок закінчено! — закричав учитель.

Шум на хвильку затихнув.

Пан Картрайт вирішив піти в учительську по життєдайне горнятко кави раніше, ніж з класу вивалиться лавина учнів. Дивлячись на них пронизливим поглядом, який не дозволяв заперечень, він позадкував до дверей.

— Усе, — сказав він. — Можете йти додому.

Слова ще не встигли злетіти з його уст, а він уже йшов довгим коридором.

Лишившись без нагляду, вся зграя одразу ж накинулася на свою жертву.

— Ага, Сайме, думав, тобі все так просто зійде з рук?

— Це ж треба було так обвести всіх навколо пальця!

— Як ти там казав? «Найкрутіша наукова штукенція»! «Просто відпад»!

Саймон знову мимоволі нахилився вперед і схопився за парту. Ніхто не повірив, що цей жест спричинений страхом, тож він знову сам себе викрив, уже вдруге за сьогодні.

— Що там у тебе?

— Сайме, покажи!

— Ану подивімося!

Нападників було забагато. Під натиском їхньої ваги та неабиякого ентузіазму парта перекинулась, а кришка відвалилася.

Борошняна малючка вистрілила з парти, немов ракета, і пролетіла над юрбою шибайголів. Вона летіла високо над порожніми партами. Саймон не зводив з неї погляду ні на секунду і, вирвавшись уперед, устиг зловити її на льоту, схопивши так сильно, що довкола утворилася хмара борошна. Саме тієї миті пан Картрайт повернувся в кабінет по цигарки.

Дорогою до свого стола вчитель роздратовано зиркнув на хаос і хмару борошна, яка повільно осідала у віддаленому кінці кабінету. Оскільки він і так змарнував дорогоцінний час, повернувшись по цигарки, то тепер аніскілечки не мав бажання гаяти решту перерви на пошуки істини чи справедливості.

Саймон сам винен, подумав він.

— У понеділок залишишся після уроків на відпрацювання! — випалив він. — За те, що затіяв недозволену гру в м’яч у моєму кабінеті.

Піднявши кришку стола на кілька дюймів, пан Картрайт непомітно дістав пачку цигарок, ретельно заховану в кутку під паперами. Але зауваживши, що весь клас намагається зрозуміти, чому він повернувся, учитель показово схопив пакет з борошняними немовлятами і потягнув його за собою до дверей.

Саймон уп’явся поглядом у вчителеву спину, вражений несправедливістю покарання. Помітивши, що він на секунду відволікся, Вейн кинувся на малючку. Саймон, недовго думаючи, різко розвернувся і підкинув її вгору — достатньо високо, щоб устигнути вискочити на стілець, упіймати крихітку на льоту та підняти її вгору так, щоб Вейн не міг дотягнутися.

Пан Картрайт уже пройшов півкоридору, коли почув шум у класі. Він швидко розвернувся і зайшов у кабінет саме тоді, коли Саймон стояв на стільці.

— Залишишся у вівторок після уроків на відпрацювання! — крикнув він. — За псування шкільного майна.

А відтак знову розвернувся до дверей.

Саймон опинився в облозі однокласників, які підступали все ближче, беручи його в кільце і намагаючись будь-якою ціною вихопити немовля. Може, варто кинутися до дверей, перш ніж вони встигнуть схаменутися? І він сам, і його однокласники чудово розуміли: якщо пан Картрайт почує, як Саймон біжить з протилежного кінця коридору, то повернеться і призначить хлопцю ще одне відпрацювання за біганину по школі.

Ну то й що? Загнаний на стілець, з немовлям на витягнутих руках, Саймон усвідомлював, що нічого іншого йому не лишається. То й що? У житті трапляються і гірші речі, ніж три відпрацювання поспіль. Навіть якщо скласти докупи всі три відпрацювання, вони не триватимуть довше, ніж одне-єдине нестерпне святкування дня народження Гіацинт Спайсер, а він таких уже аж сім пережив.

Може, все-таки ризикнути? Чкурнути щодуху. Як там казав Старий Бецман? «Хіба ти не чемпіон на всю школу?»

Ну, вперед!

В ейфорії Саймон несподівано для всіх кинувся до дверей. З просто-таки оглушливим гуркотом. Він перестрибував з парти на парту так, що їхні розхитані ніжки скажено трусилися, а стільці з шумом перекидалися. Він тримав борошняну малючку високо над головою, і, поки він стрибав, у його голові звучали слова пана Картрайта: «Знаєш, Саймоне Мартін, у чому твоя проблема? Ти себе недооцінюєш». Він перестрибнув з парти Вейна на парту Расса. Ручки та лінійки розліталися навсібіч. Калькулятор Філіпа Брустера злетів угору. Перескочивши через парту Луїса, Саймон зробив останній стрибок і нарешті вирвався на волю. Він вибіг з дверей, переможно трусячи кулаком у повітрі. Саймон почувався так само могутнім, як і багато років тому, коли пані Несс одягнула його в чудову пурпурну накидку для ролі в різдвяній п’єсі. Тоді він майже чув музику, якою вітають королів. З кого вийде нікудишній батько? Не з нього, це точно. Може, такі, як Робін Фостер, не витримають навантаження і передчасно здадуться. А такі, як Сью, взагалі не наважаться спробувати. Але йому, Саймонові Мартіну, все вдасться. Ба більше, йому все вдасться дуже навіть нічогенько. Йому все вдасться якнайкраще. Саймон відчував грандіозний, абсолютно грандіозний вибух упевненості, і слова пана Картрайта відлунювали в його голові. «Якщо турбота про когось, хто тобі небайдужий, усе ще чогось варта, то от що я тобі скажу: на відміну від багатьох інших, ти будеш хорошим батьком».

Аж раптом від дістав підніжку і гримнувся на підлогу, бурмочучи прокляття. Розпластавшись, хлопчина випустив з рук борошняну малючку, і вона відлетіла на двадцять футів уперед по коридору.

Справжній голос, який зазвучав у нього над головою, остаточно заглушив відлуння в голові:

— Ага, Саймон Мартін! Саме ти мені й потрібен. Залишишся в середу після уроків на відпрацювання, ясна річ. За біганину в коридорі. Та оскільки ти вже тут, то, будь такий ласкавий, притягни цей пакет доктору Фелтому на конкурс наукових досліджень. От молодець.

І, погладжуючи таку жадану пачку в кишені піджака, пан Картрайт швиденько пішов у вчительську, щоб випити кави і перекурити.

Не встиг Саймон сісти, переборюючи біль, як з-за рогу з’явився доктор Фелтом зі своєю братією помічників. Вони несли різноманітні частини гідроелектростанції близнюків Г’юз.

— Назад! Назад! Усі назад! — немов дресирувальник левів, гримнув доктор Фелтом на учнів 4-В, які намагалися наввипередки прорватися крізь двері, женучись за Саймоном. — Хлопці, ану всі в клас! Усі до одного! Ви що, не бачите? Ми несемо дороге обладнання!

Не встиг він договорити фразу «дороге обладнання», як помітив на підлозі Вішартів цифровий генератор синусоїдальних коливань, що його Саймон залишив, виконуючи наказ пана Картрайта.

— Що за…?

Аж тут він помітив і осцилограф, який лежав біля батареї.

— Це неприпустимо!

Потім він побачив Саймона.

— Ти! Хлопче, я до тебе звертаюся! Ти чого розсівся на підлозі? Так-так, ти!

Усвідомлюючи обмеженість людської мови, Саймон просто схилив голову.

— У понеділок залишишся після уроків на відпрацювання! — наказав доктор Фелтом.

— У мене до середи все розписано, — сумно сказав Саймон.

— Тоді в четвер! — відрубав доктор Фелтом. — А тепер слухай уважно! Це обладнання треба було принести в лабораторію ще понад годину тому.

Зітхаючи, Саймон підвівся й озирнувся в пошуках помічника. Але 4-В як вітром здуло. На жаль, як і підозрював Саймон, однокласники накивали п’ятами, щойно доктор Фелтом почав набирати обертів і розкидатися відпрацюваннями. Затримавшись лише на хвильку, щоб скорчити гримасу навздогін своєму мучителю, Саймон запхав малючку назад під светр і схопив Вішартів цифровий генератор синусоїдальних коливань та осцилограф. Покрутивши їх туди-сюди, він урешті зміг узяти обидва прилади так, щоб кілька пальців залишалися вільними. Цими пальцями він підчепив великий сміттєвий пакет і повільно, дуже повільно, пошкандибав коридором, насилу втримуючи обладнання в руках.

За третіми скляними дверима корпусу природничих наук на нього вже чекав пан Гаєм.

— Ну нарешті! — він вихопив осцилограф із Саймонових рук. — Це все треба було принести ще понад годину тому!

Він уважно роздивився детальну схему розташування стендів на конкурсі наукових досліджень, яку доктор Фелтом повісив на стіні.

— Вішартову штукенцію теж давай сюди.

Коли він забирав з Саймонових рук цифровий генератор синусоїдальних коливань, то помітив і третю ношу.

— А що в цьому пакеті?

— Борошняні немовлята.

Пан Гаєм ще раз подивився на схему.

— Борошняні немовлята… Борошняні немовлята… Ага! Ось вони де! — він скривився. — Щось ранувато, хіба ні? Ну добре. Розклади їх на вісімнадцятому столі.

Він марно зачекав, поки Саймон зрушиться з місця.

— Та йди вже нарешті, — нетерпляче повторив учитель. — Іди і розклади їх на столі.

Саймон похмуро зиркнув на нього. Йому вже обридло, що всі ним командують.

— Як? — понуро запитав він.

Але в пана Гаєма були й важливіші справи. У зал саме заносили електронну сигналізацію для вікон, яку зробив Піткін.

— Заради Бога, хлопче! — зітхнув пан Гаєм. — Може, тебе ще з ложечки погодувати? Просто розклади їх так, щоби було цікаво, і напиши на табличці, що це таке.

Саймон знехотя потягнув пакет до вісімнадцятого стола, який, не без обурення помітив хлопець, стояв у найвіддаленішому закутку. Одного за одним він витягнув усіх борошняних немовлят і звалив їх на стіл. Розглядаючи кожне немовля, він уперше помітив, як сильно більшість із них змінилася за минулих вісімнадцять днів. Очі тепер були не лише в його малючки. Багато хто мав вуха, губи і навіть бородавки. Немовля Джорджа Сполдера, схоже, підхопило кір. Немовля Білла Сіммонса обзавелося авторським татуюванням. А немовля Луїса навіть отримало люльку.

Як же зробити так, щоб їх було цікаво розглядати?

Спершу Саймон витягнув свою борошняну крихітку з-під светра і посадив її в центрі стола, а всіх інших розмістив навколо.

Добре.

Він узяв табличку з найближчого стола і перевернув її.

«Королева борошняних немовлят і її придворні» — написав він і критично оцінив написане. Навіть якщо люди розберуть його почерк, їх цим усе одно не зацікавиш.

Саймон спробував ще раз. Цього разу він поділив немовлят на пари і постарався розсадити їх так, щоби було схоже на пізню суботню вечірку.

Він поцупив табличку ще з одного стола. Закресливши акуратний напис «Вимірювання довжини лазерних хвиль», він перевернув табличку і на чистому боці написав: «Тусня».

Здавалося б, лише п’ять літер, але Саймон сумнівався, чи правильно він їх написав і чи не схибив з послідовністю. Та й не дуже це схоже на веселу вечірку. Він спробував оживити сцену, розташувавши борошняних немовлят у цікавіших позах. Але, як не крути, видовище розчаровувало: вони вперто мали вигляд вісімнадцяти мішків борошна, розкиданих абияк.

Відмовившись від цієї витівки, Саймон спробував ще один варіант. Цього разу він розставив немовлят рівненькими рядами і на новій табличці написав: «Клас ботанів доктора Фелтома».

Теж нічого особливого.

Зате наступна ідея була геніальною. Взявши табличку зі стола, де був проект Гокінґа, присвячений невагомості, Саймон написав на звороті: «Найкращий гол Саймона Мартіна». А відтак узявся відтворювати ту славетну подію за допомогою борошняних немовлят і обгортки від шоколадки, яку він підняв з підлоги та зіжмакав, щоб зробити з неї м’яч.

Спершу він розставив трьох нападників на їхні позиції, потім чотирьох півзахисників, а потім трьох захисників. Далі взявся за гравців другої команди. Того пам’ятного дня Саймон грав глибоко в захисті. Але коли настав слушний момент, він зробив неймовірний ривок і, зиґзаґами обходячи одного за одним усіх захисників противника, провів м’яч по флангу. Він добіг до самого краю штрафного майданчика і вдарив по м’ячу з такою силою, що той влучив простісінько в кут воріт. Воротар його навіть не помітив, а Саймон не встиг ухилитися від невідворотного зіткнення з вільним захисником противника — м’язистим, але косооким хлопчиною.

Поринувши у спогади, Саймон почав відтворювати останні моменти гри, пересуваючи немовлят по столу.

— Брум! Брум! Бух!

Два мішки зіштовхнулися, і борошно розсипалося навсібіч.

Звісно, стіл стояв у віддаленому закутку, але невидимим він не був. Не минуло й кількох секунд, а пан Гаєм уже примчав.

— Борошно! Через тебе тут усюди борошно! Саймоне Мартін, та що ж з тобою таке? Чому ти поводишся ще дурнуватіше, ніж завжди?

Саймон образився. Він же просто намагався виконати наказ.

Пан Гаєм крутився як навіжений.

— Дивись! — кричав він. — Ти лишень подивися на все це борошно! Воно осідає на Бернштейнових пневматичних циліндрах! І на Баттервортовому синтезаторі мови! За таке можна й відпрацювання дістати, Саймоне Мартін.

— Не раніше п’ятниці, — повідомив йому Саймон крижаним від образи голосом.

— Тоді в п’ятницю! І не сподівайся, що я не прийду, щоб перевірити. Я…

Пан Гаєм затнувся.

— О ні! Борошно вже біля Таґвеллового приладу для очищення води!

Він повернувся до Саймона.

— Негайно винеси звідси ці мішки!

— Але…

— Винось!

Пан Гаєм так лютував, що Саймон не став сперечатися. Він швиденько згорнув у пакет усіх борошняних немовлят, разом зі своєю малючкою.

— Швидше! Ану бігом! Винось їх звідси! Забери їх з моїх очей!

Усе ще хмурячись, Саймон поволік пакет до дверей.

— Але куди мені…?

Пан Гаєм був не в гуморі розв’язувати Саймонові проблеми.

— Просто забери їх геть! І подалі! Мені байдуже, навіть якщо ти роздереш ці дурнуваті мішки на клапті! Просто винеси їх звідси! Негайно!

Саймон слухняно поволік важкий пакет попри інші лабораторії. Проходячи крізь скляні двері, він не спромігся хоч трішки піднімати пакет з немовлятами, і той зачіплявся за кожен поріг. Борошняна доріжка, яку він залишав за собою, з кожним кроком ставала все ширшою.

На виході з корпусу він наткнувся у дверях на пані Арнотт.

— Ти чому не в класі? — запитала вона. — Дзвінок на урок був ще кілька хвилин тому.

Саймон задумався. Він міг би сказати, що несе борошняних немовлят у корпус природничих наук. Але навряд чи пані Арнотт йому повірить, адже він рухався в протилежному напрямку.

Він міг би заявити, що несе їх назад у свій клас. Але тоді цілком імовірно, що пані Арнотт буде стежити за ним, аж поки він не зникне за дверима. Немов той посланець у стародавні часи, який знав, що за погану новину його можуть стратити, Саймон серйозно сумнівався, чи варто йому повертати борошняних немовлят пану Картрайту.

Або він міг би промовчати, як завжди.

І він промовчав, як завжди.

Пані Арнотт намацала рукою свою сумку, щоб переконатися, що там є флакончик з аспірином.

— Мені жаль, Саймоне, але в мене немає вибору. Якщо ти зараз безпричинно не на уроці, то я змушена залишити тебе після уроків на відпрацювання.

— Тільки наступного понеділка, — попередив її Саймон. — Цього тижня в мене вже всі дні розписані.

— О Саймоне! — сказала пані Арнотт, стискаючи пальцями скроні в тих місцях, де зазвичай зароджувався її головний біль.

— Не хвилюйтеся, — благородно заспокоїв її Саймон. — Я не проти відпрацювань.

І це була правда. Якщо вибирати між поясненням і покаранням, то краще вже друге. Так простіше.

— Значить, на наступний понеділок.

Сумний, немов Санта Клаус серед літа, Саймон кивнув, схопив пакет і пошкандибав далі коридором. Пані Арнотт відступила вбік, щоб пропустити його.

І побачила борошняну доріжку.

— Саймоне…

— Так, пані Арнотт?

Але вона вже бігла в учительську по воду, щоб запити аспірин. Саймон зупинився, розглядаючи її сліди на борошняній доріжці. Щось — неважливо, чи то здогад, чи то передчуття — підказувало йому, що пані Арнотт в них надовго не затримається. Жінка втрачала самоконтроль, це було очевидно. А якщо й існує неодмінна вчительська риса, то це самоконтроль. Від чверть на дев’яту ранку і до чверть на п’яту вечора без нього нікуди. Хлопець зупинився, щоб на пальцях порахувати, скільки це разом годин. Вісім. Звучить як чималий клопіт, але, якщо подумати, то це лише третина доби. Вісім нещасних годин. Якщо пані Арнотт навіть із цим не справляється, то звільнятися і народжувати дитину їй точно не варто.

Оце, на думку Саймона, і була справжня робота. Зміни по двадцять чотири години на добу. Щодня. І так років двадцять. Без перерв. Без канікул. Порівняно з цим, день народження Гіацинт Спайсер — лише мить. Бути батьками — це як відбувати довічне ув’язнення. Справді, якби багато років тому його мати замість того, щоб поїхати в пологовий будинок і народити там дитину, взяла й зарізала когось ножем для хліба, то тепер вона вже вийшла б на волю. Можливо, навіть удвічі раніше, за хорошу поведінку.

Саймон витяг свою борошняну малючку з пакета і пильно на неї подивився. Що більше він розмірковував, то дивовижнішим йому здавалося те, що люди народжують дітей. Безперечно, це небезпечно. Важкий тягар на плечі батьків. Це зв’язує їм руки й ноги. Накладає певний відбиток. Усі довкола починають як не шпигувати за тобою, то вчити тебе жити. Порівняно з батьківством, робота вчителя — просто забавка. Тож не дивно, що тато довго не протримався. Як він узагалі примудрився витерпіти аж тисячу вісім годин? Це ж удвічі довше, ніж Саймонове піклування про борошняне немовля. А гляньте лиш на його маму! Вона подужала вже сотні тисяч годин! Вона просто героїня. Та вона свята!

— Я вже, напевно, їй остогидів, — сказав Саймон своїй малючці.

Але то була неправда, і він це знав. Його голос відлунювався в коридорі. У глибині душі Саймон розумів, що, попри найдурніші його вибрики, наприклад, годування Туллісової вівчарки бабусиною перукою або жбурляння в Гіацинт кактусом, мама все одно його любить. Ось у чім проблема.

— Отак влаштована ця пастка, — пояснив він своїй крихітці. — Отак вона тебе затягує. Спочатку ти не розумієш, що відбувається. А потім уже надто пізно.

Він замовк.

— Хіба що ти вітрильник…

Вітрильник…

Його батько…

Саймон всівся на пакет. Той розчавився під вагою хлопця, перетворившись на затишне гніздечко. Саймон напружено думав.

Його батько.

Задля експерименту він вимовив ці слова вголос, смакуючи їх по-новому.

— Мій батько. Мій батько. Мій батько.

Хто?

Хто?

— Хто?

Живою луною виявився Робін, якого відправили знайти Саймона і привести його для розправи.

— Власне! — сказав Саймон. — Хто?

Але Робін був не в настрої розгадувати загадки. Він виконував своє завдання.

— Вставай, Сайме. Час вертатися. Старий Бецман уже злющий як чорт.

— Розумієш, — продовжував Саймон, повністю ігноруючи його слова, — я не знаю, хто він. А він не знає, хто я. Тому мама і бабуся, мабуть, праві. Те, що він пішов, насправді особисто мене ніяк не стосується.

— Сайме, вставай! Нам пора!

— Я не кажу, що він вчинив правильно, — продовжував Саймон. — Отак просто накивав п’ятами і залишив маму саму навік-віків з дитиною на руках, — він легенько штурхонув свою борошняну малючку. — Хоча пропанькавшись із нею майже три тижні, я можу зрозуміти, чому так сталося. Лише хочу сказати, що для мене це не повинно мати — і вже не має — ніякого значення.

— Добре, Сайме. А зараз вставай, будь ласка.

— Розумієш, між нами все скінчено, — наполягав Саймон. — Насправді нічого й не починалося. Йому взагалі нема до мене діла. У світі мільйони людей, яким нема до мене діла і які мене навіть не знають. Вони прекрасно без мене обходяться. І я прекрасно обходжуся без них.

Але Робіну урвався терпець.

— Сайме, я не хочу, щоб мені через тебе дісталося. Я йду назад. Скажу Старому Бецману, що знайшов тебе, але ти не захотів іти. Бо був надто заклопотаний сидінням на пакеті з борошном і роздумами про свою сім’ю.

Здавалося, Саймон його навіть не почув.

— І ось я зрозумів, що мій батько — це просто ще одна людина на планеті Земля, яка не знає, хто я такий. Та й по всьому. А рахуватися треба тільки з тими людьми, які тебе знають.

— Я рахую, Сайме.

— Тому зі своєю мамою я рахуюсь. І з бабусею. І зі Сью.

— Один…

— Але не з ним. Його я не враховую.

— Два…

— Не те щоб я його звинувачував. Просто не рахуюся з ним.

— Три!

Полишивши всі спроби достукатися до здорового глузду Саймона, Робін розвернувся і пішов назад у клас. І навіть дійшовши до повороту, він ще чув звіддаля, як позаду нього Саймон продовжує щось розповідати своєму борошняному немовляті.

— Зараз я почуваюся значно краще, чесне слово. Здається, я й не розумів, як уся ця ситуація мене гнітила. Але зараз я почуваюся іншою людиною. Я почуваюся вільним.

Довговії очі борошняної малючки випромінювали співчуття.

— Ти ж розумієш, про що я, правда?

Вираз її обличчя так і не змінився.

— Ти розумієш?

Малючка непорушно дивилася на нього.

Повільно і невблаганно Саймон прийшов до тями. Що він узагалі тут робить? Сидить посеред шкільного коридору на зручному м’якому пакеті та розмовляє з мішком борошна? Чи він уже зовсім з глузду з’їхав?

Саймон схопився на ноги, немов ошпарений. Борошняне немовля! Та ніяке вона не борошняне немовля. Просто дурнуватий неживий мішок з борошном. Вона — це навіть не вона. Вона — це воно. Що ж із ним таке? Майже три тижні він обговорював своє життя з мішком борошна. Він що, зовсім звихнувся? Штуковина, яку він зараз тримає, — це лише частина якогось нудного шкільного проекту. Вона ж несправжня. Вони всі несправжні.

Схопивши пакет з борошняними немовлятами за кутики, Саймон із силою його перевернув. Мішки борошна розсипалися врізнобіч. Ось що вони таке. Мішки борошна! Борошняні мішки!

Саймон узяв один мішок і підкинув його до стелі. Він розірвався, і борошно снігом посипалося донизу. Та Саймону було байдуже. Він відчув надзвичайне полегшення, ніби його несподівано випустили з в’язниці; ніби після корабельної аварії він безнадійно плив і плив, аж раптом помітив берегові вогні; ніби лікар, священик і вчитель прийшли сказати йому, що вони помилилися, що все це була просто помилка і він не стане батьком, принаймні поки що.

Усе скінчилося. Яке полегшення! Він підкинув ще одне борошняне немовля. А потім ще одне. Він був на грані, на самісінькій грані. Він по-справжньому полюбив свою борошняну малючку. Він по-справжньому піклувався про неї. Але вона була несправжня! А значить, він тепер вільний! Вільний, вільний, вільний!

Наступне борошняне немовля зачепилося за лампу на стелі та розірвалося. В екстазі Саймон підставив обличчя під потік борошна, що посипалося на нього, і підкинув наступне немовля ще сильніше. Яка йому взагалі різниця? Хіба пан Гаєм не дав йому офіційного дозволу? «Мені байдуже, навіть якщо ти роздереш ці дурнуваті мішки на клапті! Просто винеси їх звідси!» Саймон так і зробив.

Значить, розірвати їх на клапті?

Чудова ідея!

Він швиргонув одне немовля, а за ним інше. Борошно розліталося на всі боки. Білими хмарами клубочилося в коридорі. Щоразу, коли він підкидав черговий мішок, величезні хмарища борошна утворювали в тьмяному коридорі снігову бурю, справжню хурделицю — оце й був грандіозний, справді грандіозний вибух.

Борошно здіймалося вгору й осідало на підлозі шаром аж до кісточок. Кому яке діло? Здоровенному Саймону, який футболив мішки з борошном, точно було байдуже. Він ще встигне побути відповідальним, коли подорослішає. Коли настане час, він ще встигне побути хорошим батьком.

Але не зараз. Не зараз, коли він такий молодий. Не зараз, коли він здатен на все і перед ним видніються запаморочливі яскраві горизонти — значно ширші, ніж він будь-коли міг собі уявити.

Гуп… Гуп… Борошняна хуртовина все кружляла арктичним хаосом, а Саймон переможно підняв руки вгору. Він не припуститься такої ж помилки, як його батько. Ні-ні. Він не зв’яже собі руки й ноги передчасно, щоб потім не довелося робити важкий вибір заради власного життя і кидати дитину, яка через кільканадцять років буде щодня плентатися Вілберфорс-Роуд, подумки звертаючись до батька зі зморшками навколо блакитних очей, якого ця дитина сама й вигадала, тому що справжній батько вирішив чкурнути.

Він ніколи такого не зробить. Ніколи, ніколи, ніколи. Він зачекає, поки буде готовий. Він пильнуватиме. І одного прекрасного дня, коли зрозуміє, що готовий…

Гуп… Гуп…

Борошно падало на нього дощем. Воно стікало по ньому річечками і струмочками. Воно вихором кружляло навколо нього. Він був сніговиком, сніговою людиною, ходячою лавиною. Гуп… Гуп… Він вимістив на пошарпаних мішках з борошном усі свої дрібні розчарування, які назбиралися за минулі три тижні. «Сайме, не залишай її тут». «Будь обережний». «Ти впевнений, що вона в безпеці?» Невже мама відчувала те саме, коли багато років тому тягнула його за собою в спортивний клуб, щоб одну нещасну годину на тиждень пограти в бадмінтон? Як він міг, перехилившись через балконне поруччя, діставати її своїм ниттям? Як він міг?

Гуп… Гуп… Гуп… Нові й нові мішки розривалися в повітрі, борошно сипалося дощем. Його мама свята. Він подарує їй квіти. Він притисне Саджида до стінки, щоб той позичив йому частину свого незаконного прибутку, і купить їй десяток-другий червоних троянд. Вона на це заслуговує.

Саймон розірвав останніх немовлят і, занурившись у борошно аж до ліктів, розсипав його навсібіч. Його щастя було непохитним. Хай призначають відпрацювання хоч навіки-віків. Байдуже. Година на день? Та йому це за іграшки! Порівняно з тим, чого він щойно здихався!

Він не зміг стриматися і заспівав.

— Напинаємо вітрила — і несе нас вітер змін.

Кличе вже мене до себе моря вільного блакить…

Сильний голос звучав крізь борошняну хурделицю.

Усе зачерпуючи й зачерпуючи жменями борошно, хлопець розсипав його навколо себе — біле на біле. О щасливий, щасливий Саймон!

— І летімо, мов на крилах! Хай лунає хвилі дзвін! — виспівував він. — Залишаймо позад себе все пусте, що нас гнітить.

Борошно вирувало навколо нього, немов потужний зюйд-вест[18]

— Мерщій на схід сонця, пригоди нас кличуть, — все голосніше горланив він. Йому вдалося уникнути пастки. Звичайно, його покарають, але він уникнув пастки. Йому ще вистачить часу побути відповідальним.

— Бувайте, рідненькі, все буде гаразд.

Залишилося не так уже й багато клаптів мішковини. Увесь коридор був засипаний борошном. Шкода, звісно, що 4-В нічого буде представити на конкурсі наукових досліджень. Та що вдієш. Принаймні вони багато чого навчилися.

Його неймовірний голос лунав коридором.

— Когось вабить спокій й колиска дитяча…

Востаннє копнувши борошно, Саймон подався коридором геть.

— Але я — вітрильник, пливу повсякчас.

Мартін Саймон, який скористався нагодою і пішов у туалет, щоби подужати останні сторінки «Пошуку Святого Грааля», відірвався від слів, які читав саме тієї миті.

«Ось справжня непохитна відвага», — тихенько повторив він, прошепотівши ці слова собі під ніс. Йому й справді здалося, що тут, просто перед ним, з’явився хтось надзвичайно високий і сильний, немов лицар у білосніжному вихорі — страхітливий і приголомшливий.

Мартін Саймон притиснувся до стіни, коли повз нього, співаючи, пройшов Саймон Мартін.

А пан Картрайт, роздратовано вийшовши в коридор шукати свого заблудного учня, почув чудовий, просто пречудовий тенор, що луною відбивався від стін і стелі, та з повагою дав дорогу білосніжному видиву, яке, немов вітрильник, прямувало назустріч своїй безтурботній молодості.

Примітки

1

Шкільна освіта у Великобританії поділяється на початкову (приблизно з 5 до 11 років) та середню (приблизно з 11 до 16 років). Тут ідеться про учнів четвертого класу середньої школи, яким десь по 14 років (прим. перекладачки).

2

У великобританській середній школі навчальний рік зазвичай ділиться на три частини (триместри), кожна з яких триває приблизно по три місяці (прим. перекладачки).

3

Шарль Бодлер — французький поет середини XIX століття (прим. редакторки).

4

Дюйм — одиниця вимірювання довжини. 1 дюйм 2,54 см, тож 10 дюймів — це близько 25 см (прим. редакторки).

5

Фунт — одиниця вимірювання маси. 1 фунт 0,45 кг, тож 6 фунтів — це приблизно 2,7 кг (прим. перекладачки).

6

Будиночок Венді — дитячий іграшковий будинок, у який вміщається кілька дітей. Розміри і матеріали можуть бути різні: іноді будиночок пластиковий, а іноді дуже нагадує зменшену копію справжнього. Зазвичай у будиночку Венді є одна кімната, коридор та по одному вікну в кожній стіні. Вперше іграшковий будинок такого типу згадується в п’єсі Джеймса Баррі «Пітер Пен», де його було побудовано для Венді Дарлінг, однієї з головних героїнь твору, — звідси й назва (прим. перекладачки).

7

Унція — одиниця вимірювання маси, близько 28 грамів (прим. редакторки).

8

«Тоттенгем Готспур» (англ. Tottenham Hotspur) — професійний англійський футбольний клуб (прим. перекладачки).

9

«Нотр-Дам де Парі» (фр. Notre Dame de Paris) — відомий французько-канадський мюзикл за мотивами роману Віктора Гюго «Собор Паризької Богоматері». Квазімодо — один з головних персонажів, глухий горбань, який працює дзвонарем у соборі (прим. редакторки).

10

Ярд — одиниця вимірювання довжини. 1 ярд 91,44 см, тож 10 ярдів — це близько 9 м (прим. редакторки).

11

Фут — одиниця вимірювання довжини. 1 фут 30,48 см, тож 10 футів — це близько 3 м (прим. редакторки).

12

Ріп ван Вінкль — головний герой однойменної новели американського письменника Вашингтона Ірвінґа; житель селища поблизу Нью-Йорка, що проспав 20 років у горах і спустився з них, коли всі його знайомі вже померли; уособлює образ людини, яка змарнувала своє життя (прим. перекладачки).

13

Гаргантюа — персонаж романів французького письменника XVI століття Франсуа Рабле про пригоди батька й сина велетів — Гаргантюа і Пантагрюеля (прим. редакторки).

14

' Футбольні картки — колекційні картки з фотографіями відомих футболістів (прим. редакторки).

15

Дискант — високий дитячий голос (прим. редакторки).

16

«Пошуки Святого Грааля» — лицарський роман початку XIII століття (прим. редакторки).

17

Протагоніст — головна дійова особа в художньому творі (прим. редакторки).

18

Зюйд-вест — південно-західний вітер (прим. редакторки).

Content

Енн Файн
Борошняні немовлята

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

Примітки