Успенський Михайло

Зміїне молоко

Михайло Успенський

Зміїне молоко

«Жаба хитра,

Та маленький хрущ із ґвинтом

Значно за неї хитріш».

Барон Хіраока

Від автора

Імена братів Стругацьких я почув дуже давно — страшно сказати, в 1957 році. По радіо анонсували «Країну багрових хмар», і книжку я, звісно, добув. Ну, тут усе й почалося. З батьківської електробритви я змайстрував модель всюдихода «Хлопчик», приробивши з боків пару гайкових ключів і гусениці від іграшкового трактора. Надалі творчість Стругацьких я використовував із менш згубними наслідками, тобто сам став вигадувати всілякі міжпланетні пригоди. Кожна нова книга або публікація Стругацьких ставали подією, і я досі прекрасно пам’ятаю, де й за яких обставин придбав ту чи іншу книгу — де придбав, а де й замилив.

Думаю, зайва річ говорити про роль, яку відіграли брати Стругацькі в моїй літературній долі. Але наслідувати не хотілося, тому довелося наполегливо шукати власний стиль. Але завдяки саме їм я зрозумів, що таке стиль взагалі.

А скільки інших авторів відкрив я для себе завдяки їм!

Якщо в тексті траплялася цитата, треба було доконче з’ясувати, звідки саме вона взялася. Тільки письменника Строгова я ніде не знайшов, але дуже підозрюю, що Аркадій і Борис Натановичі зашифрували таким чином радянського класика Георгія Мокійовича Маркова, у якого, як відомо, є роман «Строгови».

І перші претензії до радянської влади у мене виникли саме через те, що вона припинила у свій час друкувати Стругацьких. Істотніші претензії з’явилися пізніше.

Тому я охоче прийняв пропозицію брати участь у цій збірці. Спочатку збирався написати третю частину до «Понеділка» і «Казки», але потім подумав, що це було б занадто легко й очевидно, ось і вибрав «Хлопця з пекла», де, здавалося б, уже всі крапки розставлені. І спробував поставити цього хлопця з ніг на голову…

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ

…І піднімаю я нещасну свою довбешку, і дивлюся, куди цей старий шкарбан у скельцях показує, а там — отці-дракони — висить на рояльній струні Бійцівський Кіт у повному бойовому. Язик майже до поясу вивалився, а очі вже шипучі мухи повиїдали.

Знати я його, звісно, не знав, лички ж бо першого курсу. Коли його до нас у Школу взяли, я вже щосили геройствував у гирлі Аріхади. Але щоб тут, у столиці, хтось на Кота наважився руку підняти…

— Самі бачите, юначе — цивільне населення озвіріло, ловить солдатів і влаштовує самосуд. Тож ви замість мундирчика надіньте щось інше, чи хоча б і цей халат згори накиньте…

— Ну вже ні, пане військлікарю, — кажу. — Форму з мене тільки з мертвого знімуть. Гуманісти хрінові, демократи… Уряд національної довіри… Котеня задушили й радіють…

— Давайте ящики розвантажувати, — метушиться мій доктор.

— Зараз, пане військлікарю. Не квапте мене, — кажу, — а то я дуже квапитися почну, й біда станеться.

Шоферюга такі справи почув, лізе з кабіни, а з ним битися все одно що з рядовим Драмбою, будь ти Бійцівський Кіт, будь ти сам дракон Ґуґу. У нього пика ширша за колісний ковпак.

— Почекайте, — кажу. — Люди ви чи не люди?

Дістаю ніж, підстрибую, однією рукою чіпляюся за піддашок перед входом, другою перерізую струну й устигаю підхопити задушене Котеня. Ніж йому при цьому ще в бік увійшов — пробач, брате хоробрий, тобі нині байдуже.

Відніс його на клумбу. Важкий він був, як усі мертвяки. Але я там, у Корнія, здорово погладшав. Либонь, у самого герцогського синочка на столі такого не бувало, що я там їв… Тільки до чого це при покійнику згадувати?

Тягали ми ці ящики, тягали — потім виходжу я на шпитальний ґанок з лопатою, щоб бідолаху цього зарити. Богадільників, звісно, тепер удень із вогнем не знайдеш.

Земля м’яка. Та скільки я її, землі цієї, за війну перекидав!

Мабуть, купа вийшла б вища за шпиталь.

Бував я вже в цьому шпиталі. Мене там від дистрофії лікували, а дистрофія, доповім я вам, це така штука: підеш у сортир, а тебе віддача від струменя на стінку кидає.

Темніє. Скоро зірки з’являться. Сонце земне, либонь, теж випнеться, тільки мені його не розрізнити серед інших. Ось наше сонце я з Землі бачив, Корній показував. Зірка як зірка, не подумаєш, що рідна…

Ех, зірка моя рідна, столиця дорога, Айда-Алай, Серце Алаю… Що ж із тобою вчинили! У бухті танкери горять, Пагорб Полеглих Ангелів, здається, дощенту снарядами знесли, Браґґівка наша відважна, розбійна, теж у вогні, а герцогський палац… Краще не бачити зараз його тому, хто раніше бачив…

І, головне, хто все це натворив? Свої ж і натворили. Та візьми столицю… щурожери — й то, мабуть, такого не було б. Щурожери будівлі й барахло бережуть через жадібність свою та лінь, і якщо вже куди ввійдуть, то назад ні за що не вийдуть, так і залишаться жити. Командир-щурожер швидше роту марно покладе, ніж хоча б одне скельце розіб’ється. Та й чого йому людей жаліти, коли щурожерихи заразом по десятку народжують із злочинною метою створити демографічний тиск? Правда-правда, в «Бойовому листку» писали. І не писака який-небудь, а відомий письменник Ляґґа, той самий, що епопею «Алайські зорі» створив у священному творчому екстазі, живим залишуся — треба буде прочитати, дуже, кажуть, душевна книжка…

Але недовго мені довелося мрії мріяти — підкочує до шпиталю машина, і не просто машина, а спецвегікуль служби безпеки. Вона на кшталт бронеходу, тільки маленька. І навіть башточка на даху обертається.

Ясна річ. Хтось зі шпитальної обслуги в ім’я ідей миру й гуманізму дзенькнув і доповів, що, мовляв, живий Бійцівський Кіт, кривавий наймит кривавого герцога, прикинувся санітаром, страхаючись суворого, але справедливого народного гніву…

Вилазять із машини двоє. Їх у нас яйцерізами звуть — самі розумієте, за ефективні методи слідства. Ось на них, яйцерізів, ніхто не полює, вони всякій владі потрібні, а якщо це й не кадрові яйцерізи, а їхні звільнені підслідні — так іще гірше. Шинелі чорні, до каблуків, а замість військових картузів — зелені ковпаки на кшталт тих, що інсурґенти під час Першого Алайского Повстання носили. Традиції зберігають, зміїне молоко!

Один схожий на солону рибу, яку тільки-но з банки вийняли, а другий — на рибу ж, і теж солону, але у банці залишену, через що їй, кістлявій, прикро.

— Ступай сюди, котяра, — кличе один. — Поговорити треба.

— Аж ніяк, панове, — відповідаю. — Прикомандирований до шпиталю, знаходжуся в розпорядженні бойового лікаря пана Маґґа…

Тут мій доктор, немов би почувши, що про нього мова, зі шпиталю виходить.

— У чому справа? — питає. Голос у нього тихий, але переконливий. Мене ж ось переконав вантажівку з багнюки виштовхувати.

Щоправда, переконав-то більше шоферюга, але все ж…

— Агов, дідуню, — кличе другий яйцеріз. — Тупай сюди, руки з кишень вийми…

Зміїне молоко! У мого дідка звання, прирівняне до майорського загальновійськового, а ці, либонь, не вище за сержанта. Але підходить дідок, і руки з кишень вийняв.

— Документи ваші попрошу, — каже лікар. І навіть руку простягає.

— Ич, документи йому! — зрадів яйцеріз.

А другий мого лікаря навіть не ударив. Він просто зняв з нього окуляри, впустив і роздавив чоботом.

Ах ти ж, тварино витрішкувата, думаю. Дідусь мій сто разів під смертю ходив, поки вакцину цю віз, щоб ти, гадюченя, від проносу не врізав дуба…

Отож, лопата моя в руках немов навпіл розірвалася: держаком одному в діафрагму, а штихом — другому в кадик. Тільки перестарався я трошки — забув, як погладшав на корнієвих харчах.

Зніс яйцерізу голову, немов легендарний Блакитний Кат зраднику-маркізу. Та й перший, треба думати, не жилець.

Позаду шум якийсь чую, гуркіт. Озираюся — зміїне молоко! У спецмашині ж третій був, водій. Він уже, либонь, башточку на мене встиг розвернути, а у башточці великокаліберний кулемет-двадцятка, патрони в нього величиною з чоловічий причиндал острівного дикуна у бойовому стані, і коли потрапляє така штука в людину, мало хорошого від неї залишається…

Тільки не вистрілить уже водій-яйцеріз, бо лежить його спецвегікуль на боці, і жерло кулеметне тільки дарма асфальт колупає.

А з-за машини виходить люб’язний мій шоферюга й руки від бруду обтрушує. Все-таки недаремно в авточастини беруть цих дітей із південного узбережжя, та інакше й не можна: дороги в нас самі знаєте які, в основному пердючим паром долати доводиться…

Підбігає пан військлікар: як ви могли, як ви могли, це нелюдяно… Мовчи, дідусю, кажу, бо водій там, у себе всередині, зараз по рації зі своїми зв’язується, і скоро буде тут яйцерізів стільки, скільки ти в житті мікробів не бачив у свій мікроскоп. А спецвегікуль машина серйозна, міцна, її не всяка граната візьме, та й не маємо ми ніякої гранати, хіба що шоферюга твій розламає яйцерізний екіпаж голими руками, як сват весільний пиріг.

Шоферюга ж краще придумав — заткнув вихлопну трубу дрантям, а яйцеріз з переляку мотора не заглушив і скоро посинів увесь.

— Відходити треба, пане військлікарю, — кажу. — Напевно встиг він своїх викликати.

Він, звісно, запротестував — лікарський обов’язок, Присяга Здоров’я Нації, але шоферюга гаркнув: «Та що з ним розмовляти, зараз-за!», згріб свого прямого начальника в оберемок, побіг до своєї вантажівки й запхнув дідка в кабіну.

Я теж яйцерізів чекати не став, влаштувався третім з краю, щоб пан військлікар, чого доброго, не вискочив свій обов’язок виконувати. Шоферюга дав по газах, і полетіли ми по вищербленому асфальту так, що вельми любо. Тільки от куди летіти, думаю, на всіх дорогах блок-пости, нас і зупиняти ніхто не буде, а вліплять нам бронебійний снаряд у бік, та й край.

— Рулюй, — кажу, — у Браґґівку. Там зараз усе горить синім полум’ям, але підвальчик хоч би там який ми собі знайдемо.

Ліхтарі в місті не горять — ніколи панам гуманістам такими дрібницями займатися, треба панам гуманістам святу помсту творити, хлопчаків у військовій формі відловлювати…

А це в них поставлено на славу: ось уже й сирени завили з усіх боків, ось уже й тривогу оголошено. На повному ходу пролітаємо площу Ображеної Невинності — там нам услід хтось стріляти почав, але несерйозно, з поліцейського пістолета. Ось уже й Зелений Театр, але тільки не зелений він тепер, а чорний, і тут утечі нашій настає кінець.

— Паливо вийшло, — каже шоферюга. — Як ми до шпиталю дотягли — не збагну.

— Треба йти в міський магістрат, — оклигав наш костоправ, — усе пояснити, організувати вакцинацію…

— Вони вам, пане військлікарю, організують, — відповідаю. — Вони нас самоперше розстріляють, а потім розбиратися почнуть, кого розстріляли й за що. Зброя цивільним у руки потрапила — страшна річ.

— Мабуть, ви маєте рацію, — зажурився мій дідусь.

Вилізли ми з вантажівки й озирнулися. До Браґґівки ще тупати й тупати. Розвалин, щоб відсидітися, поблизу немає, бо й будинків ніяких тут не було — паркова зона. Але дерева в основному взимку на розпал пустили, одні пеньки стирчать. Яйцерізи над усім містом освітлювальні ракети вивішують, ніби така вже я важлива персона.

Автомат мій саморобний водій іще коли в кущі викинув. У пана військлікаря за статутом має бути особистий десятизарядний «фельдмаршал», але, боюся, кобура в пана військлікаря набита проносним та блювотним. Щоб пацієнта, значить, із двох кінців несло. Шоферюга, значить, яйцерізів по одному хапатиме, а я їх пігулками напихати стану для пониження бойового духу…

І чую я якийсь шум у кінці колишньої алеї. Тільки-но зібрався я лікаря з шоферюгою на землю покласти й сам лягти, а вже пізно.

Підлітає до нас довжелезний чорний «ураган» — не інакше, в герцогському гаражі конфіскований. Сирена не працює, і фари не горять. А я навіть лопату свою смертоносну прихопити не здогадався.

Гаразд, думаю, якщо вони відразу стрільбу не відкриють, одного-двох я з собою прихопити встигну, та й шоферюга дурно помирати не стане, не та порода…

Від’їжджають дверці убік. Одна людина сидить в «урагані». Зате яка. Я його раніше лише на знімках у спецжурналах бачив.

Одноокий Лис сидить за кермом, начальник контррозвідки Його Алайської Високості.

— Здоров, курсанте, — каже. — Як би дощик нині не зібрався…

І після цих слів свідомість мою покинув Бійцівський Кіт Ґаґ, відважний курсант, хлопець хороший, але дурнуватий, і знову я став самим собою — полковником контррозвідки Ґіґоном, спадковим герцогом Алайським.

РОЗДІЛ ДРУГИЙ

Доповідь я мав детальну й ґрунтовну. Я креслив графіки, складав списки, малював схеми й мапи. Час від часу Одноокий Лис вмикав у мені Ґаґа й розпитував про те, що Бійцівський Кіт бачив у будинку Корнія Яшмаа, з ким зустрічався та яких розмов був слухачем. Знову ставши полковником Ґіґоном, я слухав записи оповідань Ґаґа й у котрий раз дивувався, що у нас з ним абсолютно різні голоси. Таки добра ця система — двоє в одному. Котяру, як видно, приймали за повного телепня (повним-бо телепнем він якраз не був), і обговорювали при ньому абсолютно серйозні речі, сенс яких міг зрозуміти лише полковник Ґіґон.

Ось пан Корній відкриває Ґаґу очі на скотинячу суть правлячої алайської династії, ось він показує йому рапорти земних агентів… Багатьох із них ми вже засікли, але ще парочка імен не завадить. Брати треба всіх, усіх до одного. Тільки їх же й в Імперії повно-повнісінько, генерале, ось у мене й на Імперію список, але як ми їх отам шукатимемо?

— Не турбуйтеся, ваша високосте, — сказав Одноокий Лис і запалив смердючу самокрутку. — З проблеми вторгнення ми давно й успішно співпрацюємо з імперською службою безпеки. Вам я цього, даруйте, не повідомляв.

У мене перехопило горло. Тоді як дві держави кілька років люто шматували одна одну, їхні розвідки, виявляється… Та ще й без мого відома… Я хотів тут же викликати розстрільну команду, але передумав. І невідомо ще, кому підкоряється нині розстрільна команда. Тому я сказав лише:

— Гаразд, пане генерале. І давайте так: до коронації я для вас ніяка не високість, а полковник Ґіґон, підлеглий вам по службі. Так нам обом буде легше.

Справді, стало легше. Ми перекидали один одному через стіл листочки з іменами та зводили їх у систему.

— Баруґґа, сержант військово-архівної служби, він же Семенков Густав Адольфович…

— Реєстратор мерії Ґінґа, він же Михельсон Карл Іванович…

— Пані Ґіон, дружина коменданта палацу — ого! — вона ж Ольга Сергіївна Кулько… Ну, ці в мене завжди під рукою.

— Полковник шифрувальної служби Креґґ, він же Ігор Степанович Шелдон…

— Старший наставник школи Стерв’ятників Ґенуґ, він же Віктор Жанович Пшездецький…

Багато, багато їх було — тих, що звали себе прогресорами.

Нам з генералом подали чай з бісквітами, ми поглинали їжу, не бачачи її, і все розкладали й розкладали на величезному генеральському столі прокляті картки. Усе це були, судячи з розповідей Ґаґа й рідкісних моїх зустрічей у будинку Корнія, прекрасні, чудові люди, які щиро бажали добра нещасній Ґіґанді, які проробили для досягнення цього добра величезну роботу, часто брудну, часто криваву, часто невдячну й безмірно небезпечну — знали б вони, звісно, усе до кінця. Шкода було їх, але…

Мені прийшла раптом в голову навіжена, неможлива думка.

— Ваша високоповажносте, чи немає в розпорядженні нашого… вірніше, наших відомств відомостей про людей зі шкірою зовсім чорного кольору?

Одноокий Лис подивився на мене з подивом, і навіть, здається, наліпка на порожній очній ямці витріщилася.

— Чорного? А чому не помаранчевого? А втім…

Він ляснув пальцями, і звідкілясь нізвідки виник його референт, який не мав ні лиця, ні віку. Генерал прошепотів йому щось на вухо, і, не встигли ми розкласти черговий десяток карток, виник знову й доповів, що так, на головному острові Архіпелагу Тюрю у племені Безсонних Уночі займається відправленнями язичницького культу якийь Ауео на прізвисько Чорний Відьмак, і відьмак цей, за відомостями етнографів, чорний, як совість тирана.

— Етнографи, треба ж, — гмикнув генерал. — Я думав, вони всі в армії…

— Послати туди когось можна? — спитав я.

— Не забувайте, полковнику, що ми в підпіллі. Втім… Та ті ж етнографи. Вони ж у нас і про здоров’я тубільців піклуються, та й не вони навіть, а Його Алайська Високість…

— Не можна його там залишати, — сказав я. — Хоч один залишиться, такого натворить! Особливо цей, Вольдемар Мбонга. Він, генерале, знаєте…

— Поки ще не знаю, — сказав Одноокий Лис, заповнюючи картку. — Візьмемо звичайним порядком.

Я раптом уявив собі, як Вольдемар Мбонга висаджується з «привида» десь у нас у Смердючих Джерелах, бреде по путівцю й запитує у зустрінутої старої, як пройти у столицю. І чує у відповідь: столиця ж недалеко, та тільки я, синку, скільки років в Алайскому герцогстві живу, а негра жодного разу не бачила…

Потім нам подавали обід чи вечерю — вікон-бо в підземеллях не буває. І лише тоді я наважився поставити своє запитання.

— Ваша високоповажносте, — сказав я. — Як загинув мій батько?

Одноокий Лис витер губи серветкою, зітхнув і розповів як.

Він не опускав ніяких подробиць, як і належить розвідникові. Він розповідав не синові, він інформував співробітника. Монотонним голосом, як по папірцю. Називаючи усі речі своїми іменами або медичними термінами. Розповідь вийшла довгою, як і агонія герцога Алайского.

Я відкинувся на спинку крісла й закрив очі. Ми ніколи не були особливо близькими з батьком — він займався полюванням, політикою та війною, не схвалював мого безладного читання й занять живописом, заборонив зустрічатися з молодою баронесою Треґґ, а коли заборона була порушена, запхнув мене в розвідшколу й громовим своїм голосом наказав Одноокому в разі чого просто мене розстріляти, за що пан генерал не лише не понесе відповідальності, але навіть отримає нагороду… А якщо ж юний герцог знаходитиметься у привілейованих по відношенню до інших курсантів умовах, то розстріляний буде якраз сам пан генерал…

— Так, — сказав я. — А мама?

— Герцогиня вижила, — відповів генерал, і, присягаюся, око його зволожилося. — Але вам краще її не бачити. В усякому разі — поки що. Лікар, якого ви притягнули з собою, — справжня знахідка…

Он, значить, як. Панове прогресори, якщо опиняться біля мене на співбесіді, стануть, звісно, заперечувати всяку свою причетність до перевороту, або ж заявлять, вони цього не хотіли, це народ, доведений до відчаю століттями голоду, експлуатації й війни сам піднявся в пориві гніву й замучив своїх мучителів. А вони тільки збирали тут інформацію… Зміїне молоко, та кому на Землі потрібна інформація про Ґіґанду? Кому там так уже хочеться знати про епідемії, багнетні атаки, спалені села та зруйновані міста? Десятку психів на кшалт Корнія? І брешуть вони, навіть самі собі брешуть, що не втручаються, не можуть вони не втручатися, натура в них така… Гаразд, коли цей… як його… уряд національної довіри (чи народної єдності?) буде повішено на площі Ображеної Невинності, ми оголосимо народу, що спустилися на Ґіґанду з неба, як писалося в пістрявих книжках, які серйозні люди й за книжки не вважали, спустилися з неба хитрі й злі завойовники з метою поневолити вільний народ Ґіґанди, або поїдати наших немовлят, або провадити над нами нелюдяні досліди, або вивозити наші природні багатства, або… ну та є фахівці, придумають щось. Тут потрібна велика брехня, бо правда занадто жахлива.

А мама завжди хотіла бачити мене освіченим государем на зразок прадіда мого, герцога Іннґа, покровителем мистецтв, вона підсовувала мені старовинні яскраві альбоми, часто водила в палацову галерею й пояснювала алегоричний сенс полотен Ураґґа й гравюр Ґрінґа, влітку ми зазвичай об’їжджали старовинні замки, і в кожного замка була своя історія, своя легенда…

— Полковнику, вечерю закінчено, — нагадав Одноокий Лис.

Отже, це була вечеря. На моє питання, звідки тут, під землею, з’явилися такі великі й зручні зали, хто й коли обладнав тут гаражі, майстерні, шпиталі, хто накопичив таку кількість зброї й військової техніки, генерал відповів, що почав усю цю затію його попередник, Чорний Грім, і тримав усе в таємниці навіть від правлячого дому, а потім таємницю цю передав наступникові. «Доводилося й мені мовчати, хлопчику, — казав Одноокий Лис. — Бойова техніка числиться списаною або загиблою в бою, зброя й припаси… Ну, зізнався б я, що тут відбувається, зараз же попав би під трибунал. Усе до останнього патрона — фронту, говорив герцог, до останньої банки тушкованого м’яса…». І правим виявився старий хитрун, бо сховище Його Алайської Величності нині було зайнято — уряд народної довіри (чи національної єдності?) ховався там зараз чи то від народу, чи то від нації в цілому. Я з великим здивуванням дізнався, що до уряду цього ввійшов заступник міністра оборони, старший мажордом палацу, молодший конюший, бібліотекар, якийсь солдат і двоє заклепників із Бронемашинного. На якого біса там заклепники, адже вони глухі, подумав я. Втім, якщо врахувати, що старшого мажордома звуть Андрій Яшмаа… Андрій Корнійович Яшмаа… До нього добратися буде важко. Але необхідно. До нього — в першу чергу.

Мабуть, доведеться його просто вбити, відразу й несподівано, без нашої медичної комедії. Не повірять, та й не допустять до нього чужого лікаря наші ж холуї… Так, чи їздив наш мажордом у відпустку? Напевно так. А куди їздив? Зрозуміло, на Землю. А де жив на Землі? Ну, звичайно ж, у Корнія Яшмаа. Чи міг його Ґаґ там бачити? Тобто навпаки, чи міг він бачити Ґаґа? Корній мене, тобто Ґаґа, усім показував.

Бачив, відповів Ґаґ Одноокому Лисові. Бачив, ваша високоповажносте, от як вас зараз. Він іще з татком, паном Корнієм, тобто, сперечався. Чого, каже, матір мучиш? У сім’ї в них незгода, а чого, питається, ділити, коли на Землі всього навалом? З жиру бісяться, ваша…

Лис гидливо заткнув Ґаґа й стали ми думати, як підібратися до Андрія Корнійовича.

— І все-таки він нам потрібен живий, — сказав Лис. — Адже Яшмаа, як я зрозумів, курирує саме Ґіґанду?

— Буде він у нас, — сказав я. — Буде живий. Тільки поїду я сам.

— Ваша високосте, — сказав Лис. — Ви не маєте права ризикувати…

— Полковник Ґіґон, — сказав я. — На завдання поїде полковник Ґіґон. А якщо справа зірветься, то й герцог Алайський нікому не знадобиться.

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ

Дорога у столицю виявилася несподівано довгою — тоді, вночі, на чорному «урагані» вони доїхали до сховища куди швидше. Дощ скінчився ще за північ, асфальт просох, і тільки в неглибоких вирвах поблискувала вода, а що творилося в глибоких, те там і творилося.

Виїзд зі сховища — герцог вирішив, що воно з повним правом носить назву «Наріянґґа», що означає «лисяча нора» — був замаскований за всіма правилами військового мистецтва, ба навіть більше. За кермом санітарної машини — старенької, побитої осколками, сидів Ґуґу — так герцог прозвав свого шофера. Ґіґон раз у раз поглядав на його перев’язану голову й посміхався — аж надто зухвалою й нездійсненною була уся затія. У фургоні санітарки сиділи й лежали поранені, числом десять, і стояв у фургоні мерзотний гангренозний запах, і бинти були всі в крові.

— Не сунуться, — сказав Ґуґу. Руки його були у білих нитяних рукавичках. — Зараз усі зарази бояться, себе бережуть. Кому хочеться війну пройти, вціліти, а потім дристати, доки мізки з дупи не полізуть… Даруйте, ваша високосте.

— Знову високість? — гаркнув герцог. — Нас із твоєю високістю перший же патруль пов’яже, і сто разів буде правий, зміїне молоко! Уґоґ мене звуть, санітар Уґоґ, і зараз не я твій начальник, а ти мій!

Він знову грав роль Бійцівського Кота, але цього разу сам — адже кодове слово було відоме тільки Одноокому, а з тим хіба мало що може статися за цей час? Все-таки чоловік у літах, битий, неодноразово поранений… То що ж, потім до кінця життя в Бійцівських Котах ходити? Та й недовго цю роль грати, але грати вже доведеться на совість…

— Не збагну, котяра, — сказав Ґуґу, виконуючи наказ герцога, — як ми цю війну програли.

— Тобі видніше, — сказав герцог. — Мене тут не було, я по лазаретах валявся, по санаторіях відпочивав.

— Зведення, головне, сприятливі, — продовжував шофер. — Ну, а зведенням у нас мало хто вірить, але от і хлопці, яких із передової до нас направляли, теж розповідали, що, мовляв, перейшли в контрнаступ, вибили щурожерів із Червоних Млинів, загнали в ліси й там усіх попалили. Кажуть, генерала Дриґґу зі штрафного табору звільнили, ось він усе це й очолив. І десантна бригада з Архіпелагу самовільно прибула — не хочемо, кажуть, синьодупих охороняти, коли батьки-матері в небезпеці. Старий герцог збирався було кожного десятого розстріляти за порушення Статуту, але потім тільки рукою махнув і наказав видати по пляшці на рило зі своїх льохів. На аеродромі тоді ще одна ціла смуга залишалася — ось вони й полетіли. Спустилися щурожерам у тил, розгромили авіабазу, іще щось там… Отож, усі мають щасливий вигляд, мріють про вторгнення в Карґон — і тут на тобі! Говорить радіостанція військово-революційного комітету! Династію скинуто, кривавий герцог… — він покосився на полковника Ґіґона, — ну, взагалі, скинуто династію.

— І всі погодилися? Я маю на увазі там, на фронті?

— Так у щурожерів те ж саме сталося! Вони фронт відкрили, а йти в Карґон уже ні палива немає, ні машин, а головне — сил більше нема, воювати ж нема за кого. Генерал Дриґґу застрілився — я, каже, за якусь іншу країну воював. Ну, а як ворога не стало, тут старі рахунки почалися, стали потроху офіцерам грубіянити, а потім і різати. Тут іще міські у військах крутяться, підбивають — повернути зброю, значить, проти своїх же гнобителів. Ех, якби щурожери не підвели, ми б і досі звитяжно воювали!

— Подобається воювати, чи що? Ти ж санітар.

— Мовчи, котяра! Знаєш, скільки я вашого брата на спині перетягав? Може, дивізію, може, більше.

— Мовчу, — квапливо сказав герцог. — Звідки ж міські взялися?

— Міські? Чи то не знаєш — з міста. Як це в них називається… Союз боротьби якийсь. Когось із кимось. Не даремно у нас в селі міських увесь час б’ють. Навіть збирачів податків увесь час били. Податок платили, а збирачів били. Їм, які до нас у село приїжджали, начальство навіть приплачувало за ризик… Про це окрема казка-легенда є, нібито при вашому… тобто молодого герцога прадідові це усе почалося. Збирачі повернуться в місто — скаржаться. Ну, пришлють карателів, перепорють усе село, а наступного року — та ж історія. Набридло це старому герцогові Інґґу, сам завітав. Ви що, сучі діти, каже, моїх слуг кривдите? Я ж спалю ваші хати, от уже потанцюєте! І виходить до нього тодішній староста й каже так тужливо: «Ваша Алайська Високосте, ну не любимо ми міських!». Тоді обійняв його старий герцог і каже, що, мовляв, алайським селянином міцна земля наша, бийте їх скільки влізе, тільки податі вчасно платіть…

— А з якої радості їх слухати стали? — спитав Ґіґон, пропустивши повз вуха всю цю вкрай цікаву історію.

— А кого більше слухати? Звісно з ваших ніхто й не приїхав, — шофер осікся.

— Нікому було приїжджати, — сказав герцог. — Вони тут владу ділили.

— От капость, — сказав шофер. — Ти диви — увесь бетон знесли, як же ми поїдемо? І коли встигли, кому тепер бомбити?

Справді, попереду замість хай поганого, вибитого й розкришеного бетону, тягнулася смуга твані, в якому потонув навіть гравій подушки. На перших же метрах машина заревіла, ґрунтовно, до маточини, зарившись у рідку дорогу.

Герцог покірно взявся за ручку дверець, але Ґуґу заревів:

— Сиди, зараза, без тебе обійдемося, бери баранку — ваги ж у тобі проти моєї…

Й сам виліз і заволав:

— Агов, небіжчички, вилазь — у землю лягатимемо!

Було чутно, як у фургоні завозилися легко- й важкопоранені. Крекчучи й стогнучи, вони з дивовижною легкістю й спритністю виштовхнули вантажівку, почали тягати з узбіч колоди, камені, уламки бетону й підкладати їх під колеса. Герцог тільки головою мотав та встигав вирулювати, куди треба.

Сонце піднялося вже досить високо. По обидві сторони дороги тягнувся ліс, і всі верхівки в усіх дерев були зрізані на одній висоті, немов велетенська бритва просвистала в повітрі. Герцог спробував прикинути, що ж за бойові дії тут велися — і не визначив. Зате визначив, що попереду біліє якась будова.

— Ґуґу, — перекриваючи рев мотора сказав він. — Здається, блок-пост попереду…

— Зараза, — сказав шофер. — Знов самому доведеться… Агов, небіжчички, нумо назад у труну!

Поранені охоче полізли у фургон, від чого машина ґрунтовно осіла.

Так, під рев мотора й Ґуґу, вони абияк дісталися до вагончика, пофарбованого білим, і довго ще чекали, коли звідти зволить вийти якесь начальство.

— Вони, стерви, дорогу й розорили — щоб до них на швидкості не підскочили та не перестріляли, — сказав Ґуґу. Бинти на його голові були густо заляпані грязюкою, та й рукавички на руках уже не були білими.

— Ну й безглуздо, — сказав герцог. — Ми б уже сто разів їх обійшли й тепленькими взяли.

— Стратег, — шанобливо сказав Ґуґу. — Чисто тобі маршал Наґон-Ґіґ.

З вагончика ставно, почухуючи всі місця, вийшов чоловік у солдатській формі, типовий дикобраз. Розмірами дикобраз не поступався шоферові, але весь був якийсь рихлий, білястий і ніби навіть цвілий. Цвіллю від нього й несло.

— Папери давай! — зажадав він.

— Навіщо тобі папери? Ти ж неписьменний, — сказав герцог, але папери подав. Дикобраз зробив грамотне обличчя й довго вивчав документ, ворушачи губами.

— Що у фургоні? Зброя? Наркотики? Баби?

— Баби, баби, — сказав герцог. — Йди потрахайся.

Дикобраз обійшов машину, брязнув дверцями фургона й повернувся на подив швидко.

— Та ви з глузду з’їхали! Ви ж їх не довезете! Краще давайте їх тут пристрелимо, щоб не мучилися…

— Добрий який, — сказав Ґуґу. — А хіба у вас у столиці не знають, що доктор Маґґа придумав ліки від усіх хвороб?

— Від усіх? — не повірив дикобраз.

— Від усіх, — підтвердив Ґуґу. — Окрім дурості твоєї.

— Зміїне молоко! А сам ти хто такий? Морду замотав, щоб утікача аристократа не впізнали?

Ґуґу заревів іще сильніш за те, як ревів, виштовхуючи машину. Він ревів про те, як тричі горів у бронеході тоді як пани дикобрази відсиджувалися в окопах, про моральне обличчя панів дикобразів, про деякі особливості інтимного життя панів дикобразів, про поведінку дружин панів дикобразів під час війни, про найблагородніше походження дітей панів дикобразів, про те, як пани дикобрази…

— Ой, добре… — сказав дикобраз, заслухавшись. — Штатській людині й не зрозуміти, як добре. Еге ж, аристократи так не можуть, один генерал Дриґґа міг, за це вони його й знищили, сволоти…

В цей час двері вагончика знову розчинилися, звідти показалася хитлява фігура, в чорній шинелі й зеленому ковпаку.

— Ох, яйцеріз мій очуняв, — з острахом сказав дикобраз. — До мене яйцеріза приставили для вірності, ось я його й пою всю дорогу, щоб не доніс… Випити щось маєте? Не собі прошу, вам же краще…

Герцог з жалем дістав із бардачка фляжку й протягнув дикобразові.

— Є, є в них! — радісно заволав дикобраз у бік вагончика.

І додав нишком: — Ви проїжджайте швидше від гріха, а то він тут з похмілля у мене чоловік п’ять розстріляв…

Ґуґу не треба було довго вмовляти.

— А чого ж ми його не вбили? — зі здивуванням спитав він, коли блок-пост залишився позаду.

— Ми ж не яйцерізи, — сказав герцог.

— Яйцерізи, не яйцерізи, а тільки вони в мене, коли лад наводити станемо, цю доріжку язиками вилизуватимуть.

— А ти віриш, що станемо лад наводити? — спитав герцог.

— Возив би я тебе інакше, котяро! — відповів Ґуґу й сунув у рот дорогу сигарету з особистих запасів герцога Алайского.

Скоро внизу, в долині, показалася й столиця. Дим слався над нею, дим від численних пожеж, і не всі з них міг погасити дощ. Сіра долоня диму злегка прикрила руїни герцогського палацу, громаду торгового центру, згорілі сади, шестигранник міністерства оборони, підірваний міст через Іді-Алай, історичний музей, побудований безумним архітектором у вигляді древньої усипальні, стадіон бойових мистецтв на триста тисяч глядачів, старовинний театр, який за звичкою називали Імператорським, заводський район, звідки в основному й піднімалися клуби диму, і страшно було навіть уявити, що може горіти, скажімо, на фабриці синтетичного палива, позаяк компоненти були всуціль токсичні — а над усім цим стирчав із димного покривала зігнутий цвях Радіовежі.

Вони проїхали останній рубіж оборони — рубіж, який так і не знадобився, зате комусь дуже знадобилося привести його в повну непридатність. Тут і там валялися зірвані вибухом боєзапасу башти вритих у землю бронеходів, ковпаки дотів, виготовлені з армованого бетону, були розколоті ударами страхітливої сили, немов вийшов із моря пацифіст зростом до неба й почав виконувати свою давню мрію.

Може, це й на краще, подумав герцог, принаймні, в’їзд вільний, якщо тільки, звісно, наші далекі друзі не привезли сюди щось посерйозніше… Хоча не повинні б, це проти їхніх принципів.

На блок-постах їх зупиняли ще двічі, але першого разу Ґуґу знову провів словесну артпідготовку, і допомогло, а вдруге бородатий яйцеріз, цілком грамотний, став дуже пильно придивлятися до герцога, але тут один із поранених у фургоні видав такий тужливий передсмертний крик, що пройняло навіть яйцеріза.

Вони доїхали до умовленого місця. Ґуґу загнав машину у двір.

Схоже, що мешканці покинули цей район, і зрозуміло — район був аристократичний, престижний. Усе тут уже на десять рядів розграбували, а чого поцупити не змогли — розбили. Посеред двору стояла колишня скульптура Морської Діви роботи самого Труґґа. Від скульптури залишилися одні ласти на постаменті. Герцог бував раніше в цьому будинку.

Їх зустрів колишній капрал палацової варти, немолодий і неголений чолов’яга з підбитим оком. Герцога він, звісно, впізнав, незважаючи на стрижену голову й брудно-зелений халат санітара, але виду не подав, бо виду подавати було не можна, тільки зітхнув глибоко й викотив із-за рогу мотоцикл «Стрибунець», що колись належав хазяйському синові. Герцог і мотоцикл упізнав. Не новий, але шикарний, з усіма хромованими причиндалами й вельми потужний. Якраз на таких зараз і каталися обідранці.

— Влаштовуйтеся, — сказав герцог шоферові, і той випустив поранену знуджену братію з фургона. Братія вишикувалася в шеренгу по зросту, хоча зріст у всіх був приблизно один, що відповідає стандарту особистої гвардії герцогів Алайських. — Чекайте мене до вечора. Якщо не повернуся… — він подумав і продовжив: — Отже, не повернуся. Тоді капрал виводить вас із міста на власний розсуд.

Він іще раз оглянув Ґуґу, оцінив свою роботу. Здалеку зійде.

Та й зблизька зійде, адже часу приглядатися не буде. Не має бути.

Містом вешталися якісь саморобні патрулі, іноді зі страху стріляли по вікнах, в яких їм увижалися снайпери старого режиму. На Квітному кільці його зупинив патруль справжній — двоє поліцейських і яйцеріз на спецмашині.

— Уґоґ, — прочитав у герцоговому документі яйцеріз. — Це де ж такі імена дають — Уґоґ? У каральних загонах, мабуть?

— У школі молодших лікарів, — спокійно відповів полковник Ґіґон. — Тут же написано.

— Ти диви! — сплеснув руками яйцеріз. Він був, точно, не кадровий, а сидів усе життя в якій-небудь пивничці та чекав, чи не поставить добра людина кухлик. — Хоч кого візьми — то санітар, то двірник, то перукар. Тільки захисників кривавого режиму не знайдеш. Поїдемо в дільницю, там розберемося…

Видно було, що поліцейським, як і дикобразові, соромно водитися з подібним типом — поліцейські не потрапили на фронт через похилий вік.

— Ви ж бачите — це донесення від самого доктора Маґґа самому віце-прем’єрові, — терпляче пояснював герцог. — Рапорт про епідемічний стан, пане… еее…

— Панів нині нема! — похвалився яйцеріз. — Саме слово це скасовано…

— Як же один до одного звертатися? — не витримавши, спитав герцог.

Яйцеріз глибоко замислився.

— Ну, не знаю, — заявив він. — Будемо, мабуть, говорити «чоловік», «жінка» і так далі… Як накажуть, так і звертатимемося! — несподівано почервонів він. — Злізай з мотоцикла, марш у машину!

— Чоловіче Тиґґо, — звернувся до нього один із поліцейських. — Ну цих санітарів куди подалі. Мало чого він у себе в лікарні нахапався? Тут, на вільному повітрі, бацил обдуває, але в замкненому просторі кабіни…

Яйцеріз несподівано зблід — чи то від учених слів, чи то від чогось іншого. Він затиснув ніс пальцями, повернув герцогові документи, став люто плювати на долоні й ніби мити їх слиною. Вусатий поліцейський підморгнув герцогові й гаркнув:

— Чого став, клістирна трубка? Пробку на дорозі створити хочеш? Проїжджай!

Що характерно, на «клістирну трубку» його високість ніскільки не образився.

Жителі в основному сиділи по домах — у кого були дома, а тинялися вулицями, окрім патрулів, якісь підозрілі п’яні компанії з клунками. Іноді така компанія мчалася в розкішному відкритому автомобілі — патрулі стріляли вслід, але більше для острашки. Так, справжніх солдатів тут вішали, а грабіжникам жилося привільно…

Ось, мстиво думав герцог Ґіґон, отримуйте, що хотіли. Ви вважали, що добрі алайці, скинувши ненависний гніт, негайно братимуться за вивчення наук і витончення мистецтв. Але куди ж пан Яшмаа-молодший дивиться? І взагалі, якщо ви прогресори — так прогресуйте, зміїне молоко! Чого ви чекаєте? Поки ми усі тут один одного перегриземо або передохнемо від зарази?

Він промчав повз Імператорський театр — тепер у ньому засідали Народні збори, тобто цілком дилетантська трупа.

Краєм ока він устиг помітити, що над вежею, яка вінчає театр, розвівається прапор, що ображає своїм забарвленням навіть найневимогливіший смак.

Так, подумав герцог, добре, що в них більше немає цього… Сікорського. Той би напевно викурив Лиса з його нори та взяв заступником. На пару вони б почистили столицю не гірше за нічні водометні машини. Ґіґон згадав холодний погляд на стереознімку в будинку Корнія й здригнувся. І відразу ж подумав про Данґа — як він там один, чи протримається, чи виконає задумане чи доведеться блефувати?

Якщо не прилетить Каммерер, казав Данґ, якщо мені вдасться відвернути Каммерера на себе, то план цілком здійснимий. Виконаємо навіть тепер, після перевороту.

Герцог проїжджав приблизно в тому ж місці, де всю їхню компанію підібрав чорний «ураган». За парковою зоною починалася зона, що охороняється, бункер номер один, сховище для найяснішої сім’ї та її оточення.

Йому й у дитинстві не подобалося це місце.

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ

На головній площі Арканара стоїть пам’ятник, відлитий з чудової іруканської бронзи. Пам’ятник зображує чоловіка в довгополому одязі й з мудрим, добрим, усерозміючим обличчям.

Голова чоловіка при цьому знаходиться й зовсім не на плечах, а тримає він її, як військовий кашкет, на згині ліктя лівої руки, правою рукою благословляючи городян, що прогулюються площею, в яскравому святковому одязі. Правою ж ногою чоловік топче бридку потворку з двома мечами в коротких лапках і гіпертрофованими геніталіями, що є вірною ознакою нечистого.

Зображує пам’ятник невинно убієнного Ребу-мученика, а той, кого топчуть, зображує проклятої пам’яті дона Румату Есторського, чиї злочини обурили навіть мешканців пекла, що вивергнуло його, мешканці якого були вимушені забрати свого побратима, що зарвався, назад у пітьму. За традицією в день весілля до пам’ятника приходять молодята — попросити у святого мученика більше діточок і поплювати на потворку.

Стереофото, що зображувало площу з пам’ятником, висіло в кабінеті голови КОМКОН-1 Жана-Клода Володарського з метою нагадати Прогресорам, які відвідували кабінет, про невдячність їхньої роботи. Сам Жан-Клод Володарський, розмістивши свої сто двадцять кілограмів у спокійному кріслі й розпушивши вуса, був сповнений тихого, спокійного, але стійкого обурення.

— Чи не здається вам, шановний друже Каммерер, що ваше відомство починає брати на себе невластиві йому функції?

Максим дивився на екран сонними, нічого не розуміючими очима. З часів Великого Одкровення ніяких надзвичайних подій практично не було, а була така вже люта рутина, що лишається тільки самим влаштовувати змови й викривати їх у міру можливості. Максиму вже не раз траплялося засинати прямо за робочим столом, що викликало до життя серед молодших співробітників масу жартів найгіршого штибу.

— Не здається, шановний Жане-Клоде, — сказав він нарешті. — Хотілося б мені, для розваги, хоч трохи пофункціонувати, але на жаль…

— Я вже звертався до центру БВІ, — сказав Жан-Клод. — Вони посилають до вас, оскільки закривати й секретити можете тільки ви.

— Йому ж дана влада зв’язувати й розв’язувати, — меланхолійно пробурмотів Максим. — Ну що там у вас?

— Ніби не знаєте? — вуса Жана-Клода піднялися вгору й по них, здається, навіть побігли невеликі сині іскри. — На БВІ закрито доступ до інформації по Ґіґанді. До всієї інформації — розумієте?

— Розумію, — сказав Максим, нічого не розуміючи.

З перших днів появи самого інституту Прогресорів їх діяльність завжди була на видноті й під контролем. Діти в інтернатах гралися в рейд барона Пампи по іруканських тилах, жінки обговорювали чергові наряди прекрасної герцогині Соанської, чоловіки розмірковували про те, як можна вразити прославленого фехтувальника при Есторському дворі, дона Мао, лівим мечем на четвертому випаді.

Прогресорство було в моді. Потім барон Пампа помер від старості у своєму родовому замку Бау, герцогиню Соанську перестали рятувати від повноти всі кравецькі хитрощі, а незрівнянного дона Мао без усяких випадів зарізав у мерзенній корчмі якийсь везучий обідранець. Прогресорство стало такою ж звичною справою, як випас китових табунів.

Потім якомусь розумникові в Раді спало на думку засекретити Прогресорство в принципі. Про всяк випадок. Принаймні, Каммерер, переглядаючи протоколи тих років, ніяких серйозних резонів не знайшов, але лікарі й учителі, завжди представлені в Раді переважною більшістю, заборону охоче наклали через свою традиційну консервативність. В результаті на Саракші з’явився абсолютно непередбачуваний Мак Сим, почав активно крушити щелепи та вежі протибалістичного захисту. А в Раді з’явився абсолютно розлючений Сікорський, і все повернулося до звичного порядку. Відтоді ніяких спроб у цьому роді не робилося, і вся інформація знову стала загальнодоступною — за винятком випадків, що стосуються таємниці особи. Деяким Прогресорам не хотілося, щоб оточення знало про їхню професію. Але фронтові зведення з Ґіґанди, схему міграції племен на Саулі або щось такого роду міг отримати будь-який школяр — з дозволу Вчителя, звичайно.

— Вона що, пароль вимагає? — спитав Максим, щоб запитати хоча б що-небудь.

— Та який пароль! — махнув товстою лапою Володарський. — Маємо теми й під паролем, чисто службові, але річ не в цьому. БВІ поводиться так, ніби ніякої Ґіґанди не існує в принципі.

— Гаразд, — сказав Максим. — Зараз розберуся. Будь на зв’язку.

Він вимкнув екран і тільки зараз дозволив собі облитися холодним потом. Втрутитися в діяльність БВІ було неможливо за визначенням — система сама себе контролювала, ремонтувала та профілактувала. Вона існувала разом із людством, але й окремо від нього. Це був вірний, надійний, непідкупний і всезнаючий секретар кожного мешканця Землі. Ні, явно цей товстий диявол (Максим з жалем подумав про власні зайві кілограми) щось переплутав і запанікував.

Він розвернув крісло до пульта БВІ і набрав: «ҐІҐАНДА».

«Зараз, — думав він. — Зараз я тебе, панікера, розпоряджуся поставити до найближчої стінки. Щоб служба медом не здавалася…»

На екрані БВІ виникло: «ВІДОМОСТЕЙ НЕМАЄ».

Тут Максим згадав, що Ґіґанда — це самоназва, а першовідкривач зареєстрував її як Ареойю.

БВІ відповіла, що таки так, є планета з такою назвою в системі зірки ЕН 01175, та от біда — не водиться на цій планеті нічого живого, окрім трьох видів лишайників.

Фальсифікація — це було вже серйозно. Ніхто з землян, включно з обслуговуючим персоналом БВІ, не міг увійти до системи настільки глибоко, щоб замінити одні відомості іншими.

Максим почухав потилицю й викликав розділ «ПРОГРЕСОРСТВО».

Явилося прогресорство в усій силі й славі своїй, і значилися охопленими цим вищим заходом любові й гуманізму й Арканар, і Надія, й Саракш, і Саула, і навіть Ковчег із його самотнім жителем, але Ґіґанди не було. Не було планети, на єдиному населеному континенті якої йшла нескінченна, затяжна війна, планети, в яку Прогресори вбухали силу-силенну праці, коштів, своїх життів, нарешті, не було такої планети, не було, не було…

Максим відкинувся на спинку крісла, долічив до ста, потім обережно, одним пальцем, набрав: «МАРШАЛ НАҐОН-ҐІҐ».

Ця особа давно й міцно увійшла до історії військового мистецтва, оскільки поряд із маршалом досить блідо виглядали й Чингисхан, і Наполеон, і навіть Жуков Георгій Костянтинович міг би служити у пана маршала у кращому разі ординарцем — настільки Наґон-Ґіґ перевершував їх у майстерності, розрахунку й жорстокості. За п’ятнадцять років його маршальства крихітне бунтівне Алайське герцогство за рахунок імперії Карґон удесятеро збільшило свою територію, кожного разу непохитно зміцнюючи рубежі. У імперців з’явилася вже примітивна вогнепальна зброя, але маршала це ніскільки не бентежило, він велів кувати подвійні кіраси й пер собі вперед, вішаючи імперських полководців і прихильно милуючи найбільш мужніх солдатів супротивника. Розвідка в маршала була поставлена чудово, провіанту завжди було вдосталь, бойовий дух дивізій постійно підтримувався знаменитими військовими оркестрами, що виконували марші, які стали популярними навіть на Землі внаслідок найвищої музичної культури, і, якби тодішній Алайський герцог, позаздривши військовій славі Наґон-Ґіґа, не отруїв його на черговому переможному бенкеті, то від імперії Карґон залишився б один спогад. Якщо вдаватися до земних аналогій, маршал являв собою щось середнє між Валленштейном і Суворовим, до того ж із Олександром Васильовичем його ріднила пристрасть до військових афоризмів, багато з яких було взято на озброєння Прогресорами.

Попри все це, на екрані з’явилося: «ВІДОМОСТЕЙ НЕМАЄ».

— Нічого, — сказав Максим і насилу всміхнувся. — Перевантажилася наша системочка, втомилася вона обслуговувати людство, що розлінилося… Зараз вона відпочине, системочка наша, і перестане наша системочка штуки викидати…

Поворкувавши таким чином кілька хвилин, Каммерер тремтячими руками викликав розділ «МАРШАЛИ», але й там не знайшов бажаного Наґон-Ґіґа. Впродовж якогось часу він тупо вивчав бойову біографію Кім Ір Сена, після чого накинувся на клавіатуру й почав набирати усі відомі йому персоналії Ґіґанди, так само як і топоніми, гідроніми та інше.

БВІ на все відповідала: «ВІДОМОСТЕЙ НЕМАЄ».

«ГЕРЦОГ АЛАЙСЬКИЙ», — у черговий раз набрав Максим.

Замість сакраментальної відмови на екрані з’явилася кривава розчепірена п’ятірня у колі, по колу ж ішов напис кострубатими буквами: «ВІДІЙДИ, СМЕРДЕ!»

Це були фамільний герб і девіз герцогів Алайських.

РОЗДІЛ П’ЯТИЙ

Сховище звалося нині «Штаб-квартирою Союзу боротьби за звільнення Алаю», і проникнути в нього було не легше, ніж давніш. Герцог охрипнув, доводячи, що має вручити рапорт самому панові віце-прем’єрові, оскільки в нього, молодшого лікаря Уґоґа, є для пана віце-прем’єра ще усне повідомлення, ні для чиїх інших вух не призначене. Його кілька разів обшукали найгрубішим чином, але обшукували так невміло, що він навіть пошкодував про залишений пістолет. Потім, нарешті, змилувалися й відвели в дезинфекційну камеру й довго там поливали чомусь рідиною для знищення лобкових вошей — очевидно, вона була тут у них єдиним засобом, якого вціліло вдосталь.

— Тільки до пана старшого мажордома… даруйте, віце-прем’єра, тебе все одно не пропустять, — попередив канцелярист. — Він і так ночей не спить, почорнів увесь…

Герцог подумав, що «старший мажордом» алайською звучить цілком грамотно, а російською тавтологія виходить.

Розмахуючи так важко отриманим пропуском, герцог крокував уздовж неймовірно довгого коридору, пофарбованого в похмурий зелений колір. Його обганяли й неслися назустріч йому на велосипедах численні кур’єри й посильні, але все одно було зрозуміло, що жодне донесення, жоден наказ не потраплять за місцем призначення вчасно. Біля всіх дверей стояли вартові, намагаючись дотримуватися якоїсь огидної подібності стройової виправки.

«Одначе, я спізнююся» — подумав полковник Ґіґон, поглянувши на вмурований у стіну годинник, але відразу зрозумів, що годинник зупинився — і надовго.

Біля потрібних йому дверей стояло худе хлопченя. На ньому як на вішалці теліпався парадний мундир старшого бронемайстра зі споротими нашивками, а замість автомата упоперек грудей висіла дідівська рушниця.

— Як стоїш? — гаркнув герцог. — Хто так службу несе? Ти стайню охороняєш чи слугу народу?

Стайні у герцогів Алайських охоронялися незрівнянно краще.

— Пробачте, — сказав вартовий і спробував підтягнутися. — Пробачте, пане… е-е-е… — він безуспішно намагався визначити чин і звання стриженого хлопця в якомусь підозрілому халаті.

— Командир медичного загону Уґоґ, — підказав герцог, сильно підвищивши себе в чині. — Іди й доповідай — у справі, що не може мати зволікань. Спеціальна доповідь департаменту народного здоров’я при підкомітеті тотальної вакцинації…

Він подумав, що за часів смути й потрясінь добре причеплений язик має значення куди більше, ніж найрясніший печатками документ. Хлопченя відкрило двері й увійшло, але майже тут же вилетіло під наполегливою дією стусана, а у дверях з’явився дуже поважний і дуже задоволений собою пан у хорошому костюмі та з явною військовою виправкою. Пан дуже намагався виглядати старшим за свої роки.

— Що це за бидло тут сміє… — почав він і осікся. Герцог уважно дивився йому в обличчя й холодів.

— Ґаґ? — пошепки спитав пан.

Герцог кивнув.

— Тебе ж убили, — так само пошепки сказав пан.

— А ти мене ховав? — посміхнувся герцог. Від серця відлягло.

Нарвався він не на уважного придворного, а на Бійцівського Кота, товариша по службі Ґаґа, напевно, судячи з пики, капрала.

— Добре влаштувався, капрале, — сказав він. — Непильно влаштувався… Референт, либонь?

Капрал-референт втягнув його в передпокій.

— От як гукну вартових… — невпевнено сказав капрал. — Ти хіба не знаєш, що Бійцівські Коти тепер поза законом?

— Гукни, чому б не гукнути, — сказав герцог. — Ет, зміїне молоко! Я, виходить, Бійцівський Кіт, а ти в нас, отже, Пурхаюча Принцеса.

— За мене поручилися, — сказав капрал-референт. — Я чистий перед народом…

— Це ти-то чистий? А хто селян-дезертирів у Бурій Балці…

— Тихше! — прошипів референт. — Мовчи, брате-сміливцю. Я тебе не бачив, ти мене не бачив…

— Е ні, — сказав герцог, закипаючи гнівом Ґаґа. — Це я чистий — вже котрий тиждень спокутую вину перед народом у санітарній службі, людей рятую, зміїне молоко! А ти тут на посиленому пайку відсидітися думаєш? Е ні, у нас на фронті все порівну було, і тут має бути все порівну!

— Все-таки даремно тебе не вбили, — поскаржився капрал-референт. — Сволота ти, Ґаґ! Усіх хлопців убили, і пана старшого наставника Диґґу вбили, — він несподівано шмигнув носом, — а ти все живий!

— Мабуть, я сяду, — сказав герцог і справді осідлав стілець задом наперед.

— Іди, усім святим прошу, — заскімлив капрал-референт. — Мене згубиш, матір згубиш… Я тут підженився ще, квартирку хорошу зайняли, раніше там пан керівник парком жили… Іди, а роботу я тобі знайду, добру роботу, може, навіть охоронцем влаштую…

— Мабуть, я й закурю, — герцог дістав із кишені халата обривок газети й кисет.

— Тільки не це! — пошепки заволав капрал. — Пан віце-прем’єр самі не палять і іншим не дозволили, і щоб у їхній присутності… — Отці-дракони! Та в тебе й газетка старорежимна, за її зберігання тепер знаєш що належить?

— Заспокойся, брате-сміливцю, — сказав герцог. — Уяви, що лежимо ми з тобою в окопчику, над нами щурожерівські бомбовози другий захід роблять — і відразу заспокоїшся…

— Так? Та, між іншим, щурожерами лаятися тепер теж заборонено. Щурожери нині ці… ну… братський народ Карґону, от!

— Слухай мене уважно, дурню, — сказав герцог, але курильне приладдя все-таки заховав. — Слухай уважно. У мене для пана віце-прем’єра донесення, та таке, що якщо я його не доставлю, накладу головою. І ти накладеш головою, якщо ти мене до нього не пустиш. А якщо доповіси, то може нам обом вийти нагорода й велике підвищення… От і міркуй.

— Все одно без доповіді не можна, — заскімлив капрал-референт. — А як я про тебе доповім? Санітарчик прийшов, весь у лайні?

— Скажеш — прийшла людина, принесла звістку від Вольдемара. Запам’ятав? Від Вольдемара, мовляв, термінове повідомлення.

— Від Вольдемара… — капрал похитав головою. — Що це за слово таке — вольдемара? Наркота якась нова?

— Не з твоїм розумом братися, — сказав полковник Ґіґон. — Рушай швидше. А то закурю! — погрозливо додав він.

Референт сховався за металевими дверима. Старший мажордом заступив на свою посаду порівняно нещодавно, за рекомендацією попередника, що не мав спадкоємців по чоловічій лінії. Бачити молодого герцога Алайского він міг тільки на портретах, позаяк молодий герцог на той час уже щосили відпрацьовував свою легенду в якості курсанта школи Бійцівських Котів. А ось Ґаґа він, звісно, запам’ятав…

— Пане Андрію! — герцог рвонувся назустріч тому, хто вийшов, навіть стілець перекинув. — Пане Андрію, велике лихо! — ніби від хвилювання він заговорив російською.

Віце-прем’єр у напіввійськовій формі, високий, світловолосий і дуже схожий на батька, дивився на нього з неприхованим здивуванням.

Потім усе зрозумів, і, схопивши за рукав халата, повів герцога в кабінет.

— Ти з глузду з’їхав, Бійцівський Коте! — сказав він. — Ні, все-таки батько даремно з тобою няньчився. Ти що, не знаєш, що маєш мовчати?

— Аж ніяк я не маю мовчати, пане Андрію, — з гідністю відрізав герцог. — Підписки я вам ніякої, між іншим, не давав. І пан Корній казав, коли мене… е-е… проводжав: базікай, мовляв, що хочеш, хіба мало людей у війну з’їхало з глузду?

— З вами з’їдеш із глузду, — сказав Андрій Яшмаа, сів за свій розкішний стіл і обхопив голову руками. — Що в тебе за лихо? Нині в усіх лихо.

— Пане Андрію, — герцог говорив швидко, захлинаючись — так завжди виглядає переконливіше, — доповідаю: учора з Архіпелагу прилетів гідроплан. Синьошкірі повстали, порізали персонал метеостанції. Ось на гідроплані поранених і привезли. А серед них — пан Вольдемар, увесь такий, я вибачаюсь, чорненький… Та що я, пана Вольдемара не пам’ятаю, як він мене у спортзалі кидав?

Наші кажуть, він тубільців утримати намагався, ось вони його й… того. Він дуже слабий був, повезли ми його до шпиталю, а там не приймають, кажуть, почорнів уже весь, веліли спалити, не розносити… Ну, ледве не згребли нас із ним заразом, тільки я ж по собі знаю, що ваша медицина мертвого підніме… Я його завіз в одно таємне місце, він там трохи в себе прийшов, упізнав мене й велів мені прямо до вас… Якусь інформацію має — питання життя й смерті, каже.

— Нічого не розумію, — сказав віце-прем’єр. — У нього ж аварійний передавач вмонтований у…

— Може, щось і вмонтовано було, — сказав полковник Ґіґон, — а тільки били його так… На совість били, руки, ноги — як холодець. На знеболюючому його тримаю, та яке в нас знеболююче… Сука ти штатська! — заволав він раптом, імітуючи солдатську істерику. — Друг у тебе подихає, а ти в кабінетику! Чи, може, у вас чорних за людей не вважають, як у нас синьодупих? Так і скажи, я піду й дострелю його, я вже дивитися не можу, як він там, на соломі смердючій…

— Заспокойтеся, — крижаним голосом сказав Андрій Яшмаа. — Зараз поїдемо.

Він підійшов до стіни, зсунув убік картину, що зображує маршала Наґон-Ґіґа у момент розподілу трофеїв між особовим складом. За картиною виявився сейф. Яшмаа-молодший дістав із сейфа великий чорний саквояж, потім пістолет нетутешньої роботи, повертів зброю в руках і поклав назад у сейф.

— Тільки хлопців із собою посміливіших візьміть, які зарази не бояться, — порадив герцог.

Хлопців пан колишній старший мажордом узяв всього трьох, мабуть, і справді найсміливіших. Звісно, якби йшлося про простого алайского чиновника, той би для важливості роту охорони прихопив, а ми, панове прогресори, отже, скромно, по-простому… Тим краще.

Від місця у просторому урядовому «урагані» герцог навідріз відмовився:

— Я вперед поїду, показуватиму дорогу, а то там зараз скрізь перегороджено.

Він знав, що тріск мотоцикла попередить усю групу ще кварталів за чотири.

Назад поїхали з вітерцем. Патрулі перелякано тулилися до стінки, поліцейські віддавали честь, грабіжники, покидавши вузли, ховалися у провулках.

У дворі особняка усе було тихо, тільки біля стіни сидів легкопоранений і намагався з уламків мармуру скласти загиблий шедевр. Сидів легкопоранений на ручному кулеметі, але про це знав тільки герцог.

Андрій Яшмаа виліз із машини й дав знак двом своїм костоламам прихопити носилки. Костолами засперечалися, що це не їхня костоламська справа, але герцог додав зловтішно: нічого-нічого, сьорбніть трохи нашої санітарської долі! Яка краса ці земляни, подумав він, а ніби такі ж самі люди…

В імпровізованому лазареті стояв сморід, поранені розташувалися уздовж стін і біля входу, а посеред залу стояв розкішний обідній стіл і з порубаними у святій злості краями. На столі лежав, укритий вцілілою шитою золотом портьєрою чоловік величезного зросту. Голова й обличчя його перев’язані були донезмоги брудними бинтами, виднівся тільки абсолютно чорний ніс, та така ж чорна могутня колись рука безсило звисала вниз. Колишній капрал палацової варти стояв біля столу в медичному халаті, а для переконливості, дурень, крутив у руках клізму.

Андрій Корнійович Яшмаа поставив саквояж, кинувся до пораненого на груди. І зараз же чорні руки дуже міцно обхопили віце-прем’єра вільного Алаю впоперек тулуба, залишаючи чорні сліди на його світлому френчі.

Двоє костоламів так і застигли з носилками в руках, відчувши приставлені ножі, а третій застигнути не захотів…

Легко- й важкопоранені діяли швидко й злагоджено.

Панові прем’єр-міністру заклеїли рот липкою стрічкою, руки й ноги зв’язали спеціально приготованим мотузком зі шкіри водяної змії — його високість добре знав видатні здібності землян.

— Не сіпайтеся, пане Яшмаа, — сказав герцог Алайський. — Нічого особливого не відбувається. Просто наша військова розвідка проводить заплановану ще за три роки до цього дня операцію «Прогресор».

РОЗДІЛ ШОСТИЙ

За всіма правилами слід було вдарити у дзвони гучного бою, оголосити надзвичайний стан, а може, навіть загальну мобілізацію, оскільки стався збій у системі, що була, по суті, одним із стовпів Землі й Периферії.

Нічого цього робити Максим Каммерер не став.

Замість цього він ситно поснідав, насильно запихаючи в себе кожен шматок, випив величезний келих китового молока й повернувся на своє робоче місце.

Приблизно за місяць до цього заявила про себе чергова організація — Ліґа Невтручання. Голова Ліґи, якийсь Ангел Теофілович Копець, в ультимативній формі зажадав ліквідувати інститут прогресорства в цілому, а заощаджені кошти направити… Максим уже й забув, яке застосування збирався знайти заощадженим коштам Ангел Теофілович Копець, смаглявий бородатий юнак у сонячних окулярах.

«Подивимося», — вирішив Максим і зажадав у БВІ зведення про Копця, про Ліґу, так само як і запис їх єдиної бесіди.

«ВІДОМОСТЕЙ НЕМАЄ», — охоче відгукнувся екран.

«Треба зв’язатися з кимось із люденів, — подумав він. — Логовенко, пам’ятається, обіцяв усіляку допомогу в разі загрози».

Але ось так, з ходу, запросто, зв’язатися з люденами було неможливо — хіба що хто-небудь з них з випадкової примхи з’явиться на Землі, і, що ще неймовірніше, забажає поговорити з представником КОМКОН-2. Але людени ніякого БВІ не потребують, прогресорством не цікавляться…

Стоп. Тойво Глумов. Тойво Глумов два роки пропрацював Прогресором якраз на Ґіґанді. Ще до війни. Обіймав досить скромну посаду в Імперському банку Карґону. Запобіг, пам’ятається, пограбування цього банку, поклавши всю банду на підлогу й протримавши її в такому стані до приїзду поліції, за що призначений був начальником охорони й нагороджений орденом Беззавітної Доблесті, що надає право на земельну ділянку й невіддання честі військовим чинам нижче бригадного генерала…

На самому підйомі кар’єри Тойво Глумов подає рапорт про відставку, не приводячи при цьому скільки-небудь вагомих аргументів. Лев Абалкін, пам’ятається, ніяких рапортів не подавав зовсім, покинув Саракш самовільно й навіть, здається, убив когось при цьому. Абалкін, один з «підкидьків», починає шукати «детонатор» і в результаті гине від кулі Рудольфа Сікорського. Тойво Глумов починає шукати Мандрівців і в результаті стає одним з люденів…

Максим викликав послужний список Тойво Глумова. Як він і чекав, за оновленими відомостями БВІ Тойво Глумов після закінчення школи Прогресорів ні на якій Ґіґанді не працював, за повною відсутністю такої в Усесвіті, а працював він чомусь учнем зоотехніка на фермі «Волга — Одноріг», після чого цього безцінного зоотехніка узяв ні з того ні з сього до себе на роботу якийсь Максим Каммерер… КОМКОН-2 в ту пору гостро мав потребу в зоотехніках із прогресорською освітою…

Дивна думка прийшла йому в голову, але в нинішньому стані ніяка думка не могла бути особливо дивною.

Тойво Глумов дізнався на Ґіґанді про Мандрівців те, про що сказати або не захотів, або не наважився. Упізнав щось визначене, таке визначене й страшне, що повністю впевнився в їх нинішньому дуже діяльному існуванні, й упевненістю цією заразив увесь КОМКОН-2. А потім, переконавшись у своєму людському безсиллі, вважав за краще стати люденом… Сховатися в людени. Утекти в людени.

Потрапити в людени… І всі наші тлумачення Великого Одкровення є помилковими: це просто притулок, еміграція з причини загрози нашестя.

Врятуються праведні. Відсидяться у своєму незрозумілому світі, поки Мандрівці згортатимуть наше небо, мов сувій… Але спершу вони згорнуть БВІ. Втім, це в якомусь сенсі те ж саме.

Максим пригадав якийсь стародавній роман, у якому страшного лиходія засудили до руйнування особи. Спочатку у сприйнятті лиходія зник Місяць, потім зорі, потім почали пропадати люди, будинки, речі… Тут буде те ж саме, тільки в інформаційному просторі.

Він з’єднався з КОМКОН-1. Жан-Клод Володарський теж був дуже розгублений.

— Не можу зв’язатися з Ґіґандою, — сказав він.

— Звісно, — відповів Максим. — Якщо ніякої Ґіґанди не існує, то й зв’язку з нею бути не може… Ти краще помізкуй, Жане-Клоде, без паніки, на тему «Ґіґанда — Мандрівці». Всі ж рапорти через тебе проходили, пригадай як слід, що ж ми, без БВІ нічого не варті? Ми розвідники, Жане-Клоде.

— Це ми розвідники, — сказав Володарський. — А ви контррозвідники. На Ґіґанді й навколо неї, наскільки я пам’ятаю, ніяких слідів діяльності Мандрівців не спостерігалося, окрім шматка янтарину в Імперській кунсткамері…

— Вже багато, — сказав Максим. — Згадуй, згадуй. Боюся, нам тепер тільки на власні мізки доведеться розраховувати.

— Вольдемар Мбонга доповідав, що в легендах жителів Архіпелагу Тюрю розповідається про якихось невизначених істот, що намагалися докопатися до Серця Світу, але суворо покараних за це місцевими божествами…

— Так, — сказав Максим. — Книги ж мають бути, монографії на цю тему. Слухай, Жане-Клоде, збери ти всі відомості по Ґіґанді у простих, невибагливих бібліотеках, та завантаж їх у БВІ заново! Не сидіти ж склавши руки.

— Ніколи мені по бібліотеках лазити, — сумно відповів Володарський. — У мене на Ґіґанді люди сидять без зв’язку, я тепер не знаю — може, евакуювати усіх звідти?

— Не гарячкуй, — сказав Максим. — Розвідники, бувало, роками без зв’язку сиділи у ворожих державах. Потерплять твої Прогресори, присягали… Та й до чого тут Ґіґанда?

— А до чого тут Мандрівці? — спитав Володарський. — Може, в нас на Землі другий Бромберг народився, схибнувся на Прогресорстві й почав паскудити…

— Ти уявляєш собі Бромберга, що паскудить у БВІ? — поцікавився Каммерер.

— Так, народився Бромберг, — сказав Жан-Клод. — І схибнувся Бромберг. Тільки він не на прогресорстві схибнувся, а на Мандрівцях. Максиме Бромбергу.

— Красно дякую, — сказав Максим. — Тобі, я вважаю, знайомий такий собі Ангел Копець?

— Ще б пак, — сказав Володарський. — Усю лисину цей Ангел мені проїв, диявол його забирай. Великий знавець ґіґандської історії. І хоче стати хранителем цієї історії, тільки щоб вона була, отже, в повній недоторканості…

— Так от, немає в БВІ ніякого Ангела Копця, — сказав Максим. — І лисину тобі проїдав інформаційний фантом Мандрівців. А ми знову, як завжди, усе проґавили.

— Та кинь ти, справді, — сказав Жан-Клод. — Вас лікувати треба усім КОМКОНом, а ще краще — відправити на Пандору ловити голими руками цих… ну, хвости у них ще отруйні… і зуби… Ви самі спокійно не живете й людям не даєте. За старих часів такі, як ти, усе жидомасонів під ліжками шукали. Хлопці вже щодуху по БВІ лазять, причину шукають, і знайдуть, нікуди не дінуться. Сам Моріхіра лазить, помирати передумав… Треба ж — інформаційний фантом! Сто разів ви своїх Мандрівців накривали, і сто разів же за собачий хвіст хапалися.

— Массаракш, зміїне молоко! Я тебе усього лише спитав, чи не ваша це робота з Ґіґандою. З’ясував, що не ваша. І не мороч мені голову Мандрівцями — знову ославитеся.

— Хто в тебе відповідає за Ґіґанду?

— Як хто? Звісно, Корній. І доки Корній за неї відповідає, я спокійний. Солідна людина, кроманьйонець. До того ж син у нього там працює…

— Де зараз Корній?

— Я з ранку довідувався, секретар каже — вилетів на Ґіґанду. Там у нас зараз повним ходом йдуть соціальні перетворення…

— Знаю я ваші перетворення, — сказав Максим. — Сам перетворював. Народу при цьому поклав — страшна річ… Гаразд, будь у себе, я ще кілька версій прожену.

— Жени, — дозволив Володарський і вимкнувся.

Максим кілька хвилин дивився на згаслий екран і уявляв, що буде, якщо екран цей ніколи вже більше не оживе.

— Ходитимемо один до одного в гості, — сказав він уголос і набрав номер Асі Глумової.

РОЗДІЛ СЬОМИЙ

Розділ військово-революційної Ради Вільної Алайської Республіки, колишній заступник міністра оборони, колишній бригадний генерал Ґнор Ґін був задоволений. Більше того — він був щасливий.

З епідемією вдалося впоратися несподівано швидко.

Виявилось, що славні алайські мікробіологи на чолі з військлікарем другого рангу Маґґою, незважаючи на мізерні субсидії, не сиділи склавши руки, а виробили дуже ефективну вакцину, що може врятувати хворого чи не на останній стадії.

Мало того, всупереч пануючому безладу й розрусі, вдалося зберегти медичний персонал і значну частину парку санітарних фургонів. Ці фургони, відмічені традиційною емблемою птаха Бу, чиї яйця, за легендою, давали людині друге життя, гасали зараз по всій республіці, не минаючи найглухіших її куточків, розносячи життєдайну рідину за допомогою одноразових шприців, виробництво яких теж дивом удалося налагодити.

Алайський народ, що забув у невідбутній своїй великодушності минулі образи, охоче поділився й вакциною, і шприцами з братським народом колишньої Імперії, нині Карґонської Демократії. За цю допомогу Ґнору Ґіну вдалося без усякої стрільби виторгувати у новоспеченого сусіднього уряду не лише спірне гирло Аріхади, але й деякі інші стратегічно важливі території, на які герцоги Алайські навіть і не збиралися зазіхати.

Санітарні фургони їздили по кварталах бідноти, по конторах, по підприємствах, що збереглися, де їх зустрічали, як рідних, і браві санітари, яких доля вберегла від безславної загибелі за чужі інтереси, швидко й споро ставили уколи.

Доповідали, щоправда, що в деякого (втім, нікчемно малого) числа людей вакцина викликає своєрідну алергічну реакцію, в результаті якої той, що вакцинується засинає воістину багатирським сном на дві доби, але усі ті, що заснули тут же доставляються у відповідний медичний центр, де їм надається необхідна допомога.

Ад’ютант мигцем помітив, що серед тих, що поснули, на жаль, виявилося немало активістів нового режиму, незамінних фахівців і взагалі потрібних і неординарних людей.

— Вони надто багато працювали останнім часом, — сказав прем’єр-міністр нового уряду. — А всяка вакцина, як відомо, знесилює організм. Наша влада потурбується про них, брате ад’ютанте. Нехай відпочинуть. Вони це заслужили…

Воякою Ґнор Ґін був ніяким, і штабником ніяким, та зате вислужився з самих низів, спеціалізуючись на організації військових парадів і показових навчань. Оскільки під час війни цих корисних заходів не проводилося, він тинявся по міністерству, вишукуючи порушення форми одягу й страшенно дратуючи герцога.

Нарешті терпець Його Алайської Високості увірвався, і він розпорядився відправити пана генерала на передову, але тут якраз і почалися народні заворушення, був звірячим штурмом узятий палац, і, за рішенням повсталих (нікого з ватажків генерал зроду в очі не бачив) уряд запропонували очолити старому солдатові, вірному синові народу Ґнору Ґіну, який не заплямував своє чесне ім’я, женучи на забій цвіт алайської нації.

Це була чистісінька правда. Ґнору Ґіну не довіряли навіть призов резервістів. Герцог теж тримав його в міністерстві в якості сина народу.

— А що там з братом віце-прем’єром?

— Шукають, брате прем’єре. Самі знаєте, в якому стані у нас безпека, — сказав ад’ютант. За всіма статтями саме місце було братові ад’ютантові не тут, а на відновлювальних роботах, але генерал до нього вже звик, а звички його ставали віднині законом.

Ґнор Ґін знав, в якому стані безпека. Яйцерізи, як тільки почався штурм палацу, захищати Його Алайську Високість не стали за браком часу, оскільки люто почали палити свої ж архіви.

Підготовлені архіви до знищення були ще заздалегідь — чесно кажучи, увесь час були готові. І всі, загалом, залишилися задоволені.

— Без архівів працювати не можна, — глибокодумно сказав генерал, подумав і додав: — А з архівами жити не можна.

Сказано було влучно, у дусі маршала Наґон-Ґіґа.

— Референт на допиті показав, що брата віце-прем’єра виманили обманом. Якийсь Ґаґ, колишній курсант школи Бійцівських Котів…

— Ґаґ, Ґаґ… — прем’єр-міністр спохмурнів. — Пам’ятається, ловили вже якогось Ґаґа. А що чутно про молодого герцога? Доки він живий, криваве підпілля має прапор.

— Знайдемо, брате прем’єре, — сказав ад’ютант. — Немає в республіці дому, де зможе цей виродок ката знайти сховище. Всякий чесний алаєць…

— Не на мітингу, — обірвав його Ґнор Ґін. — А тільки щоб голову його — об це місце!

І постукав по кришці столу.

— Референта розстріляти? — довідався ад’ютант.

— З доконечної потреби, — туманно відповів прем’єр.

— Пора, брате прем’єре, — нагадав ад’ютант.

Ґнор Ґін підійшов до дзеркала. Нова форма, зшита за його власним ескізом, сиділа, мов улита. Він поправив послужливо поданим гребінцем сиві скроні. Не гірше за покійного герцога виглядаю, не турбуйтеся, тільки ось презирливості цієї проклятої в очах немає, а є в очах втома й серйозна державна заклопотаність…

Різномасто одягнені вартові в коридорі віддавали честь по-старому, оскільки нового ритуалу ще не виробили, а честь начальству віддай і не гріши. Ох, але ж в інтендантстві, мабуть, солдатської новизни бозна-скільки, якщо, звісно, не пішла вона ще на чорний ринок…

Площа перед Народними зборами була повна народу. Заради урочистого дня люди вбралися в усе найкраще, але виглядали все одно блідими й убогими. У натовпі виділялися кольором обличчя здоровенні літні чоловіки — явно селяни непризовного віку.

— Наїхало їх з усіх кінців, ваше… брате прем’єре, — пояснив ад’ютант. — Прямо ніби в місті медом їм намазано.

Численні санітари, працюючи прикладами, розчищали проїзд до театру.

— Чому санітари з автоматами? У них зі зброєю такий безглуздий вигляд, — незадоволено сказав прем’єр.

— Почастішали випадки нападу на лікарські фургони, — сказав ад’ютант. — Якісь мерзотники примудрилися торгувати вакциною, ось доктор Маґґа й зажадав… І взагалі у санітарів дисципліна, не те що…

Він не договорив, бо треба було вискакувати й відкривати дверцята перед начальством.

Вхід у колишній Імператорський театр, а нині Народні Збори, було застелено килимами, на килимах же валялася різноманітна зброя — усіх, хто входив, ретельно обшукували, а без зброї в столиці ходили хіба що малі діти. Обшук вели люди в морській формі.

— Екіпаж повсталого крейсера «Алайські зорі», брате прем’єре. Першими увірвалися в барліг тирана…

Прем’єр прихильно кивнув і пройшов далі. Імператорський театр був колись прекрасний, стародавній і гарний, гарний саме своєю старовиною. Коли після звитяжного повстання виникло Алайське герцогство, у тиранів і деспотів вистачило розуму нічого тут не чіпати й не перебудовувати, а лише вчасно давати гроші на реставрацію. Колись до цього ґанку під’їжджали запряжені шестернями заґґутських ілґанів карети, потім запихтіли перші паровики, потім… Багато чого було потім. Тут лицедіяв великий Лінаґґ, тут сяяла красою чарівна Барухха, тут виходив на уклони видатний комедіограф Ніґґа, згодом викритий як імперський шпигун… За традицією, до кожної прем’єри ткався ґобелен, що зображував сцену зі спектаклю, тож на стінах не було вільного місця, а вздовж стін стояли дорогоцінні вази стародавньої династії Тук, і у вазах щодня міняли квіти, що нарочито привозилися аж із Архіпелагу…

Нині ґобелени було частково зідрано й розхапано, частково спаплюжено, пішли гобелени на онучі й на пелюшки, а в дорогоцінних вазах, тих, що не зуміли або не встигли потрощити, замість квітів пахла не така вже й витончена матерія.

— Учора ж, ніби, все вичистили… — бліднучи, сказав ад’ютант. — І коли примудрилися?

— Та не турбуйся, брате ад’ютанте, — сказав прем’єр. — Це всього лише знак безмежної народної зневаги до чудасій аристократів.

Ад’ютант зітхнув і повів його на сцену, вкладаючи в начальницьку руку текст промови, згорнутий у трубочку. Промову склав видатний письменник Ляґґа, що всім серцем прийняв нову владу.

Прем’єр заздалегідь проглянув промову, викреслив з неї слово «спричиняючий» через його повну для військової людини невимовність, і в цілому схвалив.

Прем’єр боязко виглянув в зал. Зал був ніде й пальцем ткнути.

Солдати, матроси, яйцерізи, люмпени з міських околиць, роботяги у традиційних синіх картузах, знову ж таки селяни, взагалі незрозуміло хто й навіть тубільці з Архіпелагу у своїх смугастих спідничках і з високими зачісками, скріпленими усохлою кров’ю ворогів.

А в герцогській ложі причаїлися справжні господарі країни — члени виконавчого комітету Союзу боротьби чогось із чимось, і ось їх-то прем’єр-міністр боявся по-справжньому.

«Сини вільного Алаю! — повторював він про себе початок промови. — У важку годину, в годину випробувань, коли зуби кривавого дракона Ґуґу контрреволюції готові…»

— Пора! — дуже безцеремонно підштовхнув його ад’ютант.

На сцені, яку досі обтяжували лише розкішні декорації, було поспішно споруджено трибуну, обтягнуту новим алайським прапором — помаранчево-зелено-синім.

Ворушачи губами, Ґнор Ґін підійшов до трибуни й завмер.

Усередині трибуни, як коханець у шафі, сидів чоловік з дуже знайомим обличчям і підкидав на долоні гранату.

РОЗДІЛ ВОСЬМИЙ

— Так, — сказала Ася Глумова. Відколи її чоловік подався в людени, вона майже безвилазно сиділа у багатоквартирній вежі — чекала. — Так. З’являвся одного разу.

«До тебе буду прилітать, і колисати ніжні мрії, і на твої шовкові вії сни чарівливі навівать…»[1] — пригадав Максим старі вірші. — Демони хрінові, вільні сини ефіру… Зрадники, — подумав він і мало не сказав це вголос.

— І що в них новенького? — спитав він.

— У них новеньке від старенького не відрізниш, — сказала Ася. — У них і часи переплуталися. У нього тільки одне людське почуття й залишилося — туга. Музику він слухав і мовчав. Баха й Спенсера.

— Асенько, — сказав Максим. — Я розумію, що вам усе це дуже боляче, але все-таки спробуйте мені допомогти. Спробуйте допомогти усім нам…

— Постараюся, — мляво сказала вона.

— Це стосується часів його прогресорства. Коли Тойво повернувся з Ґіґанди, він нічого не розповідав такого… Ну, може, проговорився випадково… Щодо Мандрівців?

— Він тільки про Мандрівців і говорив, — відповіла вона й знизала худими плечима. — Потім… Здається, у нього там жінка була. Я не знаю, просто відчуваю. І, здається, дуже ця жінка його тривожила. Про щось вона здогадалася, ось він звідти й спурхнув. Але це всього лише мої жіночі припущення, сімдесят сім дум… Головне, я вчасно пішов, говорив він. Уже й не знаю, що там за красуня… Господи, та краще нехай би в нього на кожній планеті по десятку жінок було, ніж так…

— Вибачте, Асю, — сказав Каммерер. — Я завжди лізу до людей у недоречну хвилину…

— Ні, я завжди рада бачити вас, Максиме. І Горбовського рада бачити. З ним поговориш, і ніби аж заспокоїшся… ненадовго…

— Дякую, Асю, — сказав Каммерер. — Коли що — я для вас завжди на місці.

— Коли б хоч щось… — сказала Ася Глумова, вимикаючи зв’язок.

Нічого нового Максим не дізнався. Жінка на Ґіґанді. Що може знати проста карґонська жінка про Мандрівців? Чи жінка була непроста?

Горбовський, згадав він. Ходу немає — ходи з бубни…

На подив Максима, старого не виявилося на звичайному його місці, в «Будинку Леоніда», а виявився старий, з подачі його робота-секретаря, аж у місті Атонові, де йому робити було начебто нічого, та й лікарі з великим незадоволенням сприймали повідомлення про те, що людина такого поважного віку продовжує користуватися кабінами Нуль-Т.

Леонід Андрійович сидів на лавці в парку, і був Леонід Андрійович обліплений діточками у віці років до п’яти, і розповідав він діточкам щось шалено цікаве, не порівняти з максимовими проблемами…

— Надумав, нарешті, — сварливо сказав Горбовський. — Усе, бісенята, вільні, далі буде…

Бісенята сумовитою зграйкою помчали вздовж алеї.

— Леоніде Андрійовичу, — сказав Максим. — У нас знову не слава богу…

— Я вже в курсі, — сказав Горбовський. — З великим задоволенням вислухаю вашу, Максиме, концепцію. Просто-таки з величезною насолодою вислухаю, бо знаю її наперед, і заздалегідь вергаю під ноги, як принц Адольф кумирних богів…

Ображатися на Горбовського не слід було по цілому ряду міркувань. По-перше, безглуздо, по-друге… теж безглуздо.

— Леоніде Андрійовичу, — сказав Максим, здригаючись. — У вас що, своя особиста розвідка?

— У моєму віці, Великий Маку, ніякої розвідки вже не треба. Так само як і читання думок на відстані. Слухаю концепцію.

Ніякої особливої концепції Каммерер не мав, але й мовчати не годилося.

— Я вважаю, — почав він, — що сили, які умовно йменуються Мандрівцями, пропонують нам згорнути всю прогресорську діяльність. Ризикну припустити, що натомість вони припинять всіляку діяльність у нас. Інакше вони погрожують вивести з ладу всю інформаційну мережу Землі і, можливо, Периферії. Навіть не можливо, а напевно.

Горбовський задоволено кивав головою.

— КОМКОН-2 пропонує різко обмежити доступ до БВІ приватним особам, узяти під контроль усю інформацію по прогресорству й помалу готувати повну евакуацію з Ґіґанди.

— Для чого ж тільки з Ґіґанди? — підняв брови Горбовський. — Тим більше, пам’ятається, що милий Корній Янович повідомляв про великі успіхи…

— Зв’язку з Ґіґандою вже немає, і ми не знаємо, що там відбувається. Може, Мандрівці з’явилися там відкрито, може, Мандрівці перетворили планету на Чорну Діру. Усе може бути.

— Знаєте що, Максиме, — сказав Горбовський. — Ви, звісно, неперевершений розвідник, конспіратор і таке інше. Але інколи не можете зіставити два кричущі факти, щоб зробити більш-менш грамотний висновок.

— А саме? — знову не образився Каммерер.

— Ще місяць тому промайнуло скромне повідомлення, що в лабораторії полімерів Джанет Круліковської під Кейптауном вдалося синтезувати речовину, яку за властивостями своїми не відрізниш від нашого коханого янтарина.

— Н-ну… — невпевнено сказав Максим.

— Бублики гну, — ласкаво й з великим терпінням парирував Горбовський. — А хто, по-вашому, винайшов янтарин?

— Звісно, Мандрівці.

— Розумаха. Якщо Мандрівці винайшли янтарин, отже… Ну, Максиме, напружтеся! Коли я тільки-но викладав усю цю історію діточкам, вони зміркували куди швидше.

— Ви хочете сказати…

— Атож! Тільки не мені б це говорити, а комусь із КОМКОНу-2, після чого закрити тему Мандрівців раз і назавжди. Так, любий друже, і людени — ми, і Мандрівці — ми, і, сильно побоююся, ті діти на Ковчезі — теж ми, тільки які недозволенно порозумнішали. Уся історія з Мандрівцями вже описана в літературі, причому в дитячій.

Тільки там це називається «Пошуки Слонопотама». Бідні ми ведмедики, бідні ми поросята, — ми йшли по власних слідах. Те, що ми цих слідів поки ще не залишили, ні про що не говорить…

— Леоніде Андрійовичу, — сказав Каммерер. — Ну не можна ж за нинішнього стану науки серйозно говорити про циклічність Часу…

— Не можна, згоден — але доведеться, доки ви не вигадаєте легкотравнішу гіпотезу. До речі, впродовж тисячоліть люди вірили, що час циклічний — і нічого, і руки не опускали, піраміди он і досі стоять…

В цьому був він увесь — Горбовський Леонід Андрійович, прославлений пілот, Слідопит і мудрець. Еталоном незрозумілості за традицією прийнято було вважати знаменитого кіборга Камілла, але й Камілла Горбовський, траплялося, ставив у безвихідь…

— Тут і вся історія з «підкидьками» виглядає інакше, — продовжував Горбовський. — Розумні нащадки послали безглуздим предкам посилочку — звісно, з метою утримати предків від якоїсь чергової дурості. Справа не вигоріла — знову ж таки через дурість нашу й боягузтво.

Бог хитрий, але не зловмисний. І навіть через багато тисяч років ніякій надлюдині в голову не прийде відправити своєму пращурові пекельну машинку. Сподіваюся, ви знаєте хоча б, що таке пекельна машинка?

— Знаю, — відповів Максим. — У нас у підпіллі на Саракші їх дуже навіть непогано робили.

— Можливо, що посилочка ця, — сказав Горбовський, — і призначена була для того, щоб перервати часовий цикл… У Рудольфа просто не вистачило витримки. Доброти у Рудольфа не вистачило.

— Інформації в Рудольфа не вистачило, — сказав Максим. — А взагалі я в усьому винен. Міг же зупинити Абалкіна, вухами прохляпав…

— Ось тоді й почали виявлятися людени, — сказав Горбовський. — Як іще одна спроба вийти за межі циклу.

— Леоніде Андрійовичу, шановний, — сказав Максим. — Усе це дуже цікаво й варте найширшого обговорення. Але я ж не філософ, я простий оперативник. Мені не таємниці Світобудови осягати належить, а реагувати на явну небезпеку. А я відчуваю, що наші люди на Ґіґанді в небезпеці. Більш того, в небезпеці усе людство, якщо почалися збої в БВІ…

— Гаразд, — несподівано погодився Горбовський. — Поговоримо про Ґіґанду. Коли ви робили запити в БВІ, вам нічого не здалося дивним?

— Там усе мені здалося дивним, — знизав плечима Максим. — Ґіґанди немає, нічого немає. Та ще герб герцога Алайского до чогось приплели…

— Отож, — сказав Горбовський, встаючи. — «Відомостей немає» — це від машини. А герб Його Алайської Високості з образливим девізом — це, як говорив один тямущий безумець, «людське, занадто людське». Для чого я, по-вашому, покинувши свою обитель скорботи й постелю хвороби, розважаю діточок у місті Атонові?

— Для чого? — тупо повторив Каммерер.

— А для того, — сказав Горбовський, і довге, темне обличчя його просяяло, — що збираюся я відвідати «Будинок Корнія», і прошу вас, найоперативніший мій, супроводжувати мене, старого, щоб не отримати мені, старому, в лоб. Чи по лобі, що, по суті, єдино.

РОЗДІЛ ДЕВ’ЯТИЙ

«Будинок Корнія» аж ніяк не нагадував «Будинку Леоніда» — та це й не будинок, по суті, був, а цілий комплекс будівель і приміщень, що включав спортивні зали, арсенал, лазарет, інформаційний центр, не кажучи вже про знаменитий корнієвий музей, в якому бути я не був, а чути чув.

Вести флаєр я не міг, позаяк голова нічого не тямила.

Леонід Андрійович, примовляючи щось подібне до «ви, нинішні, — ану ж бо!», витіснив мене з водійського місця й згадав давнину так уже міцно, що я почав побоюватися за його життя. За своє, до речі, теж. Внизу пропливали, часом стаючи набік, золоті пшеничні поля.

Зате на підльоті до «Будинку Корнія» великий пілот вимкнув і без того не дуже шумний двигун і спланерував зовсім не на призначений майданчик, а майже за півкілометра від будинку, мало не в кущі.

— Ви вмієте повзати по-пластунському, Максиме? — сказав він. — Мені б дуже не хотілося тривожити мешканців будинку.

— Повзати по-пластунському я вмію, — доповів я. — Але вам не рекомендую. Що ж до мешканців будинку, то їх усіх, наскільки я зрозумів, свистали нагору — на чолі з господарем.

І тут я згадав, що Корній Янович Яшмаа — один із «підкидьків», значок «ельбрус», якщо не помиляюся. Ні, не помиляюся.

Ну, от вам іще один збіг…

— Навряд чи він нас чекає, — сказав Горбовський, — але підстрахувався напевно. Уявіть собі, Максиме, що нам належить пробратися у штаб-квартиру хонтійської, скажімо, розвідки, не потривоживши й не пошкодивши вартових, тим паче, що живих вартових і нема. Двері, припустимо, заблоковані на пароль. Усі двері. Ось креслення будинку, — він протягнув мені табличку. — Ваші дії?

Будинок, повторюю, був незнайомий, зате всі блоки стандартні — Корній Яшмаа не любив надмірностей. Я якийсь час вивчав креслення, потім повернув його Горбовському.

— Поки бачу тільки один шлях, — сказав я. — Припустимо, всі входи справді заблоковано. У дворі з боку сліпої стіни є люк — система циркуляції басейну. На жаль, цей басейн не в спортзалі, а в музеї. Ви, випадково, не знаєте, кого Яшмаа поселив у басейні, Леоніде Андрійовичу?

— Випадково знаю, — сказав Леонід Андрійович. — Іхтіомаммала поселив. Цього іхтіомаммала йому покійний Поль Гнідих заповів.

Дуже сподіваюся, що бідна тварина переживе й нас з вами. Не зашкодьте йому, Максе, дуже вас прошу.

— Як би він мені не зашкодив, — пробурчав я. Іхтіомаммал, як це випливає з назви, був рибоподібним ссавцем із планети Яйла, розміром був з хорошу косатку, мав густий волосяний покрив і безліч зубів. Найприємнішим у цій худобині було те, що вона ніколи не спала, а увесь час кружляла й кружляла уздовж стін своєї в’язниці. А якщо ж Корній Янович ще й забув її погодувати перед відльотом…

— Слухаюся, шефе, — сказав я. — Радий старатися, шефе. Не обминіть своєю милістю численних вдів і сиріт… Припустимо, я виліз живим із басейну. З руками, з ногами. Далі що?

— Далі? — Леонід Андрійович замислився. — Далі, голубчику, абсолютно безшумно, немов у тій же хонтійській охранці, ви проникаєте в кабінет господаря. Там за пультом має сидіти чоловічок. З ним треба поводитися ще бережніше, ніж із іхтіомаммалом…

— Христом Богом, Леоніде Андрійовичу, — сказав я. — Не боюся я плисти й потонути не боюся. Але йому, іхтіомаммалу-то, що? У нього глотка ширша за енергопоглинач. Ось він і глитне мене, немов зернятко. Та що воно за чоловічок?

— От маєш, — здивувався Леонід Андрійович. — Старий знає, а молодий оперативник не здогадується. Адже в Корнія Яновича жили двоє аборигенів Ґіґанди. Один збунтувався, просився додому, а інший був хлопчик розумний, вчененький, він і залишився в будинку науки осягати… Тільки запам’ятай, що цей хлопчик може виявитися не таким уже хлопчиком, а оперативником як і ти, так що не розслабляйся.

— Це що, значить, КОМКОН-1 сваволить?

— Там дізнаєшся, хто сваволить. Але дивися, щоб усі залишилися живими. Сам же казав, що загроза людству… Ступайте, голубчику, а я поваляюся тут на травичці…

От тобі й добрий Леонід Андрійович, думав я, скадаючи одяг. І себе бережи, і звірюку не займай, і справу зроби… З іншого боку, чи не занадто я засидівся по кабінетах? Але будь ти хоч чемпіон, стрімкішим за іхтіомаммала не станеш… Що ж він, на смерть мене посилає? Ніколи я у воді ні на кого не полював, хоча яке, до біса, полювання… Массаракш, він що, з глузду з’їхав?

До будівель я підібрався по можливості непомітно. Трава була високою. Люк, щоправда, теж знаходився під кодом, але код був стандартний. Я деякий час повисів над чорною водою, дочекався, коли потік змінить напрям і пірнув. Мене понесло вперед, і треба було якось пригальмовувати, щоб не викинуло прямо на середину басейну. Нарешті попереду замаячила світла пляма.

Ніякого іхтіомаммала за її межами я не бачив, та й бачити не міг, позаяк волоски на цій звірюці, наскільки я пам’ятаю, мали відповідний коефіцієнт заломлення, що дуже допомагало іхтіомаммалу в життєвій боротьбі.

На виході з труби я розчепірився, немов казковий герой, якого Баба-яга пхала в піч. Тепер слід було дочекатися нової зміни потоку, і якраз у проміжку був шанс вискочити.

Массаракш, я ж уявлення не маю, яка відстань до борту басейну! Ну, Горбовський, ну, благодійнику… І Корній добрий, міг би опудалом цілком обійтися…

Нарешті вода припинила на мить рух свій, я подумки зробив арканарский знак, відганяючий нечисть, відштовхнувся щосили й пішов угору. І зараз же нездоланна сила стиснула мої ребра й потягнула, потягнула…

Іхтіомаммал здогадливий був, стрибнув за мною, але недострибнув з півметра, розчаровано клацнув зубами й почав описувати звичні кола по басейну. А я продовжував висіти в повітрі, схоплений блискучими маніпуляторами триметрового домашнього робота. Маніпулятори неквапливо втягувалися, водночас опускаючи мене на підлогу.

— Рядовий Драмба, — неголосно повідомив робот. — Виконую завдання людини Леоніда, охороняю людину Максима…

Ой, Леоніде Андрійовичу, як ти мене вмив, думав я. Хоча все розрахував правильно — і з роботом зв’язався, і мене у відповідний настрій привів. Тепер піду усіх брати й хапати…

— Тихше, рядовий Драмбо, — сказав я. — Хто у будинку живий?

— У будинку жива людина Данґ один, — сказав робот. — Сервомеханізмів у будинку…

— Не треба про сервомеханізми, — сказав я. — Де людина Данґ і що він робить?

— Людина Данґ працює за пультом у кабінеті людини Корнія, — сказав робот. — Має усі допуски…

— Ось що, — сказав я. — Людина Данґ хвора й може сам собі нашкодити. Треба увійти до кабінету, взяти людину Данґа — от як ти мене нещодавно з басейну виймав — і потримати в повітрі аж до особливого розпорядження.

Рядовий Драмба викотився в коридор, я за ним, залишаючи мокрі сліди. Стало холоднувато. Взагалі якось безглуздо заарештовувати людину в голому вигляді. Тобто ні, якщо вона в голому вигляді, дуже навіть зручно, але якщо навпаки…

…Коли робот вкотився до кабінету, той, хто сидів за пультом, навіть не обернувся. По екрану пливли різноманітні значки, здебільшого мені незрозумілі. Коли Драмба схопив його й розгорнув на мене, я побачив, що чоловік цей молодий, досить-таки худий і має на рідкість пронизливий погляд.

Мені хотілося сказати що-небудь гарне, книжне, на кшталт «Треба вміти програвати, полковнику Шмультке!». На Саракші в молоді роки я любив похизуватися подібною сентенцією. Але зараз переді мною був якийсь інший ворог. Небезпечніший, ніж уся розвідка Острівної Імперії, ніж екіпаж Білої Субмарини. Ніж навіть Рудольф Сікорський — коли я знав його ще на прізвисько Мандрівець. Небезпечний тим, що наважився самостійно вийти проти цілої планети — в багато разів сильніший і могутніший, ніж його власна…

— Ну що? — я посміхнувся. — Отже, «Відійди, смерд»?

Зараз він зробить пальцями який-небудь пас і зникне. Але він не зник, а сказав абсолютно спокійно:

— Вірус запущено, пане Каммерере. Ваші фахівці вже дуже давно не стикалися з чимось подібним. І зупинити цей вірус можу тільки я. Тому розмовлятимемо на моїх умовах. Ви згодні?

— Зараз сюди прийде одна людина… — почав я.

— Та я вже тут, — відгукнувся з кутка Леонід Андрійович. Він погойдувався в гамаці. — Ну, голубчику, накоїли ви тут штук, просто й не знаю, з чого розпочати… Ледве вмовив Корнія Яновича вирушити на Ґіґанду, щоб побалакати з вами детальніше.

— Шефе, — сказав я хонтійською. — Ви що, відправили Корнія туди, знаючи, що тут…

— Саме так, — хонтійською ж відповів він. — Але полетів туди Корній не з порожніми руками, вибачте за ненавмисний каламбур.

Я зрозумів, з чим туди полетів Корній, і похолов.

РОЗДІЛ ДЕСЯТИЙ

Опівдні на площу привезли армійські кухні, люди покидали кирки й лопати та вишикувалися в довгі черги, гримлячи блискучими металевими судками й казанками. Палацовий гвардієць, що стеріг натовп, у хвацько заламаному береті, що стояв, розставивши ноги, на даху трансформаторної будки, теж дозволив собі сісти.

Автомат, утім, він тримав під рукою.

— Ні, панове, я всього чекав, тільки не цього. Я вважав, що почнуться масові страти, потім ми шукатимемо своє майно…

— А я вважаю, що гер… що Його Алайська Високість абсолютно правий. Хочеш жерти — будь люб’язний попрацювати.

— Але чому всіх? Чому я, почесний член колегії адвокатів, маю махати киркою й тягати ці уламки?

— Ось що я вам скажу, панове: герцога підмінено.

— Що за маячня? Звідки ви взяли? Я неодноразово був у палаці на прийомах і прекрасно пам’ятаю молодого Ґіґона.

— Отож-то що пам’ятаєш… А мені шуряк розповідав, у нього двоюрідний брат у Бійцівських Котах служив. Герцога Ґіґона отруїли карґонські агенти. Старий герцог, звісно, погорював, але без спадкоємця ж не можна, особливо в такий час. От і відшукали серед Бійцівських Котів хлопчину, як дві краплі води…

— Звичайно, і став ваш хлопчина говорити трьома мовами, бездоганно їздити верхи й так далі…

— Але, панове, коли ж почнуть розстрілювати це бидло? Коли ми зможемо повернутися до своїх осель?

— Краще дякуйте, пане адвокате, що ми тут працюємо, в центрі. Бунтівників, узятих зі зброєю в руках, відправили за річку, гасити пожежі на заводах, а без респіратора там усе одно вірна смерть…

— А я так думаю: хоч ці хлопці й шахраї були, а все ж таки епідемію зупинили.

— Та киньте ви, не було ніякої епідемії…

— Що ти несеш, чотириокий: не було, не було… Як же не було, коли я три доби з товчка не злізав?

— Не було епідемії. Була брудна вода, зіпсовані консерви…

— Ви ще скажіть — руки не мили…

— А от я що ще скажу — це все синьодупі нам влаштували. Вони ж геть усі чаклуни. Їм на техніку нашу плювати, і на науки також. Молодий герцог, як веремія у столиці почалася, утік на літаку на Архіпелаг…

— Так його ж, по-вашому, отруїли!

— Це його по-шуряку отруїли, а по-моєму, втік. І авієтку його збили щурожери з десантного катера. І потрапив він на маленький такий острівець, де карли живуть. А карлики ці, слід вам знати, навіть серед дикунів дикунами вважаються. І отам-то він і заприятелював з одним ворожбитом із цих карликів, наобіцяв йому повний міх. Ворожбит там у себе поворожив — і відновилася в герцогстві законна влада… Ви тільки дочекайтеся, коли музика скінчиться, і самі ворожбу почуєте…

— Просто соромно слухати, що ви верзете. Як же, по-вашому, в Імперії все обернулося? Він що, ваш карлик, і Карґон зачарував?

— Ну, не увесь Карґон, а принцесу їхню — точно.

— Панове, панове, подібні чутки гірші за розруху. Мир із Карґоном готувався вже давно, я маю знайомого кур’єра в міністерстві закордонних справ. А тепер ніякого герцогства Алайского не буде, буде після їх одруження Алайська Імперія Карґон…

— Спритно! Щоб, виходить, і щурожерам не прикро було…

— Хто цю принцесу бачив?

— Та в уранішніх газетах знімок був. Дивно: щурожериха, а все при ній.

— А ви, панове, чули про іноземних агентів? Про людей з Туманного Материка?

— Ви ж ніби культурна людина, ніхто не живе на Туманному Материку.

— Та ні, живуть, тільки під землею. І, виявляється, весь цей час вони нам шкодили. Вони й нацькували один на одного нас із Карґоном…

— Ну, з Карґоном, припустимо, ми триста років воювали…

Люди розмовляли голосно, намагаючись перекричати радіорупори.

З рупорів для підтримки бадьорості духу лилася маршова музика — класичні марші звучали впереміш із сучасними — «Броня міцна, і бистрі бронеходи», «Артилеристи, герцог дав наказ» і, зрозуміло, «Багряною загравою палає небокрай».

Несподівано марші замовкли, і стало чутно лише, як стукають ложки. Потім радіорупор прокашлявся й заговорив незнайомою мовою:

— Корнію Яновичу Яшмаа! Його Алайська Високість герцог Ґіґон чекає вас у своїй заміській резиденції для переговорів про долю заручників. Вам буде забезпечено безперешкодний вхід і вихід. Корнію Яновичу Яшмаа…

— Ну, що я вам говорив? Самі чуєте — синій карлик ворожить кожну годину, щоб у всьому був молодому герцогові успіх…

Молодий герцог спав у ці дні щонайбільше по дві години на добу. Він сидів за батьківським бюро з гнутими ніжками, перебираючи папери, підписуючи накладні й накази про зняття й призначення. Час від часу в кабінеті з’являвся Одноокий Лис, підкладав нові розстрільні списки, і на кожному герцог незмінно ставив резолюцію: «На відновлювальні роботи».

— Але ж, ваша високосте…

— Занадто мало залишилося алайців, пане генерале, занадто мало, Карґон асимілює нас за два покоління… І навіть спадкоємець мій уже не буде чистокровним алайцем… Як справи на мосту?

— Склепали ще дві ферми, але головний інженер каже, що про великовантажний транспорт поки не може бути й мови…

— Можна подумати, що міст відновлюють для того, щоб по ньому каталися на легких ландо! Передайте інженерові, що особисто для нього я зроблю виняток і розстріляю.

— Слухаюся, ваша високосте.

— Простежте самі, щоб якийсь ідіот не вистрілив у пана Яшмаа.

— Фото роздано всім постам, ваша високосте. Узятий під варту флотський екіпаж — той самий, який… Які будуть розпорядження?

— У промисловий район, на пожежі…

— Але ж саме вони…

— На пожежі… Де ж Яшмаа, зміїне молоко?

— Я вже доповідав, що посадку «привида» зафіксували три години тому.

— Отці-дракони, він що, рачки сюди лізе? Генерале, йдіть і чекайте його біля входу. Повна лояльність — пам’ятайте, що вони запросто можуть знищити всю Ґіґанду…

— Ну, ми-то, припустимо, міцно взяли їх за кадик…

— А проте, люди є люди… Ідіть, генерале.

— Слухаюся, ваша високосте.

Герцог залишився один і обвів запаленими очима батьківський кабінет. Заміську резиденцію, зрозуміло, ґрунтовно пограбували, хіба що не спалили. У кабінет стягнули залишки меблів, накинувши на порізані крісла й дивани чохли з мішковини, щоб не так соромно було. Калюжу крові на килимі абияк замили, але все одно залишалася рожевувата пляма. Мабуть, пани бунтівники провадили тут свої дізнання. Герцог згадав, як розірвалася граната в ложі з комітетниками і яким покірним зробився відразу зал, як виходили по одному на сцену короткочасні господарі життя й присягали йому на вічну вірність… Що, втім, не звільняло від відновлювальних робіт…

— Ваша Алайська Високосте!

Герцог посміхнувся. У дверях стояв Бійцівський Кіт у новенькому обмундируванні й дивився на герцога сяючими від захоплення очима («Це ж наш Ґаґ! Ми ж з ним в окопах, під бомбами…»).

— Ваша Алайська Високосте! Його ясновельможність веліли передати, що людина, яку ви чекаєте, прибула.

— Чудово, Котеня! Веди його сюди, та не здумай грубіянити, не здумай хапати за рукав — цей дядечко так тебе прикладе… «Проходьте, будьте люб’язні» — усе як годиться, зрозумів?

— Так точно, Ваша Алайська Високосте!

Корній Янович Яшмаа продовжував залишатися Прогресором до нутра кісток. Він не дозволив собі показатися на вулицях столиці в земному териленовому комбінезоні — добув десь офіційний костюм для прийомів, поверх якого недбало накинув довгополу чорну шинель яйцеріза. Але здалека було видно, що він не алаєць, бо алайці зараз ходили горблячись та озираючись, недобре поблискуючи один на одного оченятами.

— Доброго здоров’я, Корнію Яновичу, — сказав герцог російською. — Проходьте, сідайте. Не сюди, тут пружина вилізла, а розмова у нас буде довга…

Корній сказав:

— Здоров був, Бійцівський Коте. Відколи це ти герцогом зробився?

І з розмаху рухнув у вказане крісло.

— Я завжди був герцогом, Корнію Яновичу. А ви навіть не здогадалися провести глибоке ментоскопіювання, хоча й до цього ми були готові… А втім, яка потреба напівбогам порпатися в пам’яті якогось солдатика? Сподіваюся, ви все зрозуміли?

— Не все, — сказав Корній. — Далеко не усе.

— Операція готувалася довго, Корнію Яновичу, майже половину мого життя. Вельмишановний пане Яшмаа, перебуваючи у вашому гостиннійшому будинку, я не гаяв марно часу. У ті дні, коли ви надовго покидали вашу резиденцію, мій напарник, ваш любий Данґ, за допомогою особливого коду будив у мені полковника алайської контррозвідки, і я з головою занурювався в океан інформації, яку мені люб’язно надавав БВІ.

Яшмаа нічого не сказав, тільки дивився на герцога світлими прозорими очима.

— Звісно, я й не намагався осягнути все, — продовжував герцог. Він піднявся з-за бюро й почав ходити по кімнаті, поскрипуючи високими десантними черевиками. — В основному мене цікавило прогресорство й Прогресори. Історія, методи, імена. Зміїне молоко, пане Корнію! — він несподівано зупинився й викинув руку в бік крісла. — За кого ж ви нас уважали? Якщо вже неосвічений дон Реба здогадався про… скажімо так, не зовсім звичайне походження Румати Есторского, невже контррозвідка країни, яка століттями вела війну, не засікла б ваших людей? Цей номер з успіхом пройшов у вас на Саракші з його своєрідною теорією світобудови, але на Ґіґанді гіпотеза про населеність інших світів існує вже п’ятсот років! А легенди про те, що людина впала на поверхню Ґіґанди з небес — і того довше!

— Це преамбула? — ввічливо поцікавився Корній.

— Це пиздець! — гаркнув герцог. — Усьому вашому прогресорству й всесиллю. Даруйте, пане Корнію, що я так прямо, по-солдатському, але, справді, ви мене виводите з себе своєю показною байдужістю.

Отже, п’ятнадцять років тому ми вперше зареєстрували приземлення вашого «привида». Нам дуже пощастило, ми навіть зняли його на кіноплівку. До речі, ми знаємо, що в момент приземлення «привид» на якийсь час стає беззахисним, і будь-яке хлопченя з ручним ракетометом… Але ми не поспішали. Після першої, на диво невдалої спроби заарештувати вашу людину, ми ці спроби негайно припинили й обмежувалися тільки стеженням. Кваліфікованим стеженням, пане Корнію! Без «топтунів» і підслуховуючих пристроїв!

— Невдала спроба — це Павло Прохоров? — хрипко спитав Корній.

— Цілком правильно. Він же великий винахідник і володар автомобільної імперії Ґран Ґуґ. Ви покірно проковтнули нашу офіційну версію про загибель його особистої яхти під час шторму, а тіло було настільки знівечене об прибережні скелі, що впізнати його не було ніякої змоги, до того ж сім’я поквапилася з кремацією — з нашої, зрозуміло, подачі.

— Жалко Пашу, — сказав Корній. — Для нас це була велика втрата.

— А нам, думаєте, не жаль було? Адже Ґран Ґуґ тоді фактично врятував герцогство від неминучої поразки, саме його дизельні вантажівки дозволили здійснити швидке перекидання військ… Зате ми переконалися, що фізичні можливості землянина, та ще підготовленого, набагато перевершують такі у звичайного мешканця Ґіґанди. І не сіпалися, а готували свою операцію «Підкидьок»…

— Отже, вам і ця історія відома, — кивнув Корній.

— Авжеж. У БВІ не було секретів від Данґа. Погодитеся, що наш майор геніальний. Отже, під час операції «Підкидьок» загинули десять наших агентів, багатьом з яких я й нігтя був не вартий. І лише у двох випадках ви клюнули. Ми поставили на вашу людяність — і не помилилися. Ви притягнули двох маленьких, вмираючих дракончиків у своє гніздо, а дракончики виросли… І зовсім не було потреби мені — тобто Ґаґу — бити бідолаху майора, це вже він сам придумав для більшої переконливості, але ви й так нічого не підозрювали. Дикуни з дикої планети, які постійно вбивають один одного — от як ви про нас думали…

— Я слухаю, слухаю, — сказав Корній.

— Між тим дикуни — я маю на увазі алайців — і вижили ж бо завдяки розвідці й контррозвідці. Ще при моєму прадідові було перейнято в тубільців Архіпелагу ментальний прийом, нині відомий як «два в одному». Інакше Імперія давно роздавила б нас. Але ми заздалегідь знали їх оперативні плани й успішно підкидали їхній агентурі дезінформацію. Шановний пане Корнію! Ви, Прогресори, лише гралися в розвідників, тоді як для нас це був спосіб існування. Єдино можливий спосіб. Тому не дивуйтеся й не ображайтеся, що вас переграли. Ми не могли не переграти вас…

— Я вас зрозумів, — сказав Корній. — В яких умовах знаходяться заручники і як вам удалося…

— О, це було досить просто. Оскільки наша служба мала в розпорядженні вже повні списки ваших людей, ми організували так звану епідемію й провели так звану вакцинацію… Я прихопив у лазареті у вашого люб’язного доктора упаковку снодійного, і наші фахівці зуміли його синтезувати… Ви багато чого не знаєте про нас, друже Корнію. Отже, заручники. Усі вони, у тому числі й ваш син, знаходяться в доброму здоров’ї. Поки що. І здоров’я це цілком і повністю залежить від того, чи домовимося ми з вами. Шукати їх не намагайтеся — аварійні передавачі, вибачте, вилучено. Нашим хірургам, звісно, далеко до ваших, але чималий військовий досвід…

Залишилися, звісно, невеликі шрами. Втім, ніхто навіть не прокинувся. Місце досить затишне, але втекти звідти не можна. Спроба втечі, так само як і спроба звільнення, призведуть до негайного вибуху. І навіть не пробуйте ваших гіпнотичних штучок, оскільки все організовано за Правилом Мертвої Руки. Знаєте — сидить солдатик, тримає кнопку… До того ж, родовід солдатика простежений до п’ятого коліна…

— Знаю, — кивнув Корній. — Далі.

— А далі — ще цікавіше. Котеня! — крикнув герцог.

У дверях виник нещодавній запальний курсант.

— Я, Ваша Алайська Високосте!

— Вина панам дипломатам, найкращого вина з Аріхади — і чогось закусити, тільки не консервів. Консерви в мене ось уже де… Так і передай старшому кравчому, слово в слово — кращого вина з Аріхади, а то знову підсуне кислятину, пацюк тиловий…

— Слухаюся, Ваша Алайська Високосте! Тут мені з села мої посилку передали… Якщо не погребуєте…

— Потім розрахуємося, курсанте, за герцогом не пропаде…

— Вміло ви з ними поводитеся, — сказав Корній.

— А що ж ви хочете? Для людини є природною потреба в кумирі, хай то інша людина чи навіть теорія. Курсант поклоняється мені, ви поклоняєтеся гуманізму…

— А ви? — спитав Корній. — Чому ви поклоняєтеся?

— Я, — сказав герцог Алайський, — від цієї потреби звільнений. Втім, тижнів за два почну поклонятися майбутній герцогині, точніше, імператриці. Я ж, пане Корнію, й сам в імператори зібрався, а там такий титул, що натщесерце й не вимовиш…

— Усе жартуєте, — сказав Корній.

— Сумувати треба не мені, — відповів задумливо герцог.

Несподівано швидко повернувся курсант із тацею. Він не лише встиг злітати в льох за вином, але й накраяв тонкими скибочками ніжне копчене м’ясо, а іншу закуску розіклав не гірше, ніж у ресторані.

Герцог розлив зеленаве вино у високі келихи, подав один Корнію.

— За благополучне закінчення справи! — вигукнув він.

— Непогане вино, — сказав Корній. — Та що я — чудове вино! Неодмінно треба буде взяти рецепт…

— Усьому свій час, — герцог поставив свій келих на бюро. — Отже, заручники — це лише частина операції. Ґіґандська, так би мовити, філія.

Перейдемо до другої частини. Зараз на Землі майор Данґ, той самий хворий здихля, якого ви так великодушно підібрали в руїнах, на повну силу господарює в системі БВІ. Поки він лише натякнув вашому керівництву про свої можливості. Але якщо в умовлену годину ви мене з ним не з’єднаєте, почнуться справжні неприємності. Порушення технологічних процесів, пожежі, вибухи. Ваші структури досить крихкі, друже Корнію, особливо якщо підійти до них з ломом…

— Навіщо вам це? — спитав Корній. Обличчя його залишалося спокійним, тільки очі гарячково заблищали.

— Та хоч би для того, щоб земляни зрозуміли, нарешті, що життя насправді грубе й жорстоке. Хоча неприємності на цьому не кінчаються. Майор Данґ задумав оприлюднити деяку інформацію, яка неприємно вразить не лише землян, але й ваших союзників на Тагорі. Особливо на Тагорі. Зміїне молоко, ось би де я хотів побувати!

— Так, — сказав Корній і пожував скибочку м’яса. — От, значить, як.

— Значить, ось так, — підтвердив герцог. — Але це лише на випадок, якщо заручники надумаються принести себе в жертву в ім’я інтересів рідної планети.

— Отже, шантаж. — сказав Корній.

— Шантаж, — сказав герцог. — Власною персоною. А що накажете робити маленькій людині, коли в її дім вдираються озброєні громила? Терпіти, пристосовуватися, щоб вибрати відповідний момент…

— Що ж ви зажадаєте в обмін?

— Капітуляцію, — сказав герцог. — Повну й беззастережну. І, відповідно, репарації та контрибуції. Анексій, правда, не буде — далеченько доведеться ганяти експедиційний корпус. Я тут список приготував — нам потрібні польові синтезатори, будівельна техніка, медикаменти, багато чого треба, ми розорені…

— Ви прекрасно знаєте, ваша високосте, що заборонено вивозити земні технології на планети, охоплені прогресорством. Крім того, колосальний психологічний і культурний шок…

— А ось це вже, — герцог знову наповнив келихи, — не ваша турбота. Якщо чесно сказати, і ми, і Саракш, і особливо Арканар — усього лише ваші іграшки. Ігрові кімнати. Забава для справжніх чоловіків. Можливість побігати, постріляти, поконспірувати. Дати волю інстинктам. Земля для вас занадто нудна, от найнеспокійніші й записуються в Прогресори, як записувалися наші стародавні пересичені предки в Чорний Легіон… Усе це вже було, друже Корнію, і в нас, і у вас, адже ми єдині за природою. Гадаю, що й походження ми спільного, хоча ваші вчені й бояться зізнатися в цьому… Тож, шок.

Якщо прилітають розумні дядечки й привозять усілякі хитрі машинки пополам із ідеалами — тоді, звісно, потрясіння основ, криза культури, психологічний крах. Інша справа, коли ці самі дядечки, що зазнали поразки в чесній боротьбі, — якщо тільки розвідку можна назвати чесним ремеслом — починають виплачувати переможцям данину. Тоді — урочистість, тріумф, загальний ентузіазм і нечуваний підйом. В результаті й ваші цілі будуть досягнуті, і ми не програємо…

— Це неможливо, — сказав Корній. — Рада на це ніколи не погодиться… Знаєте, чим це може скінчитися для вас? Жителі Ґіґанди сядуть нам на шию й просто звиродніють, як тубільці Архіпелагу.

— Врешті-решт, друже Корнію, ви можете забезпечити кожен механізм, присланий сюди, блоком самознищення, щоб наші розумники не почали в них колупатися. Нам би пережити кілька найтяжчих років…

— А потім сподобається, — сказав Корній. — Це як наркотик.

— Моє слово може бути для вас гарантією?

— Ні, — сказав Корній. — Ви смертні. Причому смерть може прийти від найближчого родича… Занадто велика спокуса.

— У мене не залишилося родичів, — сказав герцог. — Вашими стараннями.

— Жителі колишньої імперії не потерплять, щоб контроль над нашою допомогою був виключно алайським. І все почнеться знову, тільки на більш високому рівні.

— Виходу немає, — сказав герцог. — Ми знали, на що йдемо. Тепер і ви знаєте. Ми дозволимо існування земного посольства на Ґіґанді. Населенню оголосимо, що це посланці Туманного Материка — все одно ніхто до пуття не знає, що там відбувається. І минеться. Тоталітарна держава, знаєте, має свої переваги… Та й чим, по совісті сказати, відрізняються наші колосальні картотеки від вашого БВІ? Тільки швидкістю операцій, але ми нікуди й не квапимося…

— До речі, герцогу, — сказав Корній. — А чому ви й напарник ваш Данґ у такі молоді літа ходите в таких чинах?

— Ну, це вже просто, — сказав герцог. — Це й на Землі бувало. Як там сказано у вашого класика? «Матінка була ще мною черевата, як мене вже було записано…»

— «…у Семенівський полк сержантом», — продовжив Корній. — Браво. Чудова пам’ять. Ну так слухайте, сержанте. Я говоритиму не від імені своєї планети, а особисто від себе. Ви вважаєте, що схопили нас за горло…

— За кадик, — уточнив герцог.

— Хай так. Ми, звісно, можемо ліквідувати Ґіґанду — для цього досить підігнати на її орбіту енергетичний пристрій…

— Ви ніколи цього не зробите, — сказав герцог. — Інакше б ми й не затівали.

— Цілком вірно. Але я — особисто я — можу влаштувати вам долю гіршу. Страшнішу, бо невизначену. Я сам боюся того, що хочу зробити, але зроблю. Раз уже ви в курсі справи «підкидьків», то маєте знати імена фігурантів… Думаю, що покійний Сікорський мене б зрозумів.

— Таким ви мені більше подобаєтеся, — сказав герцог. — Нарешті. Довго я цього чекав. Die Erde über alles, друже Корнію?

— Так. — сказав Корній. — Die Erde über alles. Ви були гідним супротивником, герцогу, але Земля не може програвати. Інакше вся Галактика полетить собаці під хвіст.

— Ви безумець, — герцог зблід. — Краще вже справді розпорошіть нас на атоми… Ні, ви не маєте права, це не по-людському…

— Атож, — сказав Корній Яшмаа. Він піднявся з крісла, рухом плеча скинув шинель і різким ривком лівої руки обірвав правий рукав костюма разом із рукавом сорочки. На загорілій шкірі біля згину ліктя темніла невелика пляма. Ліва рука Корнія витягнула з кишені довгастий футляр.

— Корнію Яновичу, — сказав герцог. — Зупиніться. Заручники були відпущені в ту саму мить, як ви переступили поріг цієї кімнати. «Вино з Аріхади» — це був пароль…

Але Корній, здавалося, не чув його, як не чув нікого кілька років тому Прогресор Лев Абалкін, що увірвався до підвалу Музею позаземних культур. Тільки пістолета в руках герцога Алайского не було.

У передпокої почулася якась метушня.

— Котеня, пропусти його! — крикнув герцог, не обертаючись. Він дивився, як худі пальці Корнія витягають із футляра світле кружальце, як повільно-повільно наближаються до ліктя правої руки…

— Корнію!!! — в голосі того, хто ввійшов, було мало людського.

Пістолет у руці Максима Каммерера ходив ходором. — Не сміти! На підлогу, Корнію! Кинь! Негайно!

Корній обернувся до дверей.

— Я надто довго чекав, Максе, — сказав він. — Але ж не даремно. Льова й Рудольф померли, вірно?

Герцог скористався паузою й став поміж ними. Він навіть схопив Корнія за праву руку, хоча прекрасно розумів, що тому не становитиме великих труднощів миттєво звільнитися.

— Панове, панове, — гарячково заговорив він. — Панове, не можна. Каммерере, приберіть зброю. Корнію Яновичу, киньте цю мерзоту… Усі ми люди, і ви не кращі за нас, ми слабкі, підлі, боязкі, жорстокі, але ми все-таки люди…

Ліва рука Корнія опала, світле кружальце покотилося по килиму, й увесь Корній Яшмаа теж опустився на килим, шанобливо підтримуваний Його Алайською Високістю.

— Що з ним? — спитав Каммерер, опускаючи пістолет.

— Спить, — сказав герцог і підняв кружальце. — Мистецтво підсипати дещо в келих супротивника я засвоїв іще на першому курсі. Заберіть цю штуку й сховайте чимдалі… Хоча, може, надійніше було б зберігати «детонатори» на Ґіґанді, в сейфі якогось маленького приватного банку. Земляни занадто цікаві й нестримані.

— Ми подумаємо про це, — сказав Максим. — А поки що, ваша високосте, допоможіть мені покласти Корнія на диван.

— Як там мій Данґ? — спитав герцог, коли вони впоралися з обм’яклим тілом.

— Сидить у Раді й торгується, — знизав плечима Каммерер.

Герцог задоволено покивав головою.

— Прекрасно. Вважаю, у вашій Раді сидять розсудливі люди.

— Більше ніж, — відгукнувся Максим. — Ви справді звільнили заручників?

— Години через дві їх привезуть, — стомлено сказав герцог. — По суті, я блефував, оскільки важко смертному підняти руку на напівбога… А ви справді могли вистрілити?

— Не знаю, — сказав Максим. — Мабуть, так.

— Ну що ж, тепер обговорюватимемо умови з вами?

— Та чув я всю вашу розмову, — махнув рукою Каммерер. — Гадаю, в Раді знайдуть розумний вихід. Раз уже так склалося.

У кабінет розґвинченою ходою увійшов Бійцівський Кіт. Вигляд він мав найнещасніший.

— Ваша Алайська Високосте, — заскімлив він, — я хотів до них застосувати «подвійну скобу», а вони вивернулися й мене об підлогу приклали…

— Тебе викликали, Котеня? — різко поцікавився герцог.

— Аж ніяк, та тільки я…

— Тож іди собі в казарму… Ні, спочатку принеси ще вина.

— Зі снодійним? — спитав Каммерер.

— Та ні, яке вже тепер снодійне, — сказав герцог. — То що ж виходить? Ми з вас збили пиху, ви з нас… Присягаюся, коли він дістав цей проклятий детонатор, я ледь не наклав у штани.

— Аналогічно, — зітхнув Максим.

— Знаєте що, друже Каммерере, — сказав герцог, повторно випроваджуючи жестом курсанта, що притягнув нову пляшку, — а чи не провести нам із вашим КОМКОНом-2 превентивну операцію? Звісно, коли ми покінчимо з нагальними справами. Все-таки, погодьтеся, алайська розвідка таки чогось варта.

— Погоджуюся, — сказав Максим, — хоча й не розумію, яку таку операцію ми могли б провести спільно, і проти кого, головне?

— Ви мене дивуєте, друже Каммерере, — сказав герцог, ретельно протираючи келихи серветкою. — Звісно, проти ваших улюблених Мандрівців. Поки вони не почали мандрувати по Ґіґанді. Річ у тому, що в мене ще на Землі з’явилися деякі міркування з цього приводу. Ви прогледіли, проґавили такі факти, що в мене волосся стало диба! Ось що означає відсутність постійної практики! Брати ми їх поки не будемо, а людину свою підкинемо… Я навіть знаю, де й коли… І кого…

Каммерер похлинувся вином.

— Ну ти, брате, й зухвалець, — сказав він. — Хоч і герцог.

Його Алайська Високість розвів руками й зробив блазенський реверанс.

© ВРЕМЯ УЧЕНИКОВ: Антология. — М.: АСТ; СПб: Terra Fantastica, 1997. — 606 с. — (Серия: Миры братьев Стругацких).

© HOCHLANDER, переклад з російської, 2017.

Примітки

1

Цит. по: М. Лермонтов, «Демон» у перекладі В. Сосюри.

Content

Успенський Михайло Зміїне молоко

Михайло Успенський Зміїне молоко

Від автора

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ

РОЗДІЛ ДРУГИЙ

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ

РОЗДІЛ П’ЯТИЙ

РОЗДІЛ ШОСТИЙ

РОЗДІЛ СЬОМИЙ

РОЗДІЛ ВОСЬМИЙ

РОЗДІЛ ДЕВ’ЯТИЙ

РОЗДІЛ ДЕСЯТИЙ

Примітки