Пахомова Тетяна

Я, ти і наш мальований і немальований Бог

«Коронація слова» створює для вас нову хвилю української літератури — яскраву, різножанрову, захопливу, — яка є дзеркалом сьогодення і скарбом для майбутніх поколінь.

Тетяна та Юрій Логуші, засновники проекту

Міжнародний літературний конкурс романів, кіносценаріїв, п’єс, пісенної лірики та творів для дітей «Коронація слова» був заснований за підтримки бренда найпопулярнішого українського шоколаду «Корона». Головна мета конкурсу — сприяння розвитку новітньої української культури.

Література, кіно, театр і пісня обрані не випадково, адже саме ці жанри є стратегічними жанрами культури, що формують і визначають зрілість нації.

Метою конкурсу та його завданням є пошук нових імен, видання найкращих романів, стимулювання й підтримка сучасного літературного процесу, кіно й театру і як наслідок — наповнення українського ринку повнокровною конкурентоспроможною літературою, а кіно й театру — якісними українськими фільмами й п’єсами.

koronatsiya.com

Тетяна Пахомова Я, ти і наш мальований і немальований Бог

— Ти забув…

— Та ні, пам’ятаю…

— Ти — забув!..

— Та ні, пам’ятаю я, пам’ятаю!

— То чого ВОНО повертається?

Червневий ранок Львова розпочинався на його майже пасторальних околицях із першим посвітлінням неба: запізнілі соловейки, мов ті диригенти, святі у своїй наївності щодо музикальних здібностей підопічних, намагалися вкотре запропонувати всім абсолютну досконалість звукової симфонії; голосисті кури, усім обурені ґелґотливі гуси та індики в шпихлірах[1] долучалися у свій спосіб до прославляння нового дня; про щось веселе рохкали свині, поспішаючи в смачну багнюку Полтви; їм страшенно заздрили на весь світ численні єврейські кози, для яких найсмачніша трава починалася за межею досяжності мотузки; сонні дітлахи гнали флегматичних корів на випас… Сонце поважно несло своє тіло вгору, заглядаючи на червоні черепичні дахи центру й даючи сигнал до життя, — і вищий Львів починав додавати свої звуки: басовито шургали мітли двірників, хором вуркотіли у скверах вгодовані голуби, ритмічно цокали підкови вифранчених коней львівських фіакрів, ніжним сопрано входив час від часу дзвіночок неквапливого трамваю…

Важкі коричневі із золотим гаптуванням штори в помешканні Зільберманів по вулиці Святої Софії надійно оберігали дім від заздрісних очей та довгий сон його мешканців. Їм не було нагальної потреби рано вставати, їхні статки дозволяли не знати особливостей життя та утримання худобки й птиці — це було життєвим мішком бідніших євреїв з околиць. Зільбермани накопичили величезний досвід багатьох поколінь у ювелірній справі; предки їхні розпочинали як майстри з обробки діамантів у середньовічній Голландії, і поступово Європа, яка в муках і з муками для євреїв шукала своє політичне й релігійне обличчя, брутально й жорстоко виплюнула їх у свою тиху східну провінцію. І Аарон, син Якова, продовжив сімейну справу Зільберманів: він був власником невеликої, на десятьох майстрів, ювелірної фабрики та двох магазинів у центрі Львова. З того сім’я мала солідні прибутки, які не заведено обговорювати ні з ким. Правила хорошого тону передбачали таку розмову під час зустрічі:

— Як ваші справи, шановний Леві? Як здоров’я Сари, діточок?

— Усе у волі Творця, шановний Аароне, дякую, потихеньку.

— А як ваша комерція?

— Та щось не йде клієнт, здрібнів: чи то менше їсти почали, чи більше економити… А як там ваше золото-срібло, шановний Аароне?

— Що ви, Леві! Якщо вже й на продуктах економлять…

При цьому обоє співчутливо й із розумінням посміхалися, тому що лукавили взагалі-то обидва, бо не заведено в євреїв хизуватися своїм добром, і на те купа причин, і заздрість одноплемінників серед них точно не остання в списку, але вміння вести м’якенькі й тактовні розмови шліфувалося у своєму середовищі, щоб вижити в іншому…

Ранок уже мав усі права називатися днем. Сита червнева муха з монотонним гулом носила своє волохате тіло по кімнаті Давида, а той спав міцним сном, як спиться тільки в щасливому дитинстві здоровому хлопаці. Муха влетіла в павутиння й уперто намагалася звільнитися; звук її став роздратованим й уривчастим. Давид розплющив очі й філософськи споглядав на її страждання. Муха, знесилюючись, змінила тональність на вищі благальні ноти, але чорний прудкий палач уже поспішав до неї з глибин куткової схованки… За хвилю муха стала сніданком павука.

«Цікаве життя… — подумалось Давидові. — Адже і тобі сьогодні написаний кінець. А ти того не відаєш, герой».

Сьогодні був особливий день — день наведення краси й ладу для дому, його начиння й нутрощів і для всіх його мешканців, який не залишав жодних шансів пилу, бруду, павукам, окису срібла на коштовному столовому сріблі, брудним нігтям, волоссю, заплямленому одягу… Сьогодні була п’ятниця, і ввечері, із заходом сонця, наставав Шаббат — святий день Суботи, коли Бог велів відпочивати, думати про душу, молитися… А ще це була не лише п’ятниця, 20 червня 1941 року — сьогодні йому, Давиду, виповнювалося тринадцять років і один тиждень, і він офіційно ставав дорослим: коли євреї збираються для читання Тори в синагозі, їх має бути щонайменше десять, і тепер Давид мав повне право бути десятим. Він вестиме розумні бесіди з тлумачення Тори з найбільш поважними членами львівської громади, набиратиметься досвіду від найрозумніших людей і сам колись стане таким. Глибока повага до старших керувала життям Давида, і цей стриманий і ввічливий хлопець став би зразком і окрасою виховання будь-якої родини за межами національності… На честь майбутньої події на завтра були запрошені гості — близькі друзі Зільберманів. День мав бути насиченим, потрібно було вставати.

Давид промовив молитву після сну: «Моде ані… (Дякую Тобі, Царю живий і вічносущий, за те, що ти повернув мені мою душу милосердно. Велика віра в Тебе!)» — і опустив ноги на розкішний перський килим, який із часом ставав, як і все дорогоцінне, ще гарнішим і коштовнішим, й у випадку можливої скрути мав перетворитися на гроші; як, утім, і дороге дзеркало в позолоченій старовинній оправі. Та і, зрештою, в п’ятикімнатному помешканні Зільберманів не було дешевих чи випадкових речей: «Ми не настільки багаті, щоб купляти собі дешеві речі», — любила повторювати бабуся Циля. Дзеркало було гідним обрамленням до красивого обличчя Давида: виразні очі кольору міцної кави випромінювали впевненість і доброзичливість і гармоніювали з гарною світлою, як у більшості польських євреїв, шкірою, а чудовий овал обличчя, високий лоб, чорне хвилясте волосся, пропорційна тілобудова довершували образ хлопчини, і дедалі частіше на ньому затримували зацікавлені погляди дівчатка чи естетично налаштовані старші пані.

П’ятничний день мав свій усталений для кожного члена сім’ї припис до дії: Давид, як і всі, мусив прийняти мікву, ванну з дощової або джерельної води, і — це було святе! — підстригтися у фрезієра Зілмаха, хоч, власне кажучи, і стригти особливо не було потреби, але це був ритуальний вияв і поваги, і підготовки до Шаббату, потім із батьком він ішов до синагоги, опісля — суботня молитва та святкова вечеря.

Давид поспішив на сніданок. На просторій кухні з різьбленими дубовими меблями вже поралася бабуся Циля, яка понад усе любила в житті дві речі: своїх онуків — Давида й Мірочку — і свій посуд. Маленька, товстенька, з грушоподібною фігурою («Тут — метр п’ятдесят, а тут — три», — самокритично говорила у швачки), вона нагадувала великий і смачний пончик на Хануку, і пропорційними до розмірів тіла були її доброта та оптимізм, за що її безмежно любили онуки — Давид і особливо Мірочка. Проте сьогодні, по праву п’ятниці, переважала любов до посуду. Якби завідувач якоїсь ресторації опинився на кухні в Зільберманів, з ним би стався інфаркт… нервовий зрив… нескінченна гикавка… перетворення на соляний стовп… або ще якась неприємна хвороба, спровокована страшенними й невимовними заздрощами: посуду, та ще й якого! — тут було принаймні на три заклади екстракласу. Баняки мали чотири місця локації, і в кожного було своє святе призначення — носити в собі лише певну страву. У баняках для м’ясних страв не можна було готувати молочні, і навпаки; навіть їхнє сусідство Циля вважала гріховним. Улюбленим її заняттям було мити їх і начищати до такого блиску, що вони ставали як дзеркало, та коли бабуся Циля бачила в них своє відображення, то чомусь зітхала… печать блаженства тимчасово залишала її усміхнене симпатичне личко, і наставала черга нового об’єкта п’ятничної любові та нової порціі блаженства. Опісля вичищувалися два срібних столових сервізи, протиралися благородні мейсенські фарфорові сервізи; келихи з богемського скла залишалися для протирання Естер.

У п’ятницю в бабусі Цилі був ще один обов’язковий ритуал — закупи продуктів для святкування Шаббату, і, незважаючи на готовність слухняної та люблячої невістки Естер перебрати цей обов’язок на себе, Циля не віддавала цю функцію домашнього інтенданта — вона стала для неї можливістю неперевершеного виходу у світ у товаристві улюбленої Мірочки — задля її щастя старенька була готова на все-все, навіть згадати далекі часи дитинства в танцювальній балетній школі та продемонструвати майже шпагат чи кумедно походити на пальчиках у древніх пуантах…

На кухню вкотилася кулька найбільшої бабусиної втіхи — десятирічна Міріам, Мірочка — повненька, життєрадісна дівчинка, із зовнішністю, що дещо не вписувалася в канони єврейськості: світло-каштанове хвилясте волосся й великі сині очі, які випромінювали стільки усміху, що не можна було залишатися серйозним.

Мала кинулася на шию бабусі:

— Бабусю, а ми з мамою вже прийняли мікву! А ти?

— А для твоєї бабусі наша міква вже маленька, мені треба ве-е-елику, — жартує бабуся.

— Я виросту й побудую тобі цілий басейн! — пообіцяла Мірочка. — Де моя каша?

— Ось, ось, радість моя, — з невимовним бажанням догодити улюбленій онуці Циля підсовує тарілку з манною кашею.

— У нас що, гроші закінчились? — хитрувато скошує сині оченята Міра.

— Боронь Боже, що ти, Мірочко! — удавано жахається бабуся.

— А чому каші так мало?..

— Мірочко, треба менше їсти…

— З якого дива? — обурилася Міра.

— От будемо минатися ти і я — та й у дверях застрягнемо, що тоді?

— І ото є та дурниця, через яку я маю їсти менше каші?! Та ми відчинимо другу половинку дверей… Бачиш, бабусю, як це просто! — захищала свій апетит Міра.

— Шалом, мамо. — У кухню зазирнула невістка Цилі — тендітна Естер, яка ідеально припасувалася до сімейства Зільберманів, мов смачна випічка до запашної кави.

Спочатку її уподобала Циля — за те, що вона та її сім’я відповідали всім канонам добропорядності, бо найвище призначення жінки на цьому світі — не лише народити, а й виховати продовження роду, дати розуміння десяти Заповідей Божих, увести в складний світ трьохсот шістдесяти п’яти заборон і двохсот сорока восьми рекомендованих приписів іудаїзму. Мати ставала тією посудиною, яка трепетно зберігала заповіді народу й наповнювала їхньою мудрістю нові паростки поколінь. Навіть якщо сім’я була змішана, національність дитини визначали виключно по матері: мати визнавалася більш важливою й відповідальною людиною у формуванні дитини; і навіть назва мови ідиш «маме-лаш» перекладається як «мамина мова»… Тому лагідна, але наполеглива за характером Естер була в розумінні Цилі ідеальною кандидаткою в дружини для єдиного сина Аарона, який слухняно виконав пораду мами, і тепер Циля, як кожна жінка, тішилася згоді в сімействі й найкращим у світі онукам… Чи кохала Естер Аарона? На це запитання вона сама би довго думала, а відповідь би не складалася з одного щирого й простого «так»: цей шлюб був потрібен їм обом як, насамперед, гідне продовження роду. Батьки сказали — діти зробили… Тож що воно, ота любов, ніхто особливо не парився… Живи просто: молись, рости дітей, примножуй добробут…

Естер лагідно посміхнулася двом дуже подібним коханим людям, хоча посміхалася вона завжди, навіть тоді, коли щось боліло, — цей рідкісний дар робив її унікальною для співжиття, бо всі люди, свідомо чи несвідомо, роздратовані чи неврівноважені, самі тягнуться до тих, хто усміхнений, задоволений і не жаліється. Естер не жалілася ніколи, і нікому на думку не спадало спитати, чи вона чимось не задоволена, чи щось не так… У Естер завжди було ВСЕ ТАК. Хоча… у неї, дійсно, усе було добре. Живучи до заміжжя в біднішому єврейському кварталі, Естер бачила і страждання хворих людей, які не могли оплатити лікування, презирство й нерозуміння з боку інших, корінних мешканців, відчувала страх після побитих каменями шибок… Естер навчили не цуратися ніякої чорної роботи: «Добре все вміти… Хто зна, дитино, де твоє буде», — примовляла мати, і дівчина до заміжжя відпрацювала справжньою єврейською Попелюшкою…

Вдалий шлюб повернув до неї життя кращою своєю стороною, тож чого вона вже точно не хотіла, то це повернення в минулі молоді роки. Тепер вона мала все те, чого не було замолоду: вчасне лікування, відповідних сусідів, багатий гардероб, коштовності до нього — до кольору, до вибору, а найголовніше — чудову сім’ю. Жінка добре плела і спицями, і гачком, і сімейство було зігріте не лише її добрим словом і ласкою, а й розкішними плетеними светрами.

Сьогодні на Естер лежали обов’язки прибирання великого помешкання й готування їжі, і розпочала вона з приготування хали — ритуального хліба, без якого Шаббат — як небо без місяця. Естер вправно зачинила опару, накрила серветкою й поспішила на прибирання кімнат. На допомогу Естер у п’ятницю під обід зазвичай приходила служниця — полька Ядвіга, але впорядкування спалень і кабінету чоловіка Естер не могла довірити нікому: часто Аарон брав зразки прикрас, коштовних каменів додому і в компанії батька, Якова Зільбермана, і Давида, продовжувача сімейної справи, розробляв нові зразки; інколи приходили багаті люди, які не хотіли розголосу, і купляли щось для себе — коштовності вдома були практично завжди, і таємниця їх домашнього існування зберігала спокій, а можливо, і саме життя Зільберманів.

У цей час бабуся Циля зі своєю улюбленицею вирушили на закупи. Вони обидві отримували велику насолоду як одна від одної, так і від побаченого й почутого. Хоч відстань від їхнього дому до Галицького базарчика була невелика, вони сідали в трамвай, який був не так засобом перевезення, як великою сценою, на якій змінювалися декорації, а життя ставило всі види театрального жанру. У трамваях знайомилися, закохувалися, зустрічалися, показували нові моди, обмінювалися рецептами, у час пік — міцними слівцями, заробляли… Мірочка любила, сидячи в трамваї, роздивлятися елегантних і манірних львівських панянок, які навіть улітку не скидали ажурних плетених рукавичок, за кольором підібраних до вишуканих капелюшків. Їй подобались усі жительки Львівського Вавилону: стримано усміхнені чорняві, смагляві, з великими романтичними очима вірменки; розкуті, жартівливі білолиці польки; прекрасні у своїй природності українки в красивих вишиванках… Міра дуже хотіла бути схожою на них усіх одразу.

У бабусі Цилі було більш практичне завдання — допильнувати гаманець від недоброго ока й злодійських рук, яких дуже побільшало за тих неповних два роки, що Галичина ввійшла до Совітів. У Львів дуже швидко, як шпаки на достиглу черешню, прибули вправні майстри злодійського мистецтва, переважно з Києва та Одеси, які обсервували нову територію щодо грабунку. Працювали вони по двоє-троє довершено артистично: у трамвай заходила елегантна молода пара, яка мило поводилась: посміхалися, кавалер щось нашіптував на вушко і — о-о-о, це не по-галицьки! — привселюдно обіймав і притискав кралю. Трамвай набирав повітря від нечуваного нахабства, очі дітлахам затуляли рукою, не відводячи водночас власні від безкоштовного розпусного кіно… А в той час якийсь малий підчищав, підрізав залишені увагою турепки[2] й кишені. Коли після виходу голубків трамвай полегшено зітхав із відновленням моральності, розпачливі крики на кшталт «Який собака витяг мої гроші!» заглушували скрегіт гальм на поворотах…

Базарчик жив енергійним азартним життям єдиного цілеспрямованого організму й щоп’ятниці розростався й набирав особливо смачного львівського колориту від зустрічі багатьох етносів. Взаємне бажання вигоди стирало мовні бар’єри, усі мали базове знання польської, єврейської, української, легко переходили з мови на мову. Виділялися лише недавно прибулі російські пані, які, чомусь твердо переконані у своїй домінанті за правом своїх партійних мужів, геть не хотіли дотримуватись усталених правил спілкування й не раз шипіли, як ті пихаті гуски, породи, яку люд називав гери, що німецькою означало «пани»: «Боже, што ето за горад такой… Пачєму нікто нє гаваріт па-русскі…» І толерантний сімсоттисячний «горад», у якому мешкали поляки, українці, німці, угорці, десятки тисяч стражденних вірменів і майже сто п’ятдесят тисяч євреїв, поступово почав запроваджувати у свій поліглотський лексикон російські слова; на початках того словесного симбіозу Львів нагадував білоруські Барановичі, і на ринку це було найбільш помітно… Тут можна було купити все, що водилося, росло та плавало в околицях Львова й далі.

У своєму прагненні до взаємної вигоди обидві сторони були відкриті, щирі, сипали жартами:

— Орисю, а забери-но свого Миколу, — не витримувала хвацького кавалерського напору продавця зелені сусідка по прилавку.

Орися ж зовсім не шкодувала свого благовірного для ближньої та з посмішкою відмахувалася:

— Вистачить і мені, і тобі, ще й хробакам залишиться…

Циля й Міріам купили ніжні хрумкі огірочки, петрушку, редиску, моркву; у м’ясних рядах — баночку бурштинового гусячого смальцю, в акуратної старшої польки придбали мак і горіхи. На виході під безнадійними поглядами львівських котів продавали свіжу рибу; бабуся купила декілька щупаків, які витримали її прискіпливі бадання[3] пальцем і байдуже дивилися на світ чистими, незатьмареними очима. Мірочка ж набиралася досвіду бути вправним покупцем і натхненно та вперто торгувалася, часом істотно збиваючи ціну, бо ніхто не витримував кваліфікованих дорослих аргументів, що лилися з вуст потішної маленької красуні. Хоча питання нестачі грошей для сім’ї не стояло, уміння їх економити було важливою складовою сімейного виховання. М’ясо родина купувала лише в єврейських різників, бо закони кашруту приписували, щоб тварина була вбита в спеціальний спосіб. Сьогодні в кошик потрапили ще й кілька кіло добірної яловичини, яловича печінка й шкірки гусячих шийок — увесь цей гурманський набір мав стати сьогоднішньою вечерею й завтрашнім бенкетом, одне слово — Шаббат!

Бабуся Циля традиційно зробила вступ до кінцевої перевірки фінансів — пробурчала: «Горло має невелику дірку, а проковтне і дім, і дахівку», — і надійно запакувала гаманець. На ратуші годинник бамкнув одиннадцяту, і Циля з Мірою поспішили додому. Дівчинка мала достатньо сили, щоб нести один із кошиків, але вдвох із бабусею вони, м’яко кажучи, були немаленькі й займали весь тротуар; тому слизький риб’ячий хвіст, що виглядав із кошика, вимастив штани опецькуватому парубійку:

— Ах ти мале гімно! — не втримався той, бо святочні штани отримали клейку риб’ячу мітку.

— Хм, а ти — велике! — спокійно відбила напад Мірочка, а бабуся Циля довго тряслася від беззвучного сміху, мов велике желе, і тішилася винахідливості онуки…

Удома все вже сяяло чистотою: важкі кришталеві люстри були протерті водою з оцтом, інкрустовані італійські меблі двічі відшліфовані, павуки й мухи, якщо й уціліли, то лише в глибоких потаємних шпаринах плінтусів, і не ризикували показуватися принаймні до вечора. Бабуся Циля прилягла, Давид помчав до перукаря Зілмаха, а Мірочка пообстригала нігті на руках (для нігтів на ногах був визначений четвер) і пішла мити й сушити своє розкішне волосся — Шаббат!.. Проте матеріалізовувалося свято найбільше на кухні: тут Естер уже сплела й поставила в піч три хали різного розміру, вправно розібралася з щуками й приготувала їх до фарширування. Кухарської роботи було багато; добре, що не спізнилася служниця Ядвіга, яка жила за кілька кварталів звідси. Ядвізі було десь під сорок — трохи більше, ніж Естер, і її життєвий досвід давав високу швидкість по кухні і вправність у нарізанні продуктів; Зільбермани цінували те, що вона як людина дуже тактовна й стримана на язик стала тією невидимкою, яка в час Шаббату, коли нікому з сім’ї не можна робити нічого: ні загасити свічки, ні мити посуд, навіть зав’язати розплетені шнурівки, — з’являлася в потрібну мить, як паличка-виручалочка, і так само непомітно розчинялася в якомусь із кутків великої кухні.

Естер з Ядвігою вправлялися на кухні, як злагоджені піаністи на одному піаніно в чотири руки: страви суботи, які були вивчені добре, визначалися вишуканою простотою в приготуванні й добрим смаком. Жінки приготували цимес — тушковану моркву, хелзль — фаршировані гусячі шийки, ароматний бульйон з яловичини, а до нього — м’ясні галушки; більше часу забрав гекахте лебер — печінковий паштет, але і він уже пишним ароматним тілом усівся на срібних блюдах; обов’язковим був і форшмак з оселедця… Естер вправними рухами змішала мак, горіхи, розтоплений мед, цукор, доповнила божественно пахучою корицею й сформувала прості, але улюблені солодощі всієї єврейської дітвори — монелі, або маківники. У печі вже доходила гефілте фіш — фарширована риба, яка мала стати коронкою свята, оскільки риба для євреїв була не просто бажаним й улюбленим продуктом, а продуктом дуже бажаним і дуже улюбленим! Приготування салату зі свіжих огірків, редиски і яєць, заправленого пахучим гусячим жиром, Естер залишила на руки Ядвіги, ближче до вечері потрібно було зібрати трьох чоловіків до синагоги, бо тільки прискіпливе жіноче око здатне провести ідеальний фейс-контроль, і це вже точно поза часом і національністю…

Старий Яків і син Аарон тримали міцний контроль за роботою ювелірної фабрики й двох невеличких крамниць неподалік площі Ринок, хоча працювали в них дуже кваліфіковані майстри, які, здавалося, народилися з моноклем на оці та ювелірним молоточком у руці. Обидва власники створювали нові ескізи вишуканих прикрас, при тому відчуваючи скруту у втіленні своїх розкішних мрій: відколи Німеччина накрила щільним полотном своїх викривлених інтересів усю Європу, канал постачання діамантів із Бельгії та Нідерландів був перекритий, доводилося змінювати свої художні плани, і тепер вони лише прицмакували й зітхали, зазираючи в сімейні реліквійні альбоми з виробами попередніх поколінь Зільберманів.

Але була одна обставина, яка робила їх сімейну справу у Львові все одно успішною: кожен, хто хоч трохи пожив на теренах Галичини й потримав у своїх руках і рублі, і злоті, і карбованці, знав і переповідав своїм дітям і онукам про ту незнищенну силу, яку мають у цьому нестійкому світі дорогоцінні метали; тому якщо з’являлися хоч якісь заощадження, вони трансформовувалися в золото чи срібло, і більшість люду найменше цікавила естетичність і складність кульчиків, ланцюжків, перстеників — це була їхня гарантія хліба в сумному випадку нових потрясінь. Двері крамнички практично не зачинялися, і привітні Зільбермани з повагою і шанобливими усмішками консультували покупців, задовольняли інтерес просто цікавих, бачачи в них можливих покупців, та заводили нові знайомства, завдяки чому мали повагу серед усіх груп та громад строкатого Львова. Їх не стосувалася єврейська приказка «Людина викопує золото, а золото закопує людину»: сім’я робила щедрі пожертви бідним на Пурим, віддавала десятину доходів — трумот, за що мала шану й вагу в єврейській громаді. Добрий стан справ виробив у них ті панськовиті неквапність і незалежність, що дозволяли оку вмить вирізнити їхні інтелігентні постаті у львівській юрмі.

Сьогодні батько й син, як зазвичай у п’ятницю, раніше відпускали майстрів і зачиняли свої магазинчики. Дорогою додому обидва зайшли до привітного перукаря Зілмаха, який дуже дорожив такими клієнтами й так примовляв коло їхніх голів, що його красномовству, як сказав Аарон, «міг би позаздрити сам біблійний Соломон», чим дуже потішив вправного фрезієра. Сорокарічний Аарон походив на батька в усьому, що Яків бачив і дуже тим пишався, бо, зважаючи на похилий вік, часом уже замислювався за вічність… Але щодо сина і його сім’ї він був спокійний: у хаті був і хліб, було і на хліб, були й розуміння, злагода, повага — аби лиш здоров’я Бог послав.

Чоловіки сімейства неквапно збиралися на п’ятничну молитву в синагогу. На головах з’явилися маленькі кіпи, плечі покрила святкова накидка. Трійця вирушила брукованими вуличками Львова до найближчої синагоги, вливаючись у великий потік одновірців, і з балкона здавалося, що це ожили маленькі столики з літнього кафе з темними тарілочками по центру…

У великій гостьовій кімнаті все було готове до зустрічі Шаббату: на столі, укритому мереживною скатертиною, виділялася пишними косами посипана маком хала, яка захищала своє пухке тіло від голодних завчасних поглядів білосніжною серветкою та виглядала, як панна на троні, — мала ж бо спеціальну срібну підставку; свічки спиралися на елегантні свічники з виноградною лозою; вишуруване до блиску столове срібло чекало зустрічі з рафінованими наїдками. І от настав час повернення родини із синагоги: тримаючи в руках пахучі букетики з м’яти, чоловіки несли на своїх лицях ту духовну печать очищення, яка не має взагалі-то національності, бо властива всім людям, які замислюються над смислом цього світу та своїм місцем і призначенням у ньому, а вигляд їх мало чим відрізнявся від вигляду католицьких хлопчиків на перше причастя… Та й хто його зна, може, саме такий ошатний щотижневий вигляд додавав євреям бажання й сили зберігати свою ідентичність?..

— Чи відділена вже хала? — делікатно поцікавився Аарон.

— Так, — піднесено доклала готовність Естер.

Усі разом почали співати гімн «Шалом алейхем…»:

— Шалом алейхем, мальахей га-шарет, мальахей ельйон мі-Мелех, малохей га-млахім, га-Кадош, Барух-Гу… (Заходьте з миром, ангели світу, посланці Всевишнього Святого Царя царів, благословен він!..) Бархуні ле-шалом, мальахей ельйон, мі-Мелех, мальхей га-млахім, га-Кадош, барух-Гу!.. (Побажайте мені миру, ангели світу…)

Це прохання про мир щоп’ятниці піднесено летіло над Львовом, а останні два роки воно неслося до небес зі сльозами на очах; особливо палко молилися ті, хто опинився у Львові, утікаючи із захопленої фашистами Польщі…

Настав час суботнього батьківського благословіння: Аарон поклав руки на схилену голову Давида зі словами: «Йесімха Е-ло-гім ке-Ефраїм ве-хе-Менаше» («Хай уподобить тебе Господь, як Єфраїма й Менаша»), а над пухнастою голівкою Мірочки — «Хай уподобить тебе Господь Сарі, Рівці, Рахелі та Леї…» Родина вимила руки в ритуальній срібній мисці, стала біля святкового столу із запаленими свічками і, повернувшись лицем на захід, почала молитися. Після останньої строфи «Леха, доди» всі тричі вклонилися: перший раз — направо, другий — наліво, третій — трішки вперед — у такий спосіб кликали Суботу, наречену Ізраїля.

Сонце вже зайшло — нарешті настав Шаббат. Ядвіга вправно рухалася коло столу. Подаючи страви, вона відчувала себе частинкою цією дружної сім’ї. Усі мали добрий апетит; наїдків було багато, але на смачні монелі місце виявилося у всіх, а блаженний вигляд Мірочки під час їх поїдання варто було бачити…

— Котик-муркотик виліз на плотик, — посміювався з сестрички Давид, а завше гостра на язичок Міра дійсно муркотіла, закочуючи оченята.

— Дідусю, а чому потрібно віддавати десятину біднішим людям? — спитала Мірочка, тому що в її гарненькій голівці не суміщалася потреба економії на ринку й необхідність щось віддавати.

— А я тобі розкажу ось яку притчу… — Дідусь Яків і баба Циля знали багато життєвих історій і приповідок — за столом панувала атмосфера сімейного затишку й любові.

Спитався Мойша в рабе: «Чому, коли люди стають багатими, вони не бачать бідних?» Рабин підвів його до вікна: «Що ти бачиш за вікном на вулиці?» — «Людей», — відповів Мойша.

Тоді вони підійшли до дзеркала. «А кого ти бачиш тепер?» — «Себе…»

«А подивися, що і віконна шибка, і дзеркало зроблені зі скла, лише дзеркало покривається ще сріблом, і цього достатньо, щоб ти перестав бачити людей…»

— Ось так, Мірочко, може змінити людей багатство, а я хочу, щоб ви бачили людей і допомагали їм, а вони — вам, тому що не все й не завжди можна купити…

— Навіть за золото?

— Навіть за золото, щастячко моє.

— А Сашка, наш сусід, казав, що чого не можна купити за гроші, то можна купити за ду-у-уже великі гроші.

— І що, сестричко, як він тобі купить, наприклад… авто — то ти з ним навіть одружишся?

— Хіба ще в носі перестане длубати й руде волосся пофарбує…

— От бачиш, схоже, що твоєї прихильності він навіть за ве-е-еликі гроші не купить!

— Таки-так, — додав дідусь, а ще — ні здоров’я, ні поваги, ні розуміння, ні співчуття… Та й доброго слова поза очі… Бо саме таке є правдивим…

Після вечері наїдки опинилися в холодильнику американського виробництва «Монітор-Топ», який у тогочасному Львові був дивом небаченим у єдиному екземплярі — це була нова комерційна задумка глави сім’ї, узята більше на дослідження, аніж на користування. Він гуркотів, як міні-танк, і тим загрозливіше, чим більше їжі прийняв. Мірочка дуже любила ставити на нього свою механічну забавку — потішну курочку: та від вібрації ще більше підскакувала, і дівчинка, сміючись, ловила її під час падіння… Холодильник дуже полегшував кухонну роботу й приготування їжі, хоча бабуся Циля командувала деяку частину продуктів віддавати або Ядвізі, або роздавати, бо ті, за її уявленням, не могли так тісно сусідити в холодильнику. Ядвіга вдячно приймала дарунки, бо вдома було кому їсти — чоловік Іван і син Збишек любили підзаправитися, аби було чим.

Надворі вже добре посутеніло, Ядвіга помила й підготувала весь посуд на завтра, загасила всі свічки, попрощалася з господарями й у супроводі єдиного й улюбленого свого сина Збишека вирушила додому. Ядвіга не просто розглядала Зільберманів як джерело прибутку, а й з великою шаною ставилася до них; їй дуже подобалася та повага, яку вона спостерігала всередині сімейства, особливе ставлення до його жінок. Такого їй хотілося й у своїй сім’ї. На жаль, усі домашні сварки, незалежно від причини, теми, глибини, запечатувалися брутальними словами чоловіка Івана: «Ти польська свіня!..» Невідомо, чи пишався він тим, що сам українець, але цими словами він робив боляче Ядвізі, яка не любила сварок і намагалася все робити на догоду чоловіку. Але проти цього безглуздого аргументу вона не мала ні плану дій догоджання, ні шансів щось змінити… На щастя, Збишек не пішов поведінкою в батька, і Ядвіга мала від нього, як належить від вдячної дитини, і поміч, і увагу й сподівалася на прихильну долю для сина.

Шістнадцятирічний Збишек удень уже підпрацьовував на ліжковій фабриці, а потім ходив у вечірню школу, де такі самі бідаки, як і він, намагалися щось засвоїти, хоча часто монотонний голос викладачки переривався звуком удару чергового сонного лоба об дерев’яну стільницю парти, що викликало істерику й відчай у молодих научительок та басовитий регіт хлопчаків. Але виходило на те, що основна мета відвідин ним школи була не отримати цінний в очах матері документ, а поспілкуватися з щонайбільшою кількістю люду. Здавалося, що Збишек знав усіх — якщо не цілий Львів, то пів-Львова точно. Його комунікація з різними за віком і статусом людьми в поєднанні з молодим жвавим інтересом до життя зробили його майже знаменитим; коли він виходив на вулицю, то як не він, то його зачіпали добрим словом чи жартом усі. Суботніми вечорами він був зіркою центрального парку, де панство Львова відпочивало в танцях. Спочатку спостерігаючи, а потім вправляючись із кріслом перед стареньким домашнім дзеркалом, Збишек досяг небаченої майстерності у вальсах, польках, краков’яках і танго, і не один неповороткий учений пан охоче би віддав свою вченість за те, щоб виробляти танцювальні викрутаси з такою легкістю, як спритний Збишек. Може, уже і яка красуня залюбки зголосилася б до проводжання з танців, але хлопець зазвичай спішив до матері, щоб супроводити її додому від Зільберманів. Давид і Збишек відчували взаємну приязнь: Давиду, який був урівноваженим і стриманим, імпонувала розкута щирість Збишека — він був його вікном у життя реального Львова, а тому подобалися його виваженість і глибокі знання з основ наук, які Давид штудіював у приватній єврейській школі й міг легко та доступно пояснити. Юнаки домовились у неділю зранечка піти порибалити на Полтву, але попереду ще була субота, наповнена в Збишека домашніми справами й, звісно ж, танцями, а в Давида планувався великий бенкет…

Ранок суботи розпочався для Ядвіги на кухні Зільберманів: тривала підготовка до прийому поважних гостей; роботи на неї одну було багато, але якби існували кухонні перегони Львова, то Яга би точно перемогла — до званого обіду все було готово. Вона шанобливо зустрічала відомих гостей: рабина Єхескеля Лєвіна, який ще й до того випускав популярний у Львові тижневик та славився неабияким умінням вести інтелектуальні бесіди й давати розумні поради; пані Нафталі Ландау — відомого інженера, адвоката Ізидора Еліаша. Дім сповнився сміхом, жартами, дочікувалися доктора Генріка Ляндесберга, викладача медицини.

— Світ гарний, тільки люди його псують, — прямо з порогу почав вибачатися пан Генрік. — Не той студент пішов, ой не той, скажу я вам… Іспит із першого разу скласти не можуть… Пишуть, пишуть, пишуть — я чекаю, чекаю… Уже й кажу їм, що в тюрмі завжди двоє сидять: один за ґратами, інший перед ґратами — не доходить; здавайте й виходьте — так ні, чекають манни небесної: раптом щось пригадають. А що там гадати — знання, як гроші в гаманці: або їх нема, або нема зовсім… О-о-о, хвала Творцю, що благословив цей дім такими дітками й таким багатим столом!

До мови вступив своїм приємним баритоном рабин Лєвін:

— Возрадуємося нині тим, що до нашої громади свідомим і розумним словом відтепер долучається Давид, — тож будь благословен у своїх словах, намірах і вчинках, будь достойний нести ті чесноти, які має твоя сім’я, виконуй заповіді Божі… Наслідуй праведників, дбай про моральність і чистоту своєї душі. Ніхто не знає, де чиє завтра, але є те, що ніхто не забере в тебе, — твоя віра. — Слова рабе звучали для схвильованого Давида, як голос Бога для Мойсея. — Чим більше ти будеш думати над Торою, тим зрозумілішим для тебе ставатиме цей недосконалий світ, — продовжував рабин, — і ти зможеш покращити його для себе й своїх нащадків гідними вчинками й помислами…

Рабин благословив Давида, поклавши руки на голову, всі проказали молитву й почали частування.

— Як там справи в пана адвоката? — поцікавився Яків у Ізидора Еліаша.

— Які можуть бути справи, коли закон як дишло, куди поверне обком партійний, туди і вийшло, і називається він «Устав Комуністичної партії», а прокурор — це голова обкому, — песимістично пожартував пан адвокат. — Тепер головне — поставити портрет Сталіна й думати, що тобі більше подобається: у снігу цілий рік із білими ведмедями качатися чи кумис із казахами серед пісків пити; тоді послухати, що мудрого тобі порадить чорний телефон і моя люба Сарочка — щось такого, щоб я залишився у вашому шановному товаристві й під львівським сонцем… ну і ви розумієте… — адвокат довершив свій жаль голосним допилюванням гусячої шийки.

— Таки-так, а в тому уставі партійному, вочевидь, ще й все по будівництву є, і найповажніші інженери з інженерів сидять теж в обкомі, — вступила пані Нафталі Ландау. — Покликали мене недавно туди, плани будівництва показали. Хочуть побудувати не будинки, а великі курники — і все, щоб менше витрат.

— Певно, там люди мають жити теж по-курячому, — безпосередньо вставила п’ять копійок Мірочка.

Усі засміялись, бо в тому була велика частка правди…

Давид звернувся до рабина:

— До речі, шановний рабе, чи можу я вам одне запитання поставити? — Рабин зацікавлено кивнув, а Давид продовжив: — А чи є у тварин душа, от у тієї ж курки, наприклад?

При цьому очі Мірочки округлилися, бо гусяча шийка в її роті набула несподіваного смаку, проте ніхто з присутніх не здивувався запитанню Давида.

— Мої улюблені дитячі запитання, які потребують великих відповідей. — Рабе замислено відклав серветку. — Так, душа є в кожної тварини — це її бажання жити, їсти, спати, розмножуватися… Коли ж ми говоримо про душу людини, то вона складається з п’яти частин, про дві вищих ми сьогодні не будемо говорити. Життя людини визначає взаємодія трьох; знизу догори називаються вони так: нижня — Нефеш, середня — Руах, верхня — Нешома. Нефеш — це наше матеріальне, подібне до тварини — бажання їсти, спати, мати гарний одяг, будинок, освіту. Нешома — це духовна частина душі, і прагне вона справедливості, духовності, будує ідеали, проявляє співчуття, допомагає іншим людям. У тварин є тільки Нефеш, вони не мають сумнівів, а нас мучить совість, нам некомфортно, коли ми дізнаємося про страждання незнайомих для нас людей… Уявімо, що людина мала б лише Нефеш — і сім’я, яка піднімається на вогнище інквизиції заради ідеї… Таке було би неможливим. Тоді людина давно б загинула як біологічний вид, адже у тварини найбільший страх — це страх втратити життя. Нефеш — це тварина, Нешома — ангел. Де ж є людина? — рабин зробив запитальну паузу.

— Напевно, десь посередині, — висловив здогад Давид.

— Саме так, — розгортав свою думку рабе з талантом справжнього оратора. — Це, як ви пам’ятаєте, середина, Руах, наше «Я» — те, що і робить людину людиною: наша свобода вибору, яку дарував нам Творець і яка забезпечена оцими двома началами: духовним і тваринним. Кожен сам вирішує, у який бік йому рухатись: до тварини чи до ангела.

— І перемагає та сторона, про яку більше дбаєш… Тому люди та їхні вчинки такі різні, — замислено продовжив Давид.

— Так, мій юний друже. Той, хто довго прислухається до одного, приглушує інше. Тривалий час, водячи свій народ по пустелі, Мойсей ліпив духовну душу народу, бо в Єгипті з нас зробили, по суті, не просто рабів, а завжди голодних і сумирних майже тварин. А що потрібно тваринам? Їсти, пити, розмножуватися, така-сяка домівка… і головне — вижити в таких умовах, де кожен сам за себе й ніякого суспільного руху вперед — до культури, науки… Люди ж не просто розумні тварини. У нас є душа з Нешомою. У людей з низьким інстинктом самозбереження можуть бути і кращі шанси на виживання, якщо вони добре розвинуть свої духовні начала: здатність співчувати, розвивати свої таланти, любити ближніх і прощати один одного — та зможуть об’єднатися заради спільної мети… Для цього в людей і є культура, мистецтво, релігія — це те втілення громадської духовності, яке рухає людство…

— А політика? Чи є вона духовна?

— О-о-о, це складне запитання. Ця примхлива пані ніби діє в інтересах людей, але завдає більшості страждань. Можна сказати, це теж живий, тільки суспільний організм, де поєднано матеріальне й духовне — Нефеш і Нешома: тварина Нефеш розв’язує війни, приносить голод, страждання, смерть; ангел Нешома їх залагоджує і дбає про прогрес, а от «Я» суспільства — Руах — оце і є вибрані нами політики…

— Але, напевно, кожен з нас має шанс покращити рух до суспільної Нешоми?

— Звісно! Адже відома істина про те, що народ має ту владу, на яку заслужив. А заслужив чим? Правильно, рівновагою чи то, краще сказати, устремліннями всередині себе, бо, обираючи політика, ми шукаємо споріднену душу, отож маємо при владі практично себе… Ми — корінчики одного великого дерева Життя. Ми всі його годуємо й живимо своїми маленькими началами…

Присутні з повагою дивилися на рабе й Давида.

— Так, тільки обирали й мали, — підкреслено в минулому часі сумно уточнив адвокат Еліаш. — Коли мова про Давню Грецію чи сучасні Британію, США. Ми ж не обирали ні Сталіна, ні його служак…

— Життя рідко справедливе, та в наших силах подбати про зміни, що починаються з роботи над своєю душею…

— Дякуємо, рабе: тепер ми будемо більше думати про свою Нешому, — сказала Мірочка.

— Ах ти моє янголятко! — вкотре замилувалася внучкою бабуся Циля.

Далі звучали веселі єврейські пісні, і півкварталу мало теж піднесений настрій від мелодійного багатоголосся «Хаве-нагіли»…

О четвертій недільного ранку дрібненький камінчик легенько стукнув у шибку спальні Давида: Збишек із вудками кликав товариша на рибалку. Хлопці швидкими кроками прямували по сонному Львову в бік Полтви. Щебетливий Збишек сипав цікавими історіями зі свого шкільного життя, а Давид зацікавлено слухав, бо йому відкривалися нові, не властиві приватній школі реалії, які потребували довгого філософського перетравлювання.

— Діло було після Великодня — а ти знаєш, що в нас на свято вітаються «Христос воскрес!» — так от, на географії питає вчителька Янека: «Хто відкрив Америку?» — ну, та то вже всі горобці процвірінькали, а йому щось перемкнуло, візьми та й ляпни: «Христос Колумбус!» А якось на арифметиці він сів на книжку, щоб на контрольній списати… І що ти думаєш? Не поталанило бідаці — учителька її забрала; а коли підходить вдруге, він опускає очі під її пильним поглядом на свій стілець і каже: «У мене там нічого немає!» Вона йому так ядуче: «Співчува-а-аю!» Ми всі від сміху під столи полізли… Тільки втихли, а він каже: «Але ще виросте!» Ту контрольну ми вже писали наступного разу… А потім учителька його сповідає, сповідає й каже: «От ким ти хочеш стати, як виростеш?» Янек думав-думав: «Не знаю…» — каже. Учителька старається далі: «Ну, а що тобі найбільше зараз подобається?» А Янек у моменті: «Дівчата!» А у вас такі трафунки є?

— Таких цікавих нема, бо тільки вчитель до когось скаже: «Юначе, та ваші знання такі мізерні, що вас би навіть не спалила інквізиція», то вже до школи біжить батько, виводить сина, наприклад Йосю, за вухо зі словами: «За що я плачу свої гроші?» — і на завтра Йося так усе знає, гейби сам написав енциклопедію!

Так, весело розмовляючи, хлопці дісталися із Замарстинівської до неширокої річки Полтви. З усіх своїх талантів Збишек талант рибалити вважав найбільшим, і кожної неділі він удосконалював його, випробовуючи все нові наживки: від дощових хробаків до бридких личинок м’ясної мухи — їх він викохував у кусочку м’яса, заниканому на балконі (а сусіди все не могли допетрати, звідки сморід і рій зелених мух, і Антон із нижнього поверху затято бештав[4] свою жінку за порядки, і горопаха з виряченими здивованими очима цілими днями пуцувала[5] і без того чисті вікна й кухню); виварював різні смачні, на його думку, рибні пригодівлі: жовтий розсипчастий горох сусідив із баночками вареної перловки, в інших був хліб, политий конопляною чи лляною олією, який подеколи ставав закускою батька, та тісто, замішане з ваніллю чи корицею. На сома він припасав зіпсуті залишки м’ясних страв, але таке траплялося рідко, бо зазвичай усе успішно з’їдалося. Збишек досконало знав, що щуку найкраще ловити на живця в березні й листопаді — тоді вона найсмачніша й активно ходить по всій річці, а не ховається, як влітку, в очеретах і корчаках; лина — по зарослих ряскою місцинах, а плотичку — біля дерев’яних опор мостів; сома — уночі по глибоких ямах на здохле кача чи гуся… Такі практичні знання часом були безцінними для виживання його небагатої сім’ї, бо, окрім постійної присутності на різдвяному й великодньому столі фаршированих рибин і дотримання вимог посту, спіймана Збишеком риба продавалася на базарі, де особливо великий попит на неї був по п’ятницях.

Сьогодні планувалося свято коропа, причому великого, бо наживкою був неповороткий травневий хрущ. Хлопці занурили гачки в тіло жука, вправно закинули вудки й стали чекати.

— Чуєш, Давиде, а чого у вас святкують суботу?

— Бо це день служіння Богу, відпочинку від рабства плоті… Бог після створення світу відпочивав на сьомий день, і ми повинні — це час для роботи над душею.

— Хм, те саме і ксьондз наш каже, тільки то стосується неділі…

— Христос воскрес у неділю, от християни і святкують неділю — так і стала різниця, — знав Давид.

— І звідки ти то все знаєш? — здивувався Збишек.

— Незнання породжує злобу, а її не можна пускати в серце… Євреям потрібно поважати традиції того народу, серед якого ми живемо, можна сказати, пристосовуватися, інакше не виживемо…

— Чому це?

— От дивися, — з мудрістю рабе говорив Давид, — ображають десь француза, чи англійця, чи американця — і вони можуть поїхати додому: у Францію, Англію чи США, а в нас такого дому нема-а-а, от і треба добре жити з сусідами…

Збишек зітхнув, подумав і з сумом сказав:

— А ми з мамою теж не можемо виїхати до родичів у Польщу: там уже німці… та й Совіти не пускають… Так що я тебе розумію… Тямущий ти, Давиде. А ким хочеш бути?

— Рабином… А може, лікарем… Вони так багато знають, що хочеться слухати і слухати, людям допомагають… А ти ким?

— А я хочу стати великим артистом!

— Я впевнений, що ти ним будеш, у тебе гарно виходить!

Молочний туман парував під першими променями сонця, день обіцяв бути погожим, на обрії не було ні хмаринки. Але з протилежного, західного, боку неба чувся якийсь гул, звуки грому.

— Дивно якось: грім є, а блискавки чомусь не видно, хоча мала би… — уголос подумав Давид.

— Дивись, дивись, у тебе клює! — Збишек допоміг Давиду підсікти важкого коропа.

За дві години в кожного був солідний улов. Хлопці зазбиралися додому, і тут у небі з’явилася група літаків. Серця всіх тогочасних хлопчаків з рідкісною появою й одного літака в небі завмирали; все-все — хай там що: чи футбол, чи рибалка, чи запекла бійка — негайно припинялося диким криком: «Диви, диви, літак!», і всі гіпнотично хвилин п’ять спостерігали механічне диво завбільшки з муху, іще п’ять — слід, який воно лишило на небесах… Коли вертали погляди до землі, то в кожних замислених очах читалося бажання стати пілотом. А тут небачене й нечуване: аж цілих вісім літаків! Хлопці довго й захоплено обговорювали подію та уявляли заздрість однолітків, коли розкажуть їм про побачене…

Друзі неквапно рухалися довгою Замарстинівською аж до центру й зауважили, що щось змінилося у Львові: завше недільно розслаблене, усміхнене, святково одягнуте місто, з людьми, які неквапливо розтікалися між численними церквами, костелами й кірхами, було, незважаючи на сонячну погоду, майже безлюдне; групки чоловіків щось розгублено й схвильовано обговорювали.

Давид відчинив двері свого помешкання й злякався незрозумілих схлипуючих звуків із глибини кімнати: тато й дідусь сиділи бліді й задумані, а всі жінки сімейства аж позапухали від сліз. Естер кинулася до сина, міцно притиснула його до себе, плачучи.

— Що, що сталося? — не міг допитатися Давид.

Ніхто не міг вимовити страшну новину, лише Мірочка прошепотіла слово, значення якого не розуміла зовсім, але з реакції старших уявляла собі якогось невимовно страшного звіра: «Війна…»

Естер учила дітей, що з усіх ситуацій завжди є вихід, а лиття сліз допустиме лише в двох випадках: або коли вмирає хтось із близьких, або коли щось дуже болить — решта не вартує сліз, бо ж нема більше на світі такого, чого не можна було б виправити… Та те, що насувалося на них, уже було випробуване на людях, які залишили все, що мали в Польщі, і рятували життя втечею за Західний Буг. Вони розповідали такі жахи, які не друкували в газетах і не говорили по радянському радіо: облудна радянська гуманність уклала договір із нацистським звіром — навіщо ж компроментувати друга? Прибулі люди були непотрібні — їх зразу висилали в Сибір, подалі від цивілізації, а ті, хто знайшов місце у Львові, пошепки розповідали по синагогах своїм одноплемінникам про мученицькі смерті своїх близьких і знущання з живих… Тому безвихідь майбутнього для сім’ї була очевидна. Вогнище війни палало вже майже два роки, і жертовний агнець був визначений: «Хороший єврей — це мертвий єврей» — ці слова Геббельса підписували мученицьку смерть цілому народу.

Старий Яків сидів, втупившись заціпенілим поглядом у стіну. Здавалося, що законсервований віковий біль усього єврейського народу раптом вийшов зі стіни й зараз проходить крізь нього. Аарон намагався знайти вихід і не знаходив. Приблизно через годину цілковитого мовчання Аарон піднявся й сказав до батька та Естер:

— Ходімо в крамниці, заберемо золото, буде за що жити…

Хоч якесь рішення одного дало паросток примарної надії іншим, що, можливо, усе минеться, і те, що прозвучало саме слово «ЖИТИ», вернуло з небуття дорослих членів сім’ї, бо менші, хоч і чули слово «смерть», уявляли її як щось абстрактне, що має стосунок до кого завгодно, лише не до них, не до мами, тата, дідуся Якова й бабусі Цилі… Усі троє вийшли в місто й рушили в напрямку площі Ринок. Люд на сімейних нарадах уже теж потроху оговтався. Старше покоління мало добрі уявлення про часи двадцяти-тридцятирічної давності, коли головними ворогами цивільного населення став голод і відсутність найнеобхіднішого, тому незахищені вітрини бакалій уже були розбиті й крізь них мовчки зосереджено викидалися на вулицю ящики з сірниками, сіллю, милом, крупами; і все це теж мовчки, діловито, без тіні усвідомлення гріховності свого вчинку, швидко підбиралося сірими метушливими бабками із затуманеними поглядами. Вижити хотіли всі. Усі хотіли врятувати себе й своїх близьких, і цьому сильному тваринному бажанню не було противаги моральних сумнівів…

Недобрі передчуття охопили сім’ю; але їхні крамнички ще уціліли. Згорнувши їх невеликий вміст у кошик, Естер і чоловіки поквапом добралися додому, де прикраси були розділені на три частини. Їхня функція вишуканої краси добігла кінця, тепер це було саме життя Зільберманів; одну частину слід було закопати, другу — сховати в нетрях будинку, а третю жінки тремтячими руками почали зашивати в підкладку й складки буденної одежі кожного члена сім’ї — так, щоб при промацуванні сховане збігалося з вузликами й припусками тканини.

Увесь наступний тиждень був мов погане гарячкове марево… Розмірене життя з його звичними справами було вже і недоречним, і видавалося якимсь забутим тривалим і щасливим фільмом; Давид, прокручуючи його в голові перед сном, мав надію, що зранку, як він прокинеться, усе повернеться назад. Та годинники невпинно штовхали час до жорстокої точки неповернення. Давид пригадав, як мама розповідала йому й Мірочці притчу про те, що люди дуже довго просили в Бога дати їм талант знати своє майбутнє й нарешті отримали його: пекар, який знав, що через рік помре, перестав пекти хліб; орач, знаючи, що град виб’є врожай, не засівав поле; лікар, який не хотів моральних мук через смерть пацієнта на десятому році практики, перестав лікувати людей; дівчина не виходила заміж, бо боялася народження мертвого первістка; люди перестали віддавати дітей до школи, бо «нащо тобі знання, як ти маєш бути гончарем чи римарем»; учені, боячись бути осміяними й знаючи сумне майбутнє своїх винаходів, припинили над ними працювати… — так усі намагалися уникнути болю й горя у своїх долях… А в результаті світ спинився: не народжувалися діти, стражденним хворим не було кому допомагати, не було їжі, бо мало хто хотів щось робити, не розвивалася наука — і люди знову звернулися до Бога: «Забери свій дар провидіння назад, не хочемо більше знати майбутнє — інакше ми всі вимремо!..»

Давид з особливою гостротою тепер розумів смисл цієї притчі: він ще не бачив ворога, він ще не бачив боїв, існувало лише знання невідворотності війни, того, що вона буде й вона близько, — а він стільки читав і вчив про різні війни в школі, — і це майбуття пригнічувало й не дозволяло думати про щось інше. Проте він підозрював, що вчити сухий текст підручника з датами боїв, статистикою жертв і втрат — це одне, а бути складовою цієї статистики і в центрі події — це не просто щось зовсім інше. Це те, що принесе набагато більше біди й, вочевидь, буде набагато гіршим для людей і для його сім’ї, ніж написано в книжках… Але якщо майбутні невідомі поки що страждання, розчаруванння й помилки — це ціна, завдяки якій відбувається вдосконалення людей і суспільства, то куди веде людей війна, за яку платять найвищою ціною — людськими життями? — думав Давид і не знаходив відповіді. Чи було добре воїнам Олександра Македонського, їхнім матерям і родинам? Напевно, що ні: кому добре пішки чи в незручному сідлі намотувати по горах і пустелях тисячі кілометрів і їсти один раз на день… Хм, усе-таки цікаво, а в чому було їхнє «добре» — те, що давало їм сили бути слухняними й витривалими? Невже ті кілька монет, які їм платили за службу? Але це всього лиш метал, за який вони зрідка купляли ті задоволення, що можна було мати з меншими муками й частіше… А які добрі речі здобули піддані Македонського? Та й сам він прожив небагато… Чому той, хто вбив одну людину, називається вбивцею, а той, хто тисячі, — видатним полководцем? Тепер хлопчина оцінював його не як великого в історії чоловіка, а як одного з тих численних грішників, які поламали долі багатьох людей; напевно, у сім’ях тих, хто написав про його велич, ніхто від нього не постраждав, бо тоді написали б про нього інше… Та чи не були грішниками й ті, хто оспівував їхні подвиги й називав злочинців і користолюбців видатними полководцями, годуючи примарним бажанням прославитися нові покоління тиранів, які теж ходили до школи й вивчали історію?.. А що стало кращого в Європі під час і після Першої світової? Хіба з’явилися нові відкриття, нові храми, нові підприємства, нові люди?.. Ненароджені діти, знищені міста… Давид згадав одноногого шевця, який жив коло Збишека, інваліда війни, — його світ був обмежений лише власним подвір’ям; він до всіх горнувся, як до рідних, бо в нього не було сім’ї — не встиг до призову. А щонеділі напивався до безтями й усе щось викрикував і плакав — самотньо було бідолашному. Не любив він неділь. Про нього не писали в підручниках, бо його поламана доля була пилинкою на шляху війни, та його життєвий біль був реальним, і, напевно, не для цього болю він народився, — роздумував хлопчина. Та якщо невдачі нас навчають і дають нам досвід, роблять сильнішими, то чого навчає шевця його ампутована нога? Відповідей не було…

Бабусю Цилю перестало будь-що цікавити; вона більше не начищувала своїх улюблених баняків і срібних сервізів, а сиділа біля дідуся Якова — у того стався серцевий напад; старого не можна було рухати, тому сім’я навіть не намагалася виїхати з міста, та й то було нереально: поїзди були набиті вщент, а дорогою їх бомбили… Мірочка теж сподівалася, що все минеться, як тривалий зубний біль після візиту до стоматолога, і йтиме добре далі, як і до тієї зловісної неділі. Вона не відходила від бабусі, притискалася до неї і все мовчки погладжувала стареньку по руці, а любляча душа Цилі летіла в думках до самого Бога з проханнями повернути час назад або врятувати хоча б онуків… Аарон не підозрював, що в його спокійної та стриманої Естер стільки сили волі: у прагненні якнайкраще підготуватися до неприємних часів жінка з талантом шахіста намагалася передбачити можливі труднощі побуту й хотіла запастися крупами, сіллю та висилала чоловіка на пошуки борошна, дров. Але таку підготовку робили всі в місті, і дістати щось стало неможливо, грошей ніхто не хотів — вони стали папіряччям; у хід пішло золото.

Днів за два прийшла Ядвіга, жінки обнялися й довго мовчки плакали.

— Я буду вам і далі допомагати, Естер. Не за плату, ні… Можете на мене зі Збишеком розраховувати, — твердо пообіцяла Ядвіга.

— Спасибі, Ядвіго, — стримано подякувала розчулена Естер. — Якщо маєте як, допоможіть дістати дров, Давид і Аарон підуть з вами.

Чоловіки принесли додому по лантухові дров — ще одна крихта надії на краще з’явилася в душі Естер. Надія — єдине, що могло зігріти в цей гнітючий час очікування відповіді на запитання, яке кожен ставив сам собі: «Чи виживу? Чи виживуть мої діти?» І навряд чи хтось був готовий почути правдиву відповідь Бога на це запитання. Краще не знати… Краще сподіватись…

Останній сімейний Шаббат був для родини невеселим і дуже скромним; на околицях Львова вже чулася стрілянина. Люди по-різному очікували приходу німецького війська: хто з цікавістю глядача в театрі, хто з острахом і тривогою, а хто з відкритою усмішкою й надією на краще, ніж за Совітів, життя. За той короткий відтинок двадцятого століття Львів відносно спокійно ставився до численних владних перепорядкувань: австро-угорська влада дбала про будівництво доріг, добротних будівель, дотримання законності, а під час Першої світової — про евакуацію не те що міського, а й навіть сільського люду подалі від лінії фронту; польська влада теж була на високому щаблі державності й намагалася продовжувати традиції попередників, проте вже при ній українці відчули сильне утискання своїх мовних і освітніх прав: українських шкіл майже не було, навчання у вишах велося виключно польською мовою. З уст в уста переповідали галичани історію про першого медика-українця, якому вдалося закінчити медичний університет… Навіть з тієї радості у Львові сталася демонстрація, бо то була така дивина, яка не вдавалася до того нікому. Тільки-но який українець вступав із великими муками — бо говорити треба було лише по-польськи, а знати — більше, ніж студент-поляк, — як його намагалися з презирством виштовхнути: не місце холопу й бидлу серед докторів; минав рік, два, від сили три і — прощавай, альма-матер, і ви, численні телята й корови, продані та заплачені за навчання стражденною сім’єю невдахи-спудея… І розповідав той перший щасливчик своїм дітям і онукам повчальну історію свого лікарського навчання, яку варто було би знати всім медикам, як клятву Гіппократа, — ще й з огляду на те, як фест[6] потрібно медику вчитися.

Приходить юнак на екзамен, витягує білет «Хвороби вуха», розповідає добру годину, старий професор-поляк уважно вислуховує, а потім запитує:

— Які сторонні предмети можуть потрапити у вухо?

Студент перелічує:

— Квасолина, горох, цвяшок, сірничок, бджола, оса… — Для студента-поляка вже було б достатньо, та є одне цікаве «але»…

— Добре, а ще що?..

Студенту іспит не зараховано, та є ще право двічі перескласти; він іде в бібліотеку, читає всю медичну літературу, починаючи від Давньої Греції, причому вчить все-все, що не довчив першого разу.

Приходить на екзамен удруге:

— Що може потрапити у вухо?.. — Склерозу, на жаль, професор ще не мав.

Знову іде довжелезний перелік від студента про всі вушні прикрості від античності до сьогодні.

— Добре, а ще що?..

Іспит знову провалено. «Ну все, — думає бідолаха, — от і моя наука добігла кінця», — і ціле літо штудіює все, що тільки може знайти. Приходить у серпні на останнє перескладання.

— Що може потрапити у вухо? — і в’їдливий викладач, попиваючи каву, з незворушністю ситого пітона хвилин сорок слухає хлопця. — Добре, а ще що?..

Сполотнілий юнак більше не мав відповіді… Але, напевно, професор гарно відпочив і був у гуморі, тому сам сказав те, чого бракувало: «Блоха!» — і зарахував екзамен.

І виявляється, що професор у своїй прискіпливості взагалі-то був правий: симптоми попадання мікроскопічної блохи дуже цікаві. Вони нагадують ритмічні удари молотком, бо блоха підскакує і вдаряється об барабанну перетинку, що доводить хворих до психічних розладів, навіть до самогубства…

Українці плекали надію про відновлення своїх прав завдяки власній державності, але всі їхні спроби розбивалися об амбіції й міць сильніших країн. Радянська влада, хоч і недовго побула на теренах Західної України, встигла більше насолити її жителям, ніж австро-угорська й польська разом узяті, тому, знаючи про прихід німецької армії, звичайний люд підсвідомо й наївно сподівався на повернення часів а-ля Польща чи а-ля Австро-Угорщина.

Чужинці з’явилися в центрі Львова 29 червня, близько одинадцятої години. Рослі, зі змученим і байдужим поглядом, солдати впевненим і широким кроком йшли по львівській бруківці. У грубих рисах обличчя виділялося масивне квадратне підборіддя, яке в комплекті з широкими касками уподібнювало їх до непередбачуваних бульдогів. У спекотному повітрі стояв важкий запах поту від непраного одягу з металевою домішкою, яка виходила від нагрітих автоматів. Давид і Збишек стояли в натовпі, спостерігаючи за вояками й реакцією громадян. Дехто радісно кидав під ноги солдатів букети квітів; дехто, як і Давид, нагадував стиснуту пружину; інші дивилися без емоцій.

Коричнева маса отрутою повільної дії влилася в тіло Львова; кілька днів вона відновлювала сили й пильно роздивлялася перед початком смертельної трапези. У четвер і п’ятницю на тумбах і кутах будинків замерехтіли оголошення нової влади.

Захеканий Збишек прибіг до Зільберманів зі страшною новиною:

— Вам краще не виходити з хати… Усюди написано, що євреї винні у вбивстві кількох тисяч українців і поляків… що євреї розпалили війну, а німці прийшли захистити… І всюди заклик… вбивати євреїв, — важко видихнув хлопець.

Аарон заціпенів: ось він, початок… Початок кінця їхнього тихого й розміреного життя… Естер зорієнтувалася швидше, чим найперше загрожує така новина, і попросила хлопців і чоловіка розвернути шафи до вікон. Довго чекати не довелося — нова влада підло підбурила й благословила початок антиєврейських погромів.

У кожному суспільстві є особлива антисоціальна й паразитична каста, що стає гидким уособленням гірших зразків людських якостей, а наготу свого життєвого девізу «Як так зробити, щоб нічого не робити» прикриває цинічними ерзац-цінностями на кшталт «Я — Робін Гуд життя», «Грабуй награбоване», «Не для того мамка мене на світ привела, шоб я тяжко працював», «Чому в нього є, а в мене нема? Бог же велів ділитися». Людина — представник хоч і вищий, але все-таки тваринного світу, та й від античних часів відома створена мудрецями класифікація людей за найколоритнішими тваринними типажами: бачимо людей-левів — хоч і хижих, але благородно відкритих у своїх намірах, і зайців з життєвим кредо «Моя хата скраю, я нічого не знаю», і мерзенних хробаків — «Як скажете, панове», а є й шакали та гієни — боягузливі перед сильнішими і безжальні зі слабшими й беззахисними; а повний місяць, що стоїть на небі під час їх народження, дарує їм душу дволикого Януса — людську й вовкулаки. Людська — для того, щоб жити в людській подобі, вовча — щоб з’їсти власне людське і завдати болю чужому…

Чи то був вищий помисел у їх появі — бо, як красу троянди оцінюють порівняно з будяком, а нам знання того, що добрий вчинок є добрим, дає мерзенний для порівняння, — чи не послані такі люди з вовчими помислами для кращої оцінки нами повсякденних радощів звичного життя?.. Хоча, швидше за все, Бог занедужав, а його справи спритно перебрав сатана…

Гопники у Львова були і власні, і ті, що прибули з інших міст Радянської України, замітаючи сліди чи в пошуках нового прибутку; поява антиєврейських оголошень утішила їх можливістю добре поживитися у відкритий спосіб; до них радо приєднувалися ті, кому вже недостатньо було домашнього садизму щодо затурканих дітей і побитих дружин і хто нарешті знайшов узаконений привід виплюснути природну лють на «справжніх» винуватців їхньої сімейної й життєвої незгоди. Бо чорні підозри, що не вони, а якийсь паскудний і невизначений Хтось винен у всіх дражливих моментах нікчемного буття: пісній зупі, дірявих черевиках, пліснявих стінах — роз’їдали й водночас виправдовували власні амебні душі. Далі долучалися ті, хто не мав засобів до проживання, а також бунтівні підлітки, у яких примусово забрали релігійну, а натомість дали малозрозумілу у своїй пишномовності ленінську мораль, яка чомусь розходилася з її ділами, — тепер усі вони знали причину своїх бід. Один-два дні обговорення на вулицях геніального винаходу німецької пропаганди — а стріляв він прицільно до того і в Німеччині, і у Франції, і у Польщі — об’єднали однодумців у нові чорні сотні; голодний шлунок множив злість на вже визначеного ворога в рази.

Темні штори помешкання Зільберманів тепер не відкривалися на день — вони підсилювали поминальні настрої деморалізованої родини за щасливими днями. Естер плела біля ліжка хворого Якова — це заспокоювало обох; Циля на кухні розв’язувала складну математичну задачу, як із нічого приготувати щось; Давид із батьком неспішно грали в шахи, а Мірочка, молоденька квіточка, усім єством тягнулася до світла й у шпарину спостерігала за життям малолюдної вулиці. Несподівано з-за рогу вулиці з’явився великий натовп — не такий по-цирковому святковий, який Мірочка бачила вже двічі: на перше травня і на сьоме листопада, — а чорно-сірий, з похмурими чоловіками. Юрма час від часу спинялася, підносила голови, роздивлялася по будинках і видавала рев розлюченого голодного звіра. Звір випльовував град каміння у вікна єврейських будинків — і шибки тріскали й осипалися.

Кілька дужих чоловіків виволокли на бруківку сусідів, сім’ю пекаря Гартмана, узяли їх у щільне кільце — видавалось, що вони разом ногами місять по тілах велетенську діжку тіста… Страшні крики Гартманів скоро стихли… Найшвидше замовк руденький Сашка…

Скам’яніла Міра нарешті ожила:

— Дивіться, дивіться — убивають!

Сім’я заметалася по кімнатах, шукаючи сховку, батько й Давид швидко підсунули важку скриню під двері, зверху пішов обідній дубовий стіл… За хвилю — дикі вигуки: «Ю-ю-ю-ди! Смерть жида-а-ам!», важке дихання і гуркіт ціпків і сокир по дверях, розбита шибка… Естер обняла дітей так міцно, що тіло аж звели судоми. «Боже, врятуй… Боже, врятуй… Боже, врятуй… — безконечний уривчастий шепіт бабусі Цилі перекрився болісним стогоном старого Якова.

Міцні двері з топленого дуба й три австрійські замки витримали натиск чорносотенників, і вони вдовольнилися новою жертвою по сусідству — самотньою викладачкою хімії з університету. У голодний натовп полетіли її пожитки: крісла, подушки, простирадла, отримуючи нових власників, книжки теж розбирали — буде чим розпалювати грубку… А господині — «Будеш знати, як треба язиком заробляти» — наказали мити грубі цементні сходи — лизати їх язиком. На третій сходинці стертий язик почав лишати криваві сліди… Знущання тривали, юрба була і режисером, і глядачем дійства. Підгодована стражданнями інших, звірина згадала свою тваринну сутність… Виникали нові ідеї нелюдських мук, жертви мучились, звірина міцніла…

Аж уночі сім’я заворушилася зі своїх кутків. Естер запалила свічку, і всі навшпиньки по хрустких крихтах скла поволі почали рухатися.

— Живі… живі ми… Дякуємо тобі, Боже… — відсторонено шепотіла Циля.

Не думалося тієї миті, яке ж то життя чекає на них далі, навіть п’ять хвилин життя — це все ще життя, це шанс… Аарон зі скляним поглядом стояв біля ліжка батька; той після пережитого спав із розслабленою посмішкою, лиш рука звисала до підлоги.

Циля поспішила до чоловіка:

— Якове, золотий мій, як ти? Спить… Ну, хай відіспиться, бідненький…

— Мамо… тато… помер, — видихнув Аарон.

Усі життєві сили Цилі вже вийшли… Старенька змучено затряслася в тихому плачі…

— Мій найдорожчий… як ти так… коли… пробач, що не була біля тебе…

Естер і діти широко розплющеними очима заціпеніло дивилися в нікуди. При місячному сяйві Аарон омив покійника й зняв усі прикраси; потім одягнув батька; на лице поклали шапку, тіло прикрили білим простирадлом; кожен надірвав на собі з лівого боку від шиї вниз одежу — символ жалоби, сім’я пошепки проказала молитву, а далі… Уже ніхто не знав, що далі: на цвинтар занести його в розбурханому місті неможливо; друзі й сусіди теж не прийдуть… Що, що робити з тілом батька, як виконати святий синівський обов’язок?..

Давид згадав про вірного друга:

— Я перебіжуся до Збишека… Він щось придумає…

І хоча мати була проти, іншого виходу не було. Втискаючись час від часу в чорні камені стін неосвітленого місяцем боку вулиці, Давид добіг до помешкання Збишека, кинув камінцями у вікно — той виглянув і швидко забрав Давида всередину…

— Давиде?.. Щось сталося? — вийшла заспана Ядвіга.

Вона вислухала ситуацію, швидко й рішуче зібралася, підняла сонного чоловіка; у дворі взяли невеликий дерев’яний візок, яким возили дрова й хмиз, лопату. Щоб візок не торохтів по бруківці сонного міста, його несли Збишек з Іваном. Ядвіга не впізнала затишного й чистого, а нині знищеного дому; усі троє перехрестилися й проказали навколішках «Отче наш» — смерть же не має національності… Покійний Яків байдуже лежав на бідній колісниці, а сім’я прощалася з ним, відчуваючи нестерпні муки совісті…

Естер у темряві дала Ядвізі невеличкий пакунок:

— Візьми — це гроші. Вам знадобляться. У вас більше шансів вижити…

Сім’я Ядвіги, прикривши тіло на візку дровами, вирушила на єврейський цвинтар, і на світанку Яків потрапив у своє останнє житло… А неподалік будинку лежали тіла Гартманів і закатованої викладачки — їх не було кому навіть забрати.

— Не можна так… Пішли, Давиде.

Аарон із сином ножами й кочергою викопали у внутрішньому дворику неглибоку яму, туди перетягнули й поховали тіла… Вимучені жінки проказали поминальні молитви над сусідами; новий день уже сходив над покаліченим містом.

Минув тиждень відносного спокою. Родина не виходила з будинку; із-за важкої штори, що вільно теліпалася на вітрі, долинали крики євреїв — їх хапали просто на вулицях німецькі солдати й волочили в тюрму Бригідки на вулиці Казімєжовській і там, як розсадники комунізму, піддавали нелюдським тортурам; крики не гасилися навіть товстезними стінами…

Збишек потай прибіг увечері й розповів про те, що бачив: майже дві тисячі вимучених і закривавлених людей перевели на вулицю Пелчинську й розстріляли.

— За що? — не міг уторопати Давид.

— Адже це люди… — У синіх очах Міри теж застигли нерозуміння й жах.

Лише старші члени сім’ї з болем і знанням гіркої правди мовчали й не знали, як пояснити ту правду дітям, бо не було в ній ніякої життєвої логіки… Бо те, що ненависне людям, завше знаходять у євреях… Як пояснити те, чому білі люди потребували довгих століть для кращого сприйняття чорношкірих, а ті погано сприймають у своєму середовищі білих… Чому турки на початку століття вирізали мільйон вірменів… Чому англійці знищили всіх аборигенів Тасманії… Чому?.. Звідки ж ця ненависть, яка завше знаходить доброчесну маску облудного виправдання… Корені її — у тваринній сутності людини: як білого лева виганяють із прайду, бо він — інакший; як однакові лелеки — чорний і білий — не перемішуються, хоч відрізняються лише кольором і місцем проживання, бо вони — інакші… А інакшого у тваринному світі заведено з’їдати… Або виганяти… Де вона, та хитка межа між людською і тваринною частинами душі? Як так легко вона пересувається, що і не помічає людина, як не стало людського в людській оболонці?.. А може, і помічає, бо піднімає себе у власних очах дурними поясненнями безглуздих вчинків, а там, де важко пояснити звичайну заздрість, гнів, ненависть, вішає табличку інакшості… І не містять Заповіді Божі, однакові і для іудеїв, і для християн та дуже подібні до них мусульманські та буддистські наказу ненавидіти інакшого, а лиш любити ближнього свого. Та в момент ненависті приходить затьмарення душі, бо він — ІНАКШИЙ. Слова, слова, слова… Як добре, що вас так багато й вашою пишною одежею люди можуть прикрити ницу сутність своїх істинних думок і вчинків!

— Де не впаде камінь, а влучить у єврея, — задумливо мовив Аарон.

Але камені в бік Зільберманів ще збиралися… Через тиждень, в один зі спекотних липневих днів, біля дому спинилося чорне авто, з якого вийшли двоє автоматників і німецький офіцер. Неймовірний гуркіт у двері й грубий наказовий крик змусили перелякану Естер відчинити; чужаки ввалилися в дім. Автоматники наставили зброю на людей, а офіцер неспішно проходив із кімнати в кімнату, зацікавлено розглядаючи багатий інтер’єр.

— Зер гут. Зер гут… Шьон… — повторював задоволено.

Опісля віддав команду автоматникам, ті грубо ткнули дулами в Давида й батька, змусивши знімати кришталеві люстри, штори, згортати перський килим.

З відразою махнувши рукою перед лицем Цилі: «Вег, вег!» — ступив на кухню. Незліченне срібне начиння півгодини перекочовувало в машину, але так усе і не помістилося. Офіцер написав на папірці адресу, щось по-німецьки проґелґотів і, закінчивши погрозливими словами: «Іхь шіссе ойх», промовисто тикнув вказівним пальцем у залишки кухонних багатств, а один із автоматників на виході в бік Міри жартома булькнув: «Пуф! Пуф!»

Двері зачинилися, і разом із тим бабуся Циля повільно сповзла вниз по стіні — далися взнаки сильні переживання, довершені «пуф-пуф». Естер тремтячими руками розтирала стареньку водою, Мірочка примовляла: «Бабусю, рідненька, не помирай… Усе буде добре… Вони більше не прийдуть…» Але це була лише примарна дитяча надія… Аарон із сином, покірно зібравши залишки срібного посуду, понесли його за вказаною адресою. По дорозі їх оточила купка знавіснілих львівських мародерів, але, побачивши листочок із написаною по-німецьки адресою, відступила з неохотою зграї гієн від ласої здобичі; назад доводилося йти, ховаючись по звивистих вуличках.

Тим часом цинізм нової влади набирав сили: з’явилися оголошення про те, що всі євреї повинні ходити по вулиці виключно з нашитою жовтою шестикутною зіркою. За довгі тисячоліття народ, який намагався дотримуватися етнічної чистоти через укладання шлюбів з єдиновірцями, генетично дістав яскраві зовнішні ознаки, за якими їх можна було вирізнити з натовпу. Подібно до того, як висунута нижня щелепа виділяє ірландця, а руде волосся і червоняста шкіра — англійця, чи високий зріст виказує в блондині скандинава, чорне волосся, темні очі, ніс із горбинкою, добре вирізьблений контур губ дозволяли натренованому в Польщі та Німеччині солдатському погляду безпомилково впізнати єврея на вулиці. Утім, були євреї, які у своєму природному бажанні вижити змінювали релігію на християнську — як у середньовічній Іспанії за часів безжального інквизитора Торквемади після королівського указу: або ставай християнином, або залишай все-все майно і — три місяці на те, щоб покинути країну. Тож часто євреї змінювали свої прізвища на типові для країни проживання — галицькі намагалися перейти на польські фамілії, одружувалися з поляками, угорцями, німцями… В Іспанії п’ята частина населення має тепер єврейські гени. У Галичині теж відбувалася така асиміляція, у вир кровозмішання потрапило багато національностей: потомство численних військових змагань, нащадки угорців, німців, чехів, вигнанців із Вірменії — і тут, на перехресті Європи, навіть утворився особливий, один із семи, антропогенний тип українців — дунайський, зовнішні ознаки якого максимально подібні до європейських у всьому розмаїтті, тому асимільованому єврею, маючи документи поляка або українця, ще можна було вижити, а от ортодоксальному… Наказ погрожував розстрілом за появу без цієї нашивки. Мозок Естер проймали сотні думок, коли вона ретельно на всіх п’яти комплектах верхнього одягу зліва — ближче до серця — акуратними стібками пришивала жовту мітку… Вона любила свій народ. Так, як кожен любить свій. Як частину мами, тата, себе. За звичні з дитинства страви… За мову, яку знаєш… За пісні, традиції, танці… У чому тут гріх?.. Хіба комусь це шкодить?.. І от тепер — ця жовта мішень, просто на серці, — щоб влучили без хиби… Естер уже й так почувалася майже вбитою — постійне відчуття розірваності тіла й свідомості, яка відмовлялася розуміти реальність, позбавлену звичної, та й взагалі будь-якої логіки, вводило її в заціпеніння… Просте побутове запитання змушувало її довго думати; вона вже й сама не знала, де сон, де — ні, напевно, це смерть?.. Діти, діти — вони є… Отже, я теж жива… Ми будемо жити, мусимо… мусимо вижити… Краще було б опинитися в безлюдній пустелі… або в савані, між дикими звірами — вони полюють, лише коли голодні… А тут, чого чекати тут — хоч від людей, але ненаситних у ненависті й жадобі, — Естер не знала, а думки про порятунок билися в голові з надокучливістю блохи по барабанній перетинці, доводячи мозок до кипіння.

Спекотного липневого ранку Естер саможертовно відважилася вийти на ринок; чи то від тривалого перебування в чотирьох стінах, чи то від хвилювання яскраве сонце сліпило, у голові паморочилось і чорнота поглинала весь простір. Погляди випадкових перехожих викликали в неї відчуття повної наготи: наче всі дивляться на жовту шестикутну зірку й хочуть лиш одного — принизити, плюнути, розтоптати чи, як Гартманів, розстріляти. «Трамвай сховає мене», — вирішила Естер. Видавши незмінний звук старої шарманки, малолюдний трамвайчик на зупинці прийняв жінку в жовте черевце, і вона швидко сіла посередині вагона, притиснувши до грудей кошик. «Закрила… закрила мітку… Ніхто не бачить», — трохи полегшало Естер. Хоча у вагоні було лише кілька людей, жінка відчула на собі чийсь довгий погляд.

— Пшепрашам, пані, — стиха звернулася до Естер літня полька, — як пані не хоче біди, то краще сісти на спеціяльне місце, — і показала рукою в кінець вагона, де на стійці була намальована шестикутна зірка й надпис: «Юди». Естер облило гарячою хвилею чергового приниження… Вона повільно встала й пересіла на місця для євреїв. На наступній зупинці зайшли двоє автоматників, ковзнули прискіпливим поглядом — зачепилися за старенького в капелюсі й зі слуховою трубкою в кишені, що куняв біля вікна, — то виявився єврей, що не знав нових порядків; благенький піджак затріщав під напором німця, і старий опинився горілиць на трамвайній колії — коротка автоматна черга довершила справу виховання нового Львова. Хоча трупи євреїв показово довго лежали на вулицях, здерев’янілі у своїх почуттях люди їх наче не бачили — у кожного діда була своя біда…

У напівзабутті потрапила Естер на ринок. Від минулої пишності не було і сліду; з великими труднощами вона виміняла золоті кульчики на скромну гуску синюшного відтінку, а золотий ланцюжок став банкою меду. Мозок її перестав планувати надовго й віддавав короткі накази: «Додому… додому… додому…» — без упину шепотіли губи Естер аж до самих дверей помешкання. Аарон, відчинивши двері, рвучко обійняв дружину, хоча зазвичай був стриманим у вияві почуттів — нависла небезпека загострила в ньому те, над чим він рідко задумувався: за роки шлюбу Естер стала для нього найріднішою людиною й другом в одній особі, її вміння згладжувати гострі кути, ніжне ставлення до чоловіка створили вдома теплу родинну атмосферу, і тепер понад усе чоловік боявся це втратити.

— Мамусю, ми так переживали за тебе, — підбігла Міра.

— Усе добре, мої хороші… Зваримо бульйон, поїмо… — Естер вирішила не розповідати про випадок у трамваї. Скільки можна і як можна, вона оберігатиме рідних…

Скрута прийшла і в їх дім: їсти варили пісненьку зупу, і то лише раз на день — берегли дрова. Бабуся Циля сильно схудла, і шкіра висіла на ній безформеними слонячими складками. Мірочка теж недоїдала, і бабуся часто віддавала їй свій суп:

— Бери, моє сонечку, я вже та-а-ак наїлась!..

— Наїлася чи нанюхалася? — з недовірою уточнювала Міра, підсуваючи до себе тарілку.

Давид теж отримував кілька додаткових ложок супу: час від часу вночі він перебігав до Збишека по рибу чи дрова — так сім’я виживала. Кожен гнав від себе думки про холодну осінь і зиму — це ще далеко, треба дожити, може, щось зміниться на краще?..

Настав серпень. Над містом не стояв звичний для того часу яблучний аромат антонівок і паперівок, слив і абрикосів, грибів — завелика розкіш витрачати грошовий мізер на те, що дає так мало калорій. У вікно Давид побачив, як у їхній під’їзд заходить чолов’яга в супроводі трьох німецьких військових.

За дверима тупцював блідий і небритий перукар Зілмах:

— Пробачте, пане Аароне, мене взяли за перекладача… Мої батьки з Німеччини…

Енергійний порух автоматом нетерплячого супроводу — Зілмах зіщулив плечі, пустив погляд всередину і проказав завчений і, вочевидь, багаторазово відтворений текст:

— Наказом німецького командування міста Львова єврейська громада повинна сплатити контрибуцію — золотом, сріблом, цінними речами. Термін — один тиждень. Кожна добре забезпечена сім’я має дати заручника як гарантію сплати контрибуції… Це будете ви, пане Аароне, чи?.. — Зілмах спинив погляд на надірваній зліва одежі… — Пан Яків?..

Аарон ствердно кивнув.

— Мені щось можна чи треба взяти?

— Найн! Шнеллєр, шнеллєр! — нетерпляча лють вихлюпувалася зі старшого по чину.

Аарон стиснув у прощальних обіймах найрідніших людей.

— Бережи всіх… Ти тепер — найголовніший у домі, бережи жінок, — прошепотів Давиду.

Двері зачинилися, Циля зайшлася в страшенному плачі, утішати її не було кому — всі закам’яніли, бо всередині кожного утворилася космічна чорна діра; вона пожирала душу й мозок, натомість залишаючи порожнечу й страшну невизначеність — слів для підтримки вже ні в кого не було.

За день у центрі Львова у визначених місцях утворилися величезні черги, переважно із жінок, які принесли викуп за забраних чоловіків. Німецьке командування сподівалося на успіх узаконеного грабіжництва, і надії справдилися з чубком: багатства самі пливли в руки, тільки срібла назбиралося 1400 кілограмів, бочка золота, десятки бочок кави, перські килими — люди були годні все віддати за те, що не вартувало найціннішого — життя рідних. Естер викопала у внутрішньому дворику кількакілограмовий пакунок із золотом і поспішила здати свою частку контрибуції. У черзі вона зустріла Майю — дружину рабина Лєвіна, якого теж забрали заручником.

— Може, наїдяться… Дадуть нам спокій, — з ненавистю прошепотіла Майя.

— Та напевно… Завжди, коли таке робили, більше не чіпали… Хай трясуть, як грушу, лиш оставлять душу, — підтримала Естер.

— Ви не знаєте, де наші чоловіки?

— У тюрмі… У Бригідках… Передачі не дозволяють… Нічого, за тиждень, дасть Бог, відпустять.

Надійшла їхня черга — все з німецькою пунктуальністю зважили, записали й відсортували. Естер відчула полегшення й приплив сил — є, є надія на повернення Аарона.

У юності, коли Аарон запропонував їй одружитися, вона не задумувалася над своїми почуттями, та й тема заміжжя по любові була радше табу в її середовищі: сусідка Рахель — найгарніша дівчина Львова — на неї приходили дивитися звідусіль, як на коштовну картину в музеї — без тями покохала сина коваля, українця… Вона йшла в білій мереживній весільній накидці під руку зі своїм Василем, як на страту, — під свист і каміння цілої вулиці… А в рішучих очах горів незнайомий для Естер вогонь жертовності. Молодому подружжю було дуже важко: від них відвернулися родини; Рахель померла під час других пологів; Василь запив… На їх прикладі виховували дівчат — не можна дозволяти собі закохуватися. «Віл знайся з волом, а кінь — з конем», — підсумовувала виховання доньок мати Естер.

Визначальним у своїх з Аароном стосунках Естер би назвала душевний спокій. Її влаштовувало все: і нечаста фізична близькість із відсутністю поцілунків — бо так і має бути (а що, буває інакше?), повага й турбота про неї та дітей, стриманість і гумор… Їй бракувало його, коли затримувався на роботі; і навіть коли не було про що особливо говорити, то поруч з Аароном Естер було приємно навіть помовчати. Він став її невидимою стіною — захистом від непередбачуваностей життя. Естер безперестанку думала про Аарона, навіть коли зачісувалась, і тепер у маленькому люстерці жінка бачила той самий вогонь, який колись блищав в очах Рахель… Естер усвідомила, що вона таки любить свого чоловіка, батька своїх дітей. Хай повернеться, Боже, прошу…

Аарон третій день сидів уже, хоча краще сказати, стояв затиснутий у товаристві двадцяти чотирьох людей у холодних кам’яних мурах невеличкої, три метри на чотири, камери знаменитих Бригідок. Задушливий запах двох десятків тіл, ні пити, ні їсти… Коли хтось непритомнів — усе одно залишався стояти; та й нікому було цього помітити: у більшості людей очі були заплющені — у когось створювалася ілюзія власного життєвого простору, хтось не хотів бачити вивчених до найменших зморшок і вже ненависних сусідів, інші рятувались приємними спогадами… Аби не збожеволіти… Коли, коли це скінчиться?.. Уже хай як… Гумовий час наче спинився, розтягнувся до країв Всесвіту і, перетворившись у мазохістичного вбивцю, повільно вимотував по ниточці нерви й душі зі знесилених тіл.

Біля дверей у кут запечатався рабин Єхескіль Лєвін. Час від часу губи його рухалися, потім він мовчки спрямовував довгий погляд у заґратований квадратик неба.

— Як вийдемо звідси, ніколи не їстиму оселедців із бочки — вони ж святі, то таку тіснототу терплять… Пане Лєвін, чи ми виживемо? Як думаєте, які в Бога на нас плани? — донісся здушений голос із протилежного кута.

— Помисли Творця не під силу осягнути людині… Наші думки — не його думки… Наші шляхи — не його шляхи… Нам залишається лише вірити, що нас випустять після отримання контрибуції. У людини можна забрати все: будинок, врожай, скарби, сім’ю — все-все, крім віри. Думайте за добре. Вірте в добро…

— А віра допоможе нам врятуватися, пане Лєвін? — спитав Аарон.

— Може — так, а може — ні, але вона допоможе нам отут вистояти й не втратити людську подобу й розум, — і рабин тихо завів «Шалом алейхем»: — Заходьте з миром, ангели світу, посланці Всесвишнього…

— Побажайте мені миру, ангели світу… — підхопили в’язні.

Піт стікав по вимучених обличчях, а пересохлі губи просили прийти мир; двадцять чотири пари запалих очей посилали на невеликий клаптик неба струмінь своєї останньої надії… Сусідні камери теж неголосно підхопили гімн; начальник тюрми почув вібрацію стін аж у своєму кабінеті — він якраз релаксував під музику улюбленого Вагнера і наче сказився від люті:

— Кляті жиди ще мають сили співати… Ну-ну, а могли ще два дні пожити. Не хочете… Виводьте їх у дворик, негайно!

Майже тисячу заручників вивели у внутрішній дворик: деякі полегшено посміхалися — зараз підемо додому! А коли очі, відвиклі від яскравого сонячного світла, побачили залиті кров’ю землю, стіни й вікна аж по другий поверх, то… Нема такої людини, яка б не уявляла власну смерть: у молодому віці вона зазвичай жахає своєю несправедливою завчасністю, і ми женемо від себе думки про неї, кожна хвороба чи болячка в молодих призводить до панічного переляку — а що, як це смертельно?.. Старі ж люди просять її приходу як збавлення від постійних болів та принизливої старечої безпорадності, але завжди момент її приходу — прошений чи непрошений — є болісним: «А може, ще трішки, ще зовсім трішки даси пожити?..»

Смерть же цих стражденних людей мала не безтілесну подобу з невблаганною сутністю, а людську — то, може?.. Багато чоловіків кинулися навколішки, заходячись у дитячому плачі просити про помилування, інші вже були готові піти на суд до Всевишнього. Зверхній начальник тюрми, роздратований спекою і єврейськими співами, вишикував автоматників; потім задумався на хвилю: літо, серпень, мухи — будуть смердіти тут, і віддав інший наказ. У двір заїхали вантажівки.

— Всім роздягатись! Повністю! Одяг на купу, швидко!

Голих людей пакували в машини. Як худобу на забій… Востаннє вони бачили місто, в якому жили, любили, працювали… Самотужки викопана могила на околицях Львова стала їх мученицьким порятунком.

Величезна сума контрибуції була сплачена вчасно — сім’ї чекали своїх: минув тиждень, другий — ніхто не повертався. З пастухами з львівських околиць прийшла звістка про страшну могилу — і місто заціпеніло від нових вершин цинічного обману й підступності. Не могло бути більше надії на життя. Батьки боялися цих думок — великий інстинкт продовження роду ставав дибки з відчаєм загнаної в кут дикої тварини, змушуючи ЖИТИ — заради дітей, і — геть, геть зневіра!..

— Може, це вже край смертям, на тому стане, он і Єврейську раду, Юденрат, створила нова влада, туди навіть пан доктор Ляндесберг увійшов, — розповідала Естер Цилі останні трамвайні новини.

— Не знаю я, дочко, не знаю… Я вже робила би будь-що, аби лишень Давид і Мірочка вижили, а я… а я вже хочу зустрітися з Яковом і… — схлипнула вимучена Циля, — Аароном…

Давид із Мірою не виходили з будинку — він дедалі більше уподібнювався до маловлаштованої первісної печери: без шибок, штор, у вуличній пилюці і звуках, і випадкові нагромадження меблів підсилювали цю печерність; але молодості не властиво довго сумувати: інколи вони грали в схованки в напівпорожній квартирі, а жінки, що колись сварилися через такі ігри, сьогодні тішилися вмінню дітей надійно ховатися — свята наївність…

Через місяць до помешкання прийшов представник Юденрату пан доктор Ляндесберг.

— Моє співчуття й шанування — знаю, що горе, знаю. Повірте, нема родини без втрати. Але всі хочемо спокою для своїх дітей… — пан Ляндесберг витянув пухкий стосик списаного паперу. — Ось, дали нам новий припис до виконання — список, чого нові німецькі пани хочуть… Погляньте, що з того маєте…

З доктором і його помічниками пішли з хати і дубові різьблені меблі, і комплекти постільної білизни, і родинні шахи Зільберманів. Сльози? Ні-ні, їх не було: це всього-на-всього речі, не люди, ну і хай.

— Дякую, Боже, що взяв грошима, — єдине, що сказала бабуся Циля, і слова відлунням пішли в майже пустій оселі.

Увечері Збишек і Ядвіга принесли кілька зварених теплих картоплин.

— Починають брати на роботи: поліцію організовують, навіть мій Іван пішов. А що мав робити — чого не йдеш, що, заєдно з комуняками? Мусив піти, самого би підмели… А з ваших теж набрали в поліцію. Міху, ну, знаєте, у нього досить дітей, і Мінахема таже… Ті бояться за дітей, думають, що їх не рушать. А пані Нафталі Ландау, інженер, влаштувалася на заводі з ремонту військової техніки. Нашиті зірки в них іншого кольору — то значить, що вони при справах.

Естер і Циля з тривогою перезирнулися:

— Може, Юденрат вже за нас заступиться, для чогось його ж створили?

— Ні, пані Естер, пшепрашам, але скажу по-простому: до дупи ваш Юденрат, то так, як при Совітах створили і комсомол, і піонерію, і профспілки, та й їхня партія — таже до тего самего — лиш би тримати людей під собою, жеби краще видіти, що хто робе і чим дише, а потім — бац! — і, пшепрашам, — до стінки або до Сибіру… Як мій Іван столярував на фабриці, а сучок, знаєте, як то буває в дошках, єму попався й зіпсував стінку від шафи, то він від злості як візьме і шпурне молотком… і — Матка Боска! — влучив у їхнього головного, вусатого в мундирі, того, знаєте, Сталіна, — і нашо ж ви портрет такого фест святого при робочому місці вішаєте? Що то вже його на всіх зборах паскудили: і з профспілки вигнали, і комуністи так усе змалювали, що нема моєму Івану місця навіть у пеклі… До суду заволочили, добре, що тільки з роботи звільнили і на тому стало… Головне — перечекати, якось воно буде, може, уже гірше не буде…

Збишек, як міг, намагався розрадити Давида й Мірочку — у майже порожній кімнаті він взявся навчати їх вальсу:

— Та ж не буде війна безконечно, колись і вона закінчиться, і будемо ми в Стрийськім парку так вишивати, та-а-ак вишивати… Ось так, — схопив дерев’яне крісло, — отут у неї талія, отут — плече, тут — ну, нема, але буцім є — її красиві очі, а ти, Давиде, свої — очі в очі, і пішли: раз-два-три, на носочки — і перейшли.

— А я, де мої очі й узагалі де я? — обурилася Міра.

— А ви, панянко, поки що відпочиваєте, і коло вас — купа кавалерів із віялом… А тепер пан Збишек має честь запросити вас на вальс.

І дві пари пішли в повільному вальсі: Збишек з Мірочкою і Давид із кріслом… Але це вже було не крісло — Давид уявляв красуню Лею, свою однолітку, доньку рабина Лєвіна; вона посміхалася йому — на душі стало так легко, а виходило все так чудово… Збишек з Мірочкою вже були танцювальними зірками Стрийського парку, дівчинка заходилася щасливим сміхом, і у трьох жінок, які заглянули на дитячий сміх — як же давно це було… — на якусь мить обличчя сентиментально потепліли…

— Ну, ми єще прийдем, — попрощалася на виході Ядвіга. — До речі, запомняла мувіць… Узагалі-то, ніц страшного, але жеби ви знали: із завтрашнього дня євреям заборонено користуватися трамваями. Що там тре придбати десь далі, то скажете, Збишек чи я купимо, привеземо. І так майже все в центрі, коло вас, так що не переживайте, відстань невелика.

Ця новина доклала ще один камінь у стражденні душі, які були вже ним наповнені по вінця, але, як виявилось, то лише здавалось.

Теплого вересневого ранку двері квартири з гуркотом відчинили четверо автоматників; увійшов офіцер, мовчки й діловито пооглядав помешкання, клацнув пальцями — з-за солдатських спин вигулькнув перекладач Зілмах, вислухав і озвучив страшний вирок для сім’ї:

— Віднині ця квартира належить пану офіцеру німецького вермахту. Ви повинні негайно покинути житло, із собою можете взяти найнеобхідніше.

— Куди… куди ж ми підемо? — розгублено прошепотіла бабуся Циля. — Ми не маємо до кого піти…

— Усім євреям наказано перейти в гетто на вулиці Замарстинівській, за непослух — розстріл.

— А може, ви самі б пішли туди жити, нам і тут добре, — не витримала Мірочка, і всі наче скам’яніли, ой…

Зілмах не став перекладати, лише злякано зіщулився.

— Was, was? Wiederhol, bitte… (Що, що? Повтори, будь ласка…) — офіцер схилився до дівчинки, провів рукою по її гарненькому личку, поплескав по щоці. — Ти іст красива фройлян… абер — ю-у-да-а-а…

Міра не відводила сердитого погляду від лиця, яке розповзлося не то в усмішці, не то в обережному вовчому вищирі. І тут офіцер помітив шнурочок на шийці Міри, потягнув його — на кінці висів золотий кулончик, зірка Давида, тато сам виготовив для неї.

— О-о-о… — І військовий остаточно перетворився на вовка: дав сильного ляпаса й злісно шарпнув нитку. Та була міцною — шовкова, він шарпав ще, ще… Мірочка закричала від болю.

— Не руш, бандите! — Бабуся Циля відштовхнула офіцера; не тямлячись від гніву, той витягнув пістолет — постріл був просто в серце.

Сполотніла Естер затулила собою дітей:

— Ні, ні… Благаю вас… Це ж діти…

Німець хвилю подумав, пообзирав стіни — можуть зостатися сліди, повільно наблизив пістолет до Естер:

— Gut, genug (достатньо), — і, знову надівши вищир- усмішку, повернувся і вийшов.

— Давиде, у вас година часу, — тихо нагадав Зілмах, витер сльози потрясіння з небритих щік і поспішив за мучителями.

Циля лежала наознак, розкинувши руки, наче востаннє хотіла обійняти рідних; на розслабленому лиці з’явилася усмішка — напевно, зустрілася з Богом… Естер отямилася, сліз уже не було — ніколи… потрібно діяти, діяти… мусять вижити. Розширені зіниці Давида незрячим поглядом тримались на бабусі:

— Я не зміг… Я не зміг виконати наказ батька, — шепотів хлопчина.

Естер обняла сина:

— Ніхто б не зміг. Але батько — там, на небесах, — хоче, щоб ви жили… ходімо.

Проте щось сталось із Мірою: вона перебувала в повному заціпенінні: здавалось, що частина її душі полетіла слідом за улюбленою бабусею, — дівчинка нічого ані не бачила, ані не чула; вона й наче жила, а наче — ні. Матері було страшно за неї, але треба було збиратись. Вона заметалась по хаті, збираючи теплі речі; розіпхала по кишенях залишки крупів, вийняла з одежі покійної зашиті там ланцюжки й кульчики, зі шпарини в підлозі — кілька діамантів і масивний перстень із колумбійським смарагдом, заліпила їх у хлібні глевкі кульки — потім з’їмо… Давид попідкручував колеса в невеличкому візочку — година добігала кінця. Естер накрила білим простирадлом тіло бабусі, помолилися, Мірочка мовчала з байдужістю, яка лякала… — це була вся шана, яку вони змогли віддати рідній людині. Родинне помешкання проводжало їх чорними очницями розбитих вікон; Естер озирнулася, її нарешті прорвало — гарячі сльози потекли по виснаженому обличчю.

— Тримайся, мамо, — Давид обняв матір за плечі.

Міра, що схудла та витягнулася за літо, покірно йшла поруч, погляд її був спрямований у глиб себе. Згорьована сім’я Зільберманів — хоча… це вже була лише половина їхнього колишнього дружнього сімейства — повільно рухалася знайомою дорогою: вздовж трамвайної колії, повз улюблений базарчик, пам’ятник Міцкевичу, біля оперного театру…

Якби вони роззирнулися, то помітили б десятки родин, подібних у своєму відчаї… Струмками вони вливалися в одну широку річку, наближаючись до залізничного мосту перед входом на Замарстинівську. Міст смерті — так назвали його люди пізніше. А зараз виснажені люди, які не чинили жодного опору, мовчки і з опущеними головами, намагаючись не дивитися одне на одного — соромно, з покірністю худоби, яку женуть на забій, — стікалися у вузьку вуличку до мосту. Метрів за сто до нього щось змусило Естер підняти голову: під мостом поліцаї з пов’язками якось дивно розділяли людей.

— Давиде, глянь-но, що там діється, — спинилася жінка.

— Чоловіків відпихають на машини, старих і дітей, таких як наша Мірочка, — в інший бік… а більших пропускають, — спостеріг Давид.

— Так, швидко ходімо сюди.

Естер повела дітей вбік від дороги, дістала кілька речей, які нап’ялила на Міру, підіпхала хустками їй груди, у мешти під п’яти поклала кілька носовичків. Міра видавалася вже на років шістнадцять, а не на своїх десять. Мати дістала з кишень хлібні кульки з діамантами:

— Їжте, ковтайте помаленьку… Потім вони з нас вийдуть. Це наші гроші… Міріам, що з тобою, ти мене чуєш?

Сама поклала дівчинці кульку; Міра, не реагуючи, довго тримала її, поки нарешті ковтнула; Естер довелося ковтнути масивну каблучку зі смарагдом. Одним із поліцаїв під мостом був Іван, чоловік Ядвіги; він і взнаки не дав, що знайомий із родиною.

— Швидше, швидше проходимо, — прикрикнув він і попхав Давида й Мірочку всередину гетто.

— Куди ти їх — може, краще малу вбік? — заперечив напарник.

— Так уже велика, хай живе, — відказав Іван. — А ви, пані, показуйте речі.

Естер похапцем подавала одежину, а Іван промацував.

— Проходьте…

Ватяними ногами жінка йшла по убогій вулиці. «То виходить, старих і дітей розстрілюватимуть… Яке щастя — моя Міра жива. Спасибі Івану… А чоловіки — куди їх? А що приготували для нас? Боже, чи ти бачиш, як важко твоїм людям? Хоч би на тому стало…»

Усюди на вулиці стояли розпорядники, які керували розселенням. Нове пристанисько сім’ї Зільберманів назвати житлом не повертався язик: обшарпана кімната в кілька квадратних метрів плюс ще дві сім’ї на додачу — всього одинадцять людей: коли всі лягали впритул одне до одного, місця не залишалось. Перекошені віконниці від сильного вітру скиглили, наче давно не годована кицька; стіни доїдав грибок, і запах цвілі довершував уявлення Давида про склепи, які він колись бачив на Личаківському цвинтарі… Сморід немитих тіл і непраного одягу різав мозок навпіл… Їсти можна було готувати на вогнищі надворі; добре, що помпа з водою була недалеко. Але що готувати їсти, того ніхто не знав, бо не знайшлося ще такої господині, щоб тільки водою когось нагодувала: продукти купити можна було тільки в магазинах для євреїв — там мало що було, та й те втридорога… За короткий час люди всі свої потаємні вузлики з золотом-сріблом витратили… Та й якби мав грошей хтозна-скільки — навряд би прогодувався: уся система працювала на те, щоб вичавити з бідолашних геть усі заначки…

Тиждень сім’я протрималася на сирих крупах, вийнятих із кишень; далі почали видавати по десять дека (сто грамів) чорного, з половою і пилом, хліба в день на одну людину…Навіть у блокадному Ленінграді давали по сто п’ятдесят грамів ерзац-хліба. Один раз за півроку видали по п’ятдесят грамів цукру: майже прозорі діти жадібно злизували з брудних рученят жовтяву суміш, і дехто з них через кілька кроків падав замертво…

По краях гетто стояла озброєна варта, не допускаючи і не випускаючи нікого.

— Мамо, нас так ізолювали… ми наче на бубонну чуму хворі. Тільки там смерть хутко приходить…

— Ми маємо жити, Давиде, вір у це. Навіть один день життя — це все ще життя…І дякуємо Богу за нього…

Проте не голод дошкуляв найбільше — Естер дуже хвилювалася за свою дівчинку: життєрадісна щебетушка Міріам від часу загибелі бабусі Цилі перестала говорити, посміхатися, а погляд, наче занурений у себе, здавалося, доведе матір до відчаю. Слухняним виконанням команд і відсутністю інтересу до життя Міра нагадувала велику механічну ляльку; великі сині очі без жодних емоцій укупі з хвилястим волоссям підсилювали цю подібність.

— Мірочко, хороша моя, — погладжувала її мати по голівці, — поговори зі мною, тобі стане легше; дивись, які гарні каштани приніс для тебе Давид.

Мірочка мовчала.

— М-м-м… Що тут сказати… — Естер із тривогою вслухалася в діагноз доктора Ляндесберга. — Сильне потрясіння… юний вік… За іншого часу я би знав, як лікувати, а тут…

— Може, які ліки можна дістати, докторе?

— Сьогодні, пані Естер, тих ліків ми з вами не маємо і, на жаль, не купимо… Спокій, позитивні емоції, хороше харчування… і час, час… Хоча… Знаєте, що я вам скажу — як не парадоксально це прозвучить. Але для Міри це на краще: сьогодні ліпше закрити двері своєї душі й не чути і не бачити того, що робиться, бо… — У доктора по-зрадницьки жалісливо затряслися губи… — Бо ми так низько вже схилили свою голову, що нам на неї стали чоботами.

— То що, нас уже залишать у спокої? — наставив на доктора виразні очі Давид.

— Якби… якби ж то… Концтабір створили для євреїв… Янівський. Люди там працюють по пояс у воді… за найменшу провину вбивають. Ще й так цинічно — під музику — наші кращі музиканти цілий день грають… і їх убивають… Так що краще нічого не бачити й не чути… Можна сказати, що й вашим чоловікам, пробачте, пощастило зі смертю.

— Ви ж у Юденраті — може, можна якось вплинути, попросити? — спитав замислено Давид.

— Юденрат? Не смішіть мій саквояж! Це була наша ілюзія на спасіння, і-лю-зі-я, от і все, її більш немає. Кожна смерть члена нашої громади вбиває цвях у домовину наших надій. А просити… просити можна людей… а то… — доктор замовк, похапцем зібрав потертий саквояж і, згорбившись, почвалав геть.

Колись прекрасна у своєму вишуканому поєднанні архітектури й теплих сонячних відблисків у жовто-зелених сквериках львівська осінь сьогодні зовсім не тішила численних мешканців гетто. Тривожне передчуття зими керувало всіма його жителями. Діти збирали каштани: їх товкли, збиваючи до крові руки камінням, і несмачна начинка їхніх шкарлуп годилася, аби обманути великого голодного звіра, що сидів усередині, — спочатку він вигризав шлунок агресивним, із завиванням, болем, потім ставав жалібним і тихим, а з часом зовсім перестав просити їсти, наче вмирав… За ним слідом починали притихати і діти; вони довго й байдуже сиділи під будинками, поки не відходили у вічність. Рятувати їх чи оплакувати не було кому: душі дорослих померли давно, а тіла… Тіла худі, знесилені мовчки сновигали по невеликому простору гетто без усякого інтересу до життя — про що та й навіщо говорити? — і лише велика ноша гріха самовбивства тримала їх на цьому світі. Дехто, не дочекавшись прошеної-перепрошеної смерті, йшов по неї до межі гетто — постріли обривали принизливе животіння… Діти міцно тримали Естер на цьому світі, і холодної ночі на долівці вона гнала від себе настирливе бажання теж підійти до краю гетто…

Почалися заморозки. Давид, Міра й Естер хоч якось були готові до холодів: Естер наплела товстих светрів, шапок; Давид поназбирував сухого листя для підстилки на долівку, але нічні холоди вже починали дошкуляти, і зранку всі чимшвидше виходили під перші промені сонця. В один з таких днів до Зільберманів завітав усміхнений Збишек із невеличким вузликом:

— Ледве знайшов вас. Як ви тут? Хоча що я таке дурне питаю… Ось, мама передала, що змогла назбирати, — простягнув вацок[7], у якому лежали жменя квасолин, борошно й склянка пшона.

У Естер потекли сльози:

— Дякую тобі, дитино, і твоїй мамі — знаю, що сильно ризикуєте. А ми… ми просто живі.

— А як ти сюди пробрався, — здивувався Давид, — адже всюди патрулі?

— О-о, сіє велика таємниця, — віджартувався Збишек, — але тобі й пані Естер я її відкрию. Ходіть зі мною, дещо покажу.

В одному з невеличких провулків Збишек, озирнувшись, спритно зсунув важезний каналізаційний люк, і всі швидко опинилися під землею, по гульки[8] в міських нечистотах.

— Звідси можна зайти в будь-яку частину Львова. Тут і ваших кілька людей ховаються.

— А як же вони тут їдять, сплять? — здивувалася Естер. — Та й темно тут.

— Наші опікуються ними. А їдять, сплять — сморід, темрява… звичайно, погано, але принаймні залишаться живі. Може, ви сюди теж переберетеся?

— Ні, Збишеку, Мірі потрібне сонце, яскраве світло, інакше мало надії на те, що вона коли-небудь знову заговорить.

— А до Полтви ми зможемо звідси вийти? — Давид згадав їхню останню рибалку.

— Та-а-ак, Давиде, коли йдемо рибалити? — засміявся Збишек.

Екскурсія була закінчена, Збишек попрощався й зник у смердючих підземних нетрях.

Через два дні хлопчаки пішли каналізаційним підземеллям на Полтву. Річечка була поза війною — жила своїм звичним осіннім життям; стояв молочний і холодний туман, проштрикнутий замшевими шпичаками рогозу. Рибалкам не довелося довго чекати: голодна щука різко й напористо раз за разом атакувала нехитру наживку.

— Чуєш, Збишеку, а може, так можна і зі Львова втекти? — Давид задумливо подивився вдалечінь, на зелені смужки лісів і жовті дашки скирт.

— Та воно то можна, але де будете зимувати? Ні хати, ні запасів, та й допомагати вам ніхто не буде — за допомогу вбивають. А батько розказує, що коли ловлять євреїв за межами гетто, то теж одразу вбивають.

— А що чути з фронту, може, їх виб’ють звідси?

— Київ узяли, під самісіньку Москву доходять… У Львові кажуть, що то воює раса, каса і маса і що переможе маса і каса, тобто Совіти з Америкою… Але те свято буде ще не скоро…

— А твій батько знає, що ти нам допомагаєш?

— Що ти, Давиде! Десь би випив, проговорився — нас би всіх одразу — до стінки, і кулька в лоб… Ще й, може, сусідів…

Давид помовчав, глянув на Збишека:

— Дякую тобі, Збишеку. Ти велика людина, і ще я тепер знаю, яким має бути справжній друг. Шкода, що я поки що не можу нічого такого для тебе теж зробити.

— Життя довге, світ тісний, як каже моя мама. Колись після війни ми будемо це все згадувати. А що, ти б не допоміг мені в такій ситуації?

Давид задумався.

— Знаєш, одного співчуття для допомоги мало. Я так собі думаю, що я мало знав життя і, якби не ти, то я би практично нічого не вмів.

— Але як ти добре всі науки знаєш!

— Знати мало, потрібно ще й уміти.

— То так: «Біда навчить, як на світі жить!» — засміявся Збишек.

Близько полудня Давид обережно виліз із каналізації в гетто, а Збишек пішов підземним містом до себе. На запах рибної юшки зійшлося багато люду, Естер із лагідною усмішкою розливала, намагаючись вділити по кілька ложок усім. Хто їв повільно, насолоджуючись кожною краплиною, хтось — дуже швидко, вилизуючи тарілку й не сміючи просити ще, а хтось ніс частинку в будинок — важкохворим рідним; одна жінка в колись модному, а нині безглуздому капелюшку, відійшовши з мисочкою юшки вбік, зайшлася в беззвучному плачі… Мати годувала Міру з ложки, з надією вдивляючись в її очі. На мить їй здалося, що Міра повертається, але це була лише мить, і знову безлика байдужість залила сині озерця.

Ще двічі вдавалося Давидові порибалити, а потім… А потім якась сексота, що мала дурну й примарну надію вижити на трупах інших, донесла і про рибні юшки, і про каналізацію… Кілька рейдів фашисти провели львівськими підземеллями, майже всіх, хто там був, розстріляли, а на вулицях біля люків поставили євреїв-поліціянтів.

Львівська зима розпочалася холодною мрякою, яка пробирала худі знесилені тіла наскрізь. Мешканці гетто натягували на себе всі одежини, даремно намагаючись зігрітись. Щоденні сто грамів чорного глевкого хліба не давали ніякої життєвої сили. Важко сказати, чому тисячі людей, загнаних в гетто, не робили ніякої спроби боротьби. Давид часто думав над цим і не знаходив однозначної відповіді. Не було тут людини, яка б не втратила кількох найрідніших, і цей біль втрати… а, ба, навіть не він сам, а усвідомлення нових можливих втрат стягували тіло й душу невидимою гамівною сорочкою упокори: може, на цьому стане? А може, ще не був перейдений спільний больовий поріг — а він у горнилі історії відсунувся в єврейського народу ой як далеко: Бог терпів і нам велів… Чи тому, що не було тут свого, львівського, Мойсея? Пан Ляндесберг, якого призначили на місце страченого голови Юденрату, ніяк не міг ним бути: біблійного Мойсея хоч поважали як брата фараона й мали за людину, а тут… Тут правила бал надрозумна теорія неповноцінності й недорозвинутості євреїв, і що б не намагався говорити представник єврейства на захист одноплемінників, його аргументів не сприймали й не чули… А може, фашисти вміло використали принцип «Поділяй і володарюй»? Були і трохи вищі касти — єврейські робітники, які отримували краще харчування й плекали надію у своїй потрібності й значущості; і єврейські поліціянти, які били й катували своїх же, теж сподіваючись вижити. Хай там як, а бунтувати гетто не хотіло чи не мало сил… Навіть думки такі в найпотаємніших кутках Замарстинівської не звучали. Із покірністю здобичі знесилена маса перелякано слідкувала за новими вигинами удава, який повільно стискав її своїми смертельними лещатами.

Грудень присипав вулиці першим сніжком, вологість, холод, голод уповільнювали людей, мало хто знав, який сьогодні день тижня; більшість сиділи вдома, довго й мовчки вдивляючись у далекі думки на потрісканій стелі, старанно минаючи поглядом один одного. Раптом із вулиці донісся якийсь шум — люди в кімнаті наче заціпеніли, лише Естер кинулася до вікна: юрба червонопиких і нахабних львівських молодиків із криками «Де жиди — там светри, де жиди — там светри, бери светра в жида…» рухалася від будинку до будинку, розмахуючи над головами лантухами зі знятими з євреїв светрами; на їхньому шляху зустрілася літня пані в смішному плетеному капелюшку — один із пикастих здер його з голови і з гиготінням почав начищати свої кирзовці, потім смачно харкнув у нього й насадив жінці назад на голову.

— Усі лягайте на підлогу й стогніть! — рішуче крикнула Естер.

Перелякані люди послухали; жінка стала біля дверей.

— Светри давайте, шуби, жиди прокляті! — увалився до кімнати здоровило.

— Усе можемо віддати, але в нас тиф. Хочете заразитися з речами? Приходьте днів через два — заберете все, нам уже буде не потрібне… — спокійно відказала Естер.

Здоровань затулив рот і ніс рукою та прожогом вибіг із кімнати. Невелика нарада молодиків під будинком — і вони розвернулися до виходу з гетто, але лантухи з награбованим одягом таки поволокли з собою. Найжорстокіші правила найжорстокіших боїв передбачають благородство до лежачого переможеного, а тут… Не було захисту, не було благородства, не було боїв, не було правил, бо євреї — не люди… Не люди, то хто? Бо й з тваринами так не чинять…

— Мало того, що воші доїдають, то ще й гниди крові захотіли, — знесилено прокоментувала сусідка по кімнаті наглий грабунок…

Холодна зима з частими відлигами, застудами викосила половину мешканців перенаселеного гетто. Здавалося, що німецька влада, на щастя, забула про існування його мешканців. Здавалося… Настав кінець лютого. Трупи, що лежали під стінами будинків, почали розкладатися, поширюючи важкий запах смерті, та живим було байдуже: не відчували себе живими — усі, незважаючи на вік, мали повільні старечі рухи й погано усвідомлювали дійсність. Та й важко було зрозуміти цю сюрреалістичну картину їхнього нелюдського животіння. Геть схудлий і посивілий пан Генрік Ляндесберг, голова Юденрату, ходив від вулиці до вулиці, озвучуючи новий наказ влади: усіх, хто вважає себе фізично здоровим, вивозять до табору нібито праці в Белжець, за майже сто кілометрів від Львова.

— Як ви думаєте, пане Генріку, може, нам варто туди поїхати? Хліба вже зменшили до п’ятдесяти грамів на людину — ми так довго не протягнемо, — з болем у великих очах запитально дивилася на Ляндесберга Естер.

— Та, певне, уже гірше, ніж тут, пані Естер, не буде… Здоровіших вивозять. А тих, що залишаються, — куди? — і Ляндесберг багатозначно розвів руками.

Естер подивилася на дітей: за зиму вони хоча й дуже схудли, але все одно виросли; Давид і Мірочка нагадували дві тоненькі стеблиночки, які трималися з останніх сил. Не можна більше так. Не можна залишатися тут. Страшна примара смерті байдуже й холодно чекала її, Естер, слабкості, щоб забрати в неї найдорожче. Ні, вона не здасться… Якщо є шанс щось змінити — треба змінити, бо тут точно чекає кінець. І там — теж фашисти, теж смерть… Але є, є крихта надії. Може, вдасться втекти… А потім — весна, хоч на траві, а жити можна. Бо в гетто вже й трави не залишилось, ні котів, ні собак. Навіть щури повтікали…

Рішення було ухвалене, знову надія зажевріла у вимученій душі Естер, даючи сили жити. Сім’я зібрала небагаті пожитки й вирушила на збірний пункт у будівлю старої польської школи на початку Замарстинівської.

Євреї-поліціянти під наглядом бундючного німаки прискіпливо й жорстоко проводили огляд майбутньої тяглової сили, щедро роздаючи своїм, але все-таки не своїм, стусани й побої. І жінок, і чоловіків, здебільшого підлітків, змушували роздягатися догола в одному приміщенні, хлопці були шоковані тим, що бачили, а в жінок текли останні вимучені сльози від такого приниження. «Хто пізнає наготу рідних своїх, той гріх вчинить великий…» Давид не піднімав очей і намагався дивитися в долівку. Мірочка механічно й байдуже з допомогою матері виконувала всі накази. Коли огляд-обшук було закінчено, усі опинилися на великих вантажівках. Шлях був чималий; у шпарини протягував весняною свіжістю прохолодний вітерець, несучи невідомі досі Давиду запахи густих мішаних лісів півночі Львівщини. Сіл по дорозі було мало, куди сягав погляд — поля, ліси, болота.

— Чому, чому на такій великій планеті не знайдеться клаптика землі для нас?.. — з болем спитав він у матері.

— Ми знайдемо його, обіцяю вам, — стиха відповіла Естер, міцно притискаючи до себе Мірочку. Надія на втечу починала в неї міцніти — малолюдна й лісиста місцина давала поживу для таких фантазій. Тільки… тільки права на помилку в неї нема; ціною може бути життя найдорожчих її людей… Терпіння і час… Час і терпіння…

У Кристинополі начальник колони отримав наказ про зміну маршруту — їх везли не відразу в Белжець, а спочатку на будівництво якоїсь важливої дороги неподалік. Через півгодини вантажівки опинилися між двома невеличкими селами — Корчином і Витковом. Густі сосново- дубові ліси гордовито височіли обабіч дороги, подекуди на проталинах виднілися фіолетові квіточки шафрану. Ближче до Виткова, на огородженому колючим дротом полі, стояли нашвидкоруч збиті бараки й одна пристойна утеплена хатина. Це і було нове місце дислокації підневільних євреїв-робітників Львова. Під окрики німецьких вартових і нестримний гавкіт вівчарок поповнення сходило з вантажівок і шикувалось у шеренги.

Підтягнутий офіцер середніх років, нервово постукуючи шкіряною нагайкою по хромованих халявках чобіт, неспішно проходився перед новоприбулими, розпинаючи кожного крижаним поглядом сталевих очей, — пан Шнітке мав дуже добру пам’ять на обличчя, особливо на ненависні йому єврейські лиця. Тітка Ельза по материній лінії одружилася з євреєм і тим фактом мало не зіпсувала йому військову кар’єру; довелося підчищати і біографію, і знищувати свідків, та відгомін на рівні пліток усе одно залишився, і коли його, майора Шнітке, призначили начальником будівництва страшенно важливої дороги, якою мають якнайшвидше піти танки прямісінько на схід, давши в підпорядкування єврейську робочу силу, то й, напевно, хотіли перевірити його на антиєврейську лояльність… Ні-і-і, він нікому не дасть жоднісінької, найдрібнішої підозри в єврейських симпатіях. Пан Шнітке нарешті закінчив огляд; на помах нагайки зі спритністю тренованого пса підбіг зсутулений постійним виявом покори перекладач. Офіцер говорив короткими й сухими, як постріли, фразами:

— Я майор Шнітке, начальник цього польового табору. Євреї — непотрібна й зайва світові нація. Ви маєте останній шанс дати йому користь — побудувати дорогу. Дорога дуже потрібна великій Німеччині.Тому будете працювати весь світловий день. Більший день — більше праці. За будь-який непослух — розстріл. За саботаж на роботі — розстріл. За спробу втечі — розстріл кожного десятого. Запитання є?..

Запитань не було. Нова важка реальність накрила чорною пеленою безвиході.

— Жінки — у третій і четвертий бараки, чоловіки — у шостий і сьомий. Розійдись!

Естер, міцно взявши Міру за долоньку, зайшла в барак. У його глибині на дощатих нарах вона розгледіла худючі згорблені силуети.

— Шалом… — промовила Естер і знесилено опустилася з Мірою на вільне місце.

Дівчинка покірно мовчала, замкнувши свою маленьку душу на сто печатей, і мати була тією єдиною ниточкою, що не пускала її у світ повного безумства; підсвідомо дівчинка тулилася до неї, не відходячи ні на крок. Так було в гетто… А що буде тут? Тривога невідомості після промови Шнітке проштрикнула серце Естер. Жінка механічно гладила Мірочку. Лахміття по сусідству заворушилось, і великі чорні очі з болем подивилися на них.

— Усе у вас буде добре… Помучитесь трохи. Але виживете. Ви і ваш хлопчик.

Естер обімліла: «Хлопчик? Звідки вона знає про Давида? Я ж ще нічого не казала…»

— Знаю… — наче читала думки жінка. — Я Гіта, циганка, так і знаю…

— Естер… а це моя донька Міріам, Міра, — познайомилася втішена почутим жінка.

— А ми були спочатку в Белжеці. Казали, що пекло не на землі. Брехали, воно є там, у Белжеці… Схопили цілий наш табір — і туди. Українці там є і поляки… Але найбільше мучать циган і євреїв.

— Як мучать?

— А так і мучать — живцем почали спалювати…

Естер охопила голову Мірочки, намагаючись затулити вуха, але та і так була далеко.

— Печі великі побудували, людей газом спочатку труять, а потім — туди, — із хрипом видихувала важку правду Гіта. — Оця дорога, видно, дуже їм потрібна, а так уже би наш попіл теж поніс вітер…

Залунали глухі металеві удари.

— І обід, і вечеря… Годують, як собаку поганий господар, двічі на день. Ходімо… — Циганка обмотала онучами розбиті ноги, поправила квітчасту хустку на чорному, посрібленому місцями волоссі, вийняла майже з’їджену дерев’яну ложку.

На більш-менш сухій від весняної багнюки місцині стояв великий чан.

Давид підійшов до своїх.

— Як ти, синку? — з болем спитала Естер.

— Та нічого, нормально. Люди кажуть, що робота дуже тяжка…

— Витримаємо, сину…

Величезна понура черга аж ніяк не була схожа на звичну чергу в кафе чи пиріжковій, а за настроєм радше нагадувала чергу для прощання з покійником. Та ще й із чана зовсім не було запаху їжі.

Давиду пригадалися такі вже далекі мирні дні, коли вдвох зі Збишеком вони йшли по Львову і за запахами з відчинених вікон угадували, яка тут сьогодні страва. Найкраще впізнавалася смажена картопля з переможним запахом золотавої цибулі. А як божественно пахла випічка з трояндовим джемом — сплутати ніжний солодкий запах не можна було ні з яким іншим; медову пелену на всю вулицю навішували медівники з корицею. Квасолевий суп, присмачений цибулею й салом, давав фору всім іншим. А найдовше Збишек стояв під тим вікном, звідки виходив запах його улюбленого бігосу — тушкованої квашеної капусти зі свинячими реберцями. А Давид — там, де апетитно пахла смажена риба… Невже це колись було насправді?

У простягнуті руки Давида хляпнулася бляшанка з теплою коричневою рідиною — на її поверхні не блищало жодного кружальця жиру, лише слабкий солодкаво-землистий запах видавав щось їстівне. Люди, незважаючи на голод, повільно заливали в ослаблені тіла цю бурду. Вона була тепла — давала хоч трошки додаткового тепла, а на дні лежало кілька дрібненьких нечищених, та й, напевно, немитих картоплин — солодкий смак зрадливо виказував те, що вони промерзли…

Ніч була дуже холодна, через погано збиті тонкі дошки просвічувало небо. «Як там наш Давид?» — цвяхом у голові Естер сиділи переживання за сина. Накрившись із Мірою всіма своїми одежинами, вона даремно намагалася задрімати — колючий холод наче роздягав її. Почало сіріти, і вже знайомий металевий стукіт підняв на ноги. Люди знову вишикувалися за їжею — на сніданок була напівсира ячмінна каша, вістюки й цілі зерна боляче різали рот, але це калорії, це — життя… У колонах невільники вирушили на будівництво дороги. Давид, як і інші чоловіки, накидав на візки каміння й пісок, а жінки, зціпивши зуби, з останніх своїх сил штовхали їх уперед, висипаючи на початок нової дороги — тієї, що приведе їх до смерті… Естер доводилося дуже важко: Міра зовсім не розуміла, що потрібно робити, і мати волочила візок за двох, слідкуючи, щоб вона трималася за ручку візка: інакше Міру могли розстріляти — за саботаж.

Замість обіду давали півгодинну перерву; Естер присіла на велику колоду. Весняне сонце вийшло з-за хмар і пригрівало темні постаті, розливаючи приємне тепло тілом. Циганка Гіта почала підколупувати землю з нагрітого боку колоди, щось звідти витягнула й піднесла до Естер товстого рожевого хробака:

— Їж, не бридься… Тобі потрібні сили — як врятуєш дітей?

Естер дивилася на звивисте рожеве тільце: «Як… Як таке їсти… Але Гіта знає, що каже…» Зробила зусилля — і хробак став обідом. «Добре, що він не має очей…» За хвилю відчула, що організм прийняв його, і теж стала підкопувати колоду — наступний хробачок став поживою Міри. До вечора Естер таки допрацювала, хоча зранку їй здавалось, що саме вона стане першою жертвою пана Шнітке. Убога вечеря, перекличка, і спати, спати…

У закляклому холодному забутті Естер побачила свого Аарона. «Як ти, зіронько моя? — ніжно промовляв і простягав до неї на диво білі руки. — Ходи, ходи до мене, будемо разом…» Естер зробила крок назустріч: «Так… але чекай, Аароне, а як наші діти?» — і розплющила очі. «Я померла… я померла…» — зовсім без страху подумала Естер. Лише сонний стогін Мірочки повернув її до дійсності. «Я не можу… Не маю права помирати. Це право слабких, які не мають дітей. Давид і Міра — мої сонце й місяць, вони мають вижити…»

Сірий ранок знову розпочався звуком бляшанки:

— Казала баба: марець — і висунула палець, а мороз за палець — хап! — пробурчала Гіта, мерзлякувато кутаючись у свою квітчасту хустину. Естер, на диво, не відчувала себе вщент розбитою, сьогодні возик уже пересувався вправніше у її слабких руках, та й Міра ніби щось почала розуміти й уже докладала невеличких зусиль. Під час перерви Естер розкопала хробачків для себе й дітей, з вдячністю глянула на Гіту — циганка незворушно жувала якийсь корінець. З кожним днем сонце нестримно піднімалося, збільшуючи стражденну трудову повинність. Невипрана одежа від пилу й поту потихеньку протерлася і рвалася на клапті, нової ніхто не давав. У бараках стояв важкий сморід немитих місяцями людських тіл. Колонії дрібненьких коричневих вошей розкошували на тисячах і так обезкровлених тіл… Ближче до квітня почали повертатися додому дикі гуси, лелеки, несучи нові звуки в примарне існування підневільних людей; і ці звуки, потепління й весняні запахи будили якісь генетично сховані надії на краще. Давид проводжав довгим поглядом птахів: «Якби мені ваші крила… Які ж ви щасливі й не знаєте цього. Свобода і воля — ваші. А поживи — скільки її треба… Чого люди не вчаться у вас?»

Увечері в’язні побачили пару буслів — ті шукали домівку й довго кружляли над їхнім табором, у неквапливому польоті велично писали коло за колом, демонструючи елегантне біло-чорне вбрання. Сотні глибоко запалих очей із гіпнотичним зачаруванням стежили за плавним танком на блакитному тлі — наче кожен був там, з ними… а хтось саме так тисячі разів уявляв свій відліт зі злиденного табірного буття на розмову до Бога…

Майор Шнітке вийшов на поріг своєї хатини, підняв голову, потім перевів погляд на обличчя: щось нове вгадувалося на лицях. Не було страху, байдужості, з’явилася замріяність в очах… Що?! Перестали боятися, сміють бути людьми? Жиди, цигани — не люди, ні; повільно розстебнув кобуру… прицілився… Лелека раптом різко змахнув крильми і, видавши пронизливий гортанний крик, каменем полетів додолу; зачепився за колючий дріт огорожі — і повис розп’ятими крильми… З оранжевого дзьоба потекла червона цівка, з’єднуючи прекрасну пташину душу з брудом пекельного табірного життя. Люди, які пережили смерті рідних, знущання, голод і мали повну атрофію всіх емоцій, відчули страшенне потрясіння: майор Шнітке розстріляв не просто лелеку… Він розстріляв їхню останню надію, підрізав крила єдиному, що ще не міг забрати, — мрії про спасіння. І Шнітке це знав: поглядом переможця він окинув натовп і почав повільно запихати пістолет.

— А-а-а! — з криком кинувся на нього виснажений чолов’яга, але встиг добігти лише до сходів — голова шарпнулася від пострілу, і тіло розп’яттям упало перед Шнітке.

У закляклих людей текли сльози: ніхто, ні один народ не смів образити цих прекрасних і мирних птахів; образиш — або хати згорять, або хтось помре, або, не приведи Господи, діти перестануть народжуватися…

— Поганий се знак… Знак біди… — тужливо прошепотіла Гіта, витираючи скупу сльозу.

Давид довго не міг прийти до тями. «Ну, війна між людьми, а за що лелеку? Демони зла, про яких колись говорив рабин, збираються знищити весь світ…» Та як щось змінити, хлопчина не знав. Міра уві сні кілька разів схлипувала; лише сон знімав окови з її свідомості, та й то він був наповнений жахами. Назавтра йшов холодний дощ, небо наче плакало за своїм убитим білим янголом, який розпростертими крилами завис на колючій огорожі.

Коли зранку дорожній майстер із місцевих Степан Врублевський побачив мертвого бузька, то аж зблід, по тому перехрестився, обережно зняв птаха з дроту і поніс хоронити в ліс. Шнітке байдуже спостерігав за відголоском учорашньої події. Звідки йому було знати, що не раз молоді жінки, що хотіли дитини, щиро тягнули руки до птаха з проханням: «Буську-буську, принеси Маруську!»; що благословенне було те витківське обійстя, де клекотали оранжевими дзьобиками молоді лелеченята; і те, що Степан уже два роки марно спокушає лелек великими дерев’яними колесами на височенних стовпах на своєму подвір’ї…

«Це людина. Добра людина», — зафіксувала у свідомості Естер, виходячи в шерензі на роботи. Дрібний холодний дощ швидко намочив пошарпаний одяг в’язнів, посинілі й закляклі руки раз за разом випускали камені й ручки візків, охорона лаялась; вівчарки, відчуваючи настрій господарів, нервово поривалися вкусити людей. Пориви пронизливого західного вітру забирали останнє тепло, і охоронці, хоча й у широких накидках, намагалися стати до вітру спиною. Давид помітив, як один із бранців у такий момент упав на землю і, злившись із сіро-брудною поверхнею, швидко поповз у бік лісу. Давид удавав, що піднімає каміння, а сам напружено стежив за втікачем: «Вийде чи ні… Вдасться — не вдасться… Був би я сам — теж би чкурнув. Але ми вийдемо… усі троє вийдемо…» Вдалось…

Роботи продовжувались, втечі бранця не помітили. Перед вечерею почалася перекличка — виявили згубу. Шнітке оскаженів, розлючено шмагав нагайкою перші шеренги, щось волаючи про підлість євреїв і циган; потім угомонився, на перекошеному лиці застиг кам’яний спазм люті вкупі з образою невідомо за що, і почав свою смертельну рахубу:

— Aйн, цвай, драй, фіір… нойн, — і на цеєн (десять) охорона почала витягувати жертви. Шнітке методично рахував… Із кожним його словом душа Естер опускалася до самих п’ят і тріпотіла в здрібнілому тілі, прагнучи стати невидимою для свого вбивці…

— Зібен, ахт (сім і вісім)… — нагайка попала на Естер і Міру…

Шнітке знову і знову повторював свою лічбу смерті, невпинно наближаючись до Давида…

— Нойн, цеєн, — витягнули молодого цигана за Давидом.

Гіта, що стояла за Естер, тяжко охнула й зі стиснутими зубами почала тихо підвивати. Витягнуті з шеренги сірі змучені постаті з переляканим поглядом виснажених очей дочікувалися кінця процедури.

— Я попереджав вас, що кожен десятий буде розстріляний, якщо хтось утече, — Шнітке змахнув нагайкою — автоматники безжально виконали наказ; тіла в судомах упали в сіру багнюку…

Живі не мали сліз, не мали переляку, вони й достеменно не знали, чи живі вони, чи вже мертві, а це вже частина пекла за їхні якісь ще не усвідомлені гріхи — стан від голоду й стресів трансформував дійсність у жорстоку фантасмогорію, де нічого не піддавалося ні логіці, ні звичній моральності, не в’язалося з одвічними й прийнятими в кого — цілком, у кого — вибірково релігійними заповідями… «Убий… Укради… Не возлюби ближнього свого…» — нова фашистська релігія була зрозуміла тільки їм, власникам і підданим нового бога — Зброї. А людське металевому й жорстокому було не до снаги…

Уночі в Міри піднялася температура, вона крутилася на холодних дошках, і страшна примара близької сьогодні на плацу смерті й далі стояла над її вимученим тільцем. Сльози розпачу текли в Естер, а губи безперестанку шепотіли молитви.

— Дай, дай мені… — до Міри підсунулася розкуйовджена голова Гіти: вона довго водила руками, наче щось відганяючи, промовляла свої відьомські замовляння чи заклинання, попльовувала на всі боки, і — о, диво! — жар потроху почав спадати. — Житиме, — вимучено прошепотіла Гіта. — А мій… сьогодні пішов… на небеса… Хай йому там буде краще, ніж тут, — і знесилено впала на лежанку. — Знала я, знала, що помре молодим… Але не знала, що сама це побачу… Страшно… і боляче, дуже боляче… Який коваль добрий з нього був, троянду міг викувати… А співав — за душу всіх брало. Женитися хотів. Не встиг… А я онуків не побачу… Із Закарпаття ми сюди від війни втікали. А вона й тут нас убила. — Гіта надовго замовкла, і було чути лише вимучене зітхання.

На ранок Мірочка розплющила свої волошкові очі: температура спала, але дівчинка була надто слабкою, щоб іти до праці; Гіта щось переговорила з жінками, і ті делегували Естер із Мірою на кухню від їхнього барака. До вечора було потрібно на великих жорнах змолоти мішок кукурудзи і ячменю — з того мала бути вечірня каша. У барак, де всі по черзі крутили важезні жорна, зазирнув майстер Степан, неквапливо вийняв із мішка невеликий бідончик з молоком і, намагаючись нікому не дивитися в очі — йому було соромно, що він вільний, а вони, такі ж люди, як і він, — подав молоко найближчій до нього Мірі. А Міра, яка думками була далеко, стояла нерухомо. Степан з нерозумінням підняв очі, і його раптом як струмом уразило — руки затряслися, а погляд застиг на личку Міри. Високий лоб, прикритий хвилястим каштановим волоссям, великі проникливі сині-сині очі дивилися кудись у далину.

— Боже, це ти, це ти… — прошепотів майстер; раптом отямився і рвучко пішов геть.

Жінки, які спостерегли цю сцену, не обговорювали її — така емоція, як подив, уже давно була викреслена з їхніх життів. Нас дивує нове, незвідане, контрастне на палітрі життя, а тут контрасту не було — сіро-чорні відтінки і буття, і емоцій нагадували зображення пекла на картині Босха «Сім смертних гріхів», звідки виходу нема… Проте материнський інстинкт Естер шепнув їй: «Це твій останній шанс…» — і мозок жінки почав вибудовувати фантастичні, як для її становища, плани спасіння… Мірі налили горнятко молока, і дитина змогла трохи відновити сили; Естер уперто тягнула жорна за двох…

За три дні перебування на кухні сили і Естер, і Міри трохи відновились; Степан Врублевський на четвертий день пхнув у руку Мірі пиріжок.

— Їж, моє янголятко…

Інтуїтивні й слабкі поки що надії Естер на спасіння міцніли.

Удень чергові по кухні жінки вийшли під наглядом автоматників у ліс збирати хмиз; зазвичай його збирали майже до вечора, щоб вистачило на кілька днів. Естер на повні груди вдихала настояне весняними пахощами повітря; хоча воно було й ніби таке ж, як у таборі неподалік, але усвідомлення того, що твій простір не обмежений колючим дротом, додавало йому особливого ілюзорного присмаку свободи. Ліс щебетав пташиним багатоголоссям, прославляючи пору кохання й наїдків: веселі синички пережили зиму й голосно полювали на ще сонну комашню; горихвістки, трясучи оранжевими черевцями, дивувалися на весь ліс весняним змінам; сороки в чорно-білих фартушках із цікавістю коментували рух жінок під деревами… Жінка нарвала букетик високих медунок, і Мірочка, відскубуючи по різнокольоровій квіточці, висмоктувала їх солодкий нектар. Уже розпустилися молоді яскраво-зелені листочки граба, берези, погойдувалися на вітрі довгі сережки ліщини. Хоча й Естер ніколи не цікавилася, як міська пані, рослинами, тепер вона відчувала, що кожна з них може допомогти вижити, і, збираючи хмиз, пробувала все зелене на смак; до її кишень потрапили і кисленька заяча капуста, і смачне листя ведмежої цибульки, або черемші, з приємним і давно забутим часниковим ароматом. Проте далеко в ліс не можна було зайти: глибокі трясовинні болота сусідили з лісом, і лише досвідчені місцеві жителі знали, як їх обійти; під ногами навколо постійно чвакали оманливі купини, прикриваючи істинну суть болота. Лісова гадина, пригріта весняним сонцем, вийшла із зимових сховків і безбоязко, на правах істинних власників лісового болота, вигрівалася на темних лежанках пеньків і повалених стовбурів. Естер обережно їх обходила, не вирізняючи, де є безпечний вуж із жовтими вушками, а де — отруйна змія з вигадливим коричнево-червоним зигзагом на спині, — для неї всі вони були однаково небезпечні…

Після кількох годин збирання жінки почали складати хмиз на підводу — приїхав майстер Степан із сумирним коником Орликом. Естер бачила, з якою незрозумілою тугою дивиться Степан на Мірочку, і нарешті вона відважилася з ним заговорити:

— Дякую вам за молоко… і пиріжки. Завдяки їм моїй доньці стало легше…

— То ви тут удвох? — лагідним голосом стиха спитав Степан, укладаючи хмиз на воза.

— Ще син тут є, Давид, йому тринадцять.

— І звідки ви будете?

— Зі Львова ми…

Степан поглянув на жінку й непомітно для всіх поклав на край підводи впритул до Естер якийсь невеличкий згорточок — жінка зрозуміла без слів, швидко сховала його за пазуху. Більше розмовляти було ризиковано, але проста співчутлива мова вільної людини якось єлейно вплинула на душу Естер.

І знову ненависний колючий дріт… Жінки розпалили багаття, великий чан вибулькував запахом пропилюженого розпареного зерна. Естер з умиротвореною звичною посмішкою розмішувала табірне вариво. Вона заглибилася у свої думки й навіть не помітила, що за нею спостерігає майор Шнітке: «От зайвий доказ ницості цієї раси: їх утримують і годують, як худобу, а вона посміхається. Куди їм до проблем і високих ідеалів великої Німеччини, хіба такі розуміють важливість цієї дороги?.. Ні, тупе бидло треба душити…» Звідки йому було знати, що п’ята частина всіх нобелівських лауреатів — діти «тупого бидла»; нацистська пропаганда про цей невигідний факт мовчала… І Шнітке знову виразив своє крайнє презирство: розстебнув ширіньку й помочився просто в казан із кашею. Ошелешені жінки перелякано мовчали, опустивши очі; Шнітке відчув полегшення у своїй ницій душі, яка мусила годуватися страхом і приниженням інших; неспішно обтрусив свій апарат, заправив його на місце, провів язиком по губах і смачно наостанок харкнув — у кашу. Жестом показав Естер: «Помішуй, помішуй», і неквапливо пішов геть. Усі, хто бачив це дійство, вирішили залишитися без каші; вони взяли її і вдавали, що їдять, та Шнітке пильно стежив, щоб відбувся процес остаточного приниження; у декого їдкий незрозумілий запах викликав блювоту — все це дуже потішало майора.

У бараку, подалі від голодних очей, Естер непомітно розгорнула згорточок Степана: нечуване багатство виявилося в ньому — два зварених яйця й великий шматок справжнього житнього хліба з кмином, смаку якого люди не знали вже майже рік. Жінка почистила яйця, шкаралупки ретельно закопала в куточку барака — не приведи Боже хто б побачив, обгорнула яйце широкими листками черемші, відкликала сина вбік — Давид уже й не пам’ятав, якою смачною може бути проста їжа. Друге яйце перепало Мірі, а Естер подумки дякувала Степану за цю надзвичайно важливу для них підтримку.

За тиждень Естер і Міра з дещо відновленими силами знову вийшли на дорожні роботи. Дорога невпинно йшла на схід і вже наблизилася до села. Майстер Степан ходив поміж полоненими, контролюючи стан будівництва дороги; Естер чи здалося, чи й дійсно так було, що він почав більше до всіх заговорювати. Так і було — Степан ховав сліди своєї незрозумілої прихильності до Міри спілкуванням з іншими; щодня він наче ненароком зупинявся біля Естер і або просто клав біля схиленої жінки непримітні сірі, у тон каменю, шматинки — у них жінка знаходила нехитру поживу: то шматочок сала, то яйце, то пиріжок. Нарешті Естер відважилася просити його про те, що могло коштувати Степану і його рідним життя:

— Степане, врятуйте нас… Я маю чим заплатити…

Степан, здавалося, не почув — неспіхом пішов далі.

Дерев’яна під очеретяним дахом хатина Врублевських першою зустрічала схід сонця у Виткові й межувала з великим старим цвинтарем, де зрівнялися в статках і знайшли спочинок представники і польської громади, і українці. Се було справжнє містечко мертвих. Багатші поляки, як єгипетські фараони, ще за життя намагалися розбудувати сімейні гробовці з усією пишнотою, на яку провокувала власна пиха, статки та два знамениті аргументи «А що люди скажуть?» і «Щоб було не гірше, ніж в інших», які були найбільшими доказами теорії еволюції Дарвіна на користь найближчого родичання людини з мавпами. Мертвим взагалі-то було все одно, зате живі намагалися випендритися за них. Місцями тут зустрічалися справжні архітектурні шедеври, такі собі міні-замки, з башточками, вітражними вікнами, ліпниною й барельєфами, які вказували чи то на статус, чи на статки, чи на глибину туги за покійним; ковані високі огорожі захищали останні маєтки мертвих від злодійських зазіхань, хоча після випадку, що стався з Юрком Коцем з Кутка, мало хто відважувався на такий гріх. Той, наслухавшись радянських теревенів про те, що релігія — дурман народу і Бога нема й ніколи, виявляється, і не було, з наївності чи сирітства — не було кому мозок вправити — заліз у гробовець Гертруди Коморовської, першої дружини графа Потоцького. Та й ніц, що то майже сто п’ятдесят літ минуло, усе на місці було — зняв усі перстені й ґудзики зі скелета й поніс додому, втішився, дурненький… Як увечері в хаті почало щось колотитися: табуретки літають, дзеркало тріснуло — хлоп так ся напудив, що й двері не міг знайти, і голос хтозна-звідки: «Верни, усе верни… Назад верни». То він як погнав з тим коштом назад до гробовця — тілько п’ятки блимали під місяцем, а місцеві дівки, які тоді на лавках якраз обговорювали кавалерів, казали, що більш прудкого й перестрашеного хлопа в житті не виділи, гейби за ним колгоспний бугай Дубок гнався. Щоправда, не допоміг нещасній панночці потойбічний захист: на кожного чорта знайдеться ще головніший — ну не могла радянська влада ще когось забальзамованого й непохованого тримати, щоб складав конкуренцію вождю, та й слово якесь вороже й не радянське «панночка»… Викинули її з гробовця посеред Виткова, та й по всьому. Але що, що — а переляк в люду залишився надовго, і до третього коліна вже ніхто не куплявся на байки про те, що релігія є якийсь там опіум…

В українській частині кладовища амбіції живих теж намагалися сп’ястися понад статки, проте значно скромніші: хрести вирізнялися величиною та матеріалом: дубові, соснові чи викувані з нехитрим художнім натяком. Зате всі могилки були доглянуті, заквітчані, бо недогляд могили близьких був другим найбільшим у селі гріхом, і хіба люта хвороба, що прикувала до ліжка, могла бути виправданням того гріха. Тут теж відбувалося негласне змагання між живими — за кращу заквітчаність. Коли навесні після Великодня потрапляв сюди, то видавалася при сонячній погоді повна ілюзія раю: пишні півонії всіх можливих відтінків чи то під своєю вагою, чи то в квітковій скорботі хилили голови до землі, килим синього барвінку з його лакованими листочками пробивали високі жовті голівки струнких нарцисів; їм на зміну спішили пахучі білі лілії… І як тільки яка господиня по інших селах розживалася на небачену у Виткові досі квітку, то зразу та починала рости на найдорожчій могилці, додаючи балів у сільському рейтингу гордій власниці; усюди між квіточок стояли тарілочки з великодніми гостинцями — крашанками, мініатюрними пасочками, свічками, і тиша, тиша… Проте найкращі квіти й найбільш доглянута могилка — і то визнавали всі — була в Мар’янки, покійної доньки Степана й Марії Врублевських. Кожного ранку Марія приходила сюди помолитись і поговорити зі своєю донечкою — і так уже майже два роки. Спочатку вона цілий рік просто вила, як вовчиця: лежачи, примовляла й цілувала маленький горбик землі — безмежною була її материнська скорбота, а порожнеча, що утворилась у душі, ніяк не могла знайти нового наповнення.

Ще років десять тому Марія вважалася найкрасивішою в селі: білолиця, з рожевим рум’янцем на всю щоку, густе шовковисте каштанове волосся було заплетене в довгу й товсту косу, а хто хоч раз глянув в усміхнені сині, як весняне небо, очі — пропав навіки… Не була вона з тихих і сумирних — «дівка з перцем» говорили про неї — далося взнаки те, що мати, як учетверте була при надії, хотіла дуже догодити батькові — хлопчик мав би вже нарешті бути, а вийшла знову дівка… Та ще й батько, утративши надію на сина, виховував Марію, як справжнього хлопчуру: вона освоїла всі найвищі дерева в околиці, і ніхто так не лазив по верховіттях, як маленька Марійка, скидаючи гнізда нахабних сорок, які по-гурманськи харчувалися невинними гусятками; вправно їздила на коні, рубала дрова й не раз майстерно товкла пики задеркуватим сільським хлопчакам; та коли настав час залицянь, Марійка була як розкішна троянда: красива, бажана, омріяна в нічних, з мокринкою, снах кожного хлопця села — і без кавалерів, бо ніхто не мав терпцю витримувати чи обламувати її колючки. І коли вона вчергове допекла сусідській бабі Зосьці, з рогатки заваливши її улюбленого зозулястого півня, який нахабно привів на їхні грядки цілий курячий батальйон, то після перемивання кісток до сьомого коліна та нарешті істерично видихнула: «А я собі думаю, чого ж така гарна та й заміж не виходить! Та хто ж тебе таку візьме! Тьху!» Марія була поранена в ту саму ахіллесову п’яточку, що мають усі — кожен свою… «Баба Зоська, звичайно, бридка баба… То в мами всі святі, праведні й усіх поважати тре… Тілько невідомо за що. Але в одному вона має рехт[9]: час вийти заміж. Кого ж собі взяти?» — саме так стояло питання в сімнадцятирічної Марійки.

Три дні на пасовиську, не дуже й пильнуючи худобу, Марія займалася теоретичним вибором майбутнього чоловіка.

— Та-а-ак, почнемо, — уголос роздумувала дівчина, і численні корови уважно її слухали, наминаючи весняну пашу. — Іван — файний, але трохи занизький, хлоп має бути високим… Славко — господаровитий, робітний хлопець, але білий… не люблю білих… Та ще й як щось починає хтіти, то червоніє весь і очі стають червоні, як у бичка. Ні, нефайно то є… Може, я й того видіти вночі не буду… але ж я то буду знати і в темряві… Нервує… Юрко… тітки Ганки — о-о-о, то за характером справжній бик… А лається як — чорти в пеклі так не вміють… І що, мені й моїм дітям то слухати до скону? Важкувато буде… Нє-є-є… Олег… Ну міг би бути, але мати на всю вулицю хвалиться, що він у неї вишиває, — то шо, хлопське заняття? Сама вишию, що треба, а ти мені хату побудуй, худобу доглянь, кілька моргів поля оброби… Нє, і ти не підходиш… О, Василь — отой файний і до мови, і до співу, і до роботи, але сучий син: одну додому проводжає, за другою — голову повертає… До дупи… Мар’ян, Мар’ян, до голови дурман, задосить говорить, як зустрівся зі мною, дві години тарабанив: здибав вільні вуха й утішився… Хоч до ладу, хоч до складу — не повинен нормальний хлоп досить говорити, хто досить говорить — мало робить… Богдан — ото мамин син, аж зафест[10]: увечері всі молоді на вулиці, а вона його, як цицькового, додому кличе, і той, як песик сумирний, і побіг, побіг, побіг… Най тобі мамця й жінку таку сумирну здибає — я так слухатися й бігати не навчуся… Боже, які ж ті дівчата бідні, і кого ж то за мужа взяти?.. Петро… Захланний хлоп. За мною заглядає, а сам до Насті стежку топче — хата, видиш-бо, у неї найкраща в селі. Дурний хлопе, та хата тебе ні поцілує, ні обніме, її ж просто побудувати можна… Як же вам, коровам, добре — не тре заміж виходити, за вас і так є кому дбати! — увірвався терпець до роздумів Марійці, і корови з нею в усьому погоджувались, згідливо похитуючи головами, зайнятими найважливішою справою в їхньому коров’ячому житті…

Не було для Марійки ну ніяких перепон у виборі чоловіка: дівка видна, батьки роботящі, у селі поважані, спадок за нею піде пристойний — кінь Орлик, дві корови, свині, гуси, кури стояли в очікуванні заміжжя чергової доньки. Ну і що з того, що Катря-Галя-Іванка вподобали собі Миколу-Івана-Степана? Для Марії то була не проблема.

— Кого схочу, мій буде, мій буде… — виспівувала на весь вигін осаниста дівчина з гордо розправленими плечима, і пишні тугі груди випирали в повній бойовій готовності до знищення міфів баби Зоськи.

На третій день вибір був зроблений.

— Ну що, Степане, візьмеш мене за жінку? — слухали генеральну репетицію корови. — Господи, і чого то хлопи мають мене брати, як якийсь клапоть матерії в магазині старого Йосі… Степане, давай одружимось — не так… Степане, мені тре чоловіка, а тобі — жінки, засилай сватів. — Ясний розум Марійки завжди зразу відділяв зерна від полови, і не звикла вільнолюбна дівчина прикривати свої думки вуаллю зайвих словесних прикрас — мало дома її били, як не раз із гіркотою констатувала сусідська баба Зоська. — Так… якось воно буде, якось воно буде, — відклала словесне обрамлення плану сватання Марія.

Головне, що Степан підходив за всіма параметрами: і високий, і не дуже говіркий, і лагідний — командувати ним можна буде, а в хаті два командири жити не можуть, і роботящий — ще й дівки ніякої не обходив, а хату навпроти старої церкви, з боку цвинтаря, уже ставить. Та й на вроду такий нічого; хоч, як казала покійна бабця, «хлоп має бути трохи файніший мавпи», в їхній сім’ї чоловіки всі були вродливі. А чорнявий Степан мав ще й вуса, як і напучувала онуку бабця: «Борщ без м’яса — то є зупа, хлоп без вусів — то є дупа». Так, Степан і тільки Степан…

Наближався Великдень, і того року він збігався і в поляків, і в українців, а таке бувало доволі нечасто. Село вже стогнало від нагальної роботи, яка конче до Великодня мала бути зроблена: поля засіяти, хати побілити, усі дерева у великих садках пообрізати, підбілити глиною з вапном, на цвинтарях навести лад… Уся ця термінова робота накладалася на основні буденні турботи, від яких залежало життя селян: догляд худоби й птиці, яка якраз тішилася появі кульбабкових клубочків потомства; приготування їжі, що й так займало половину життя кожної сільської господині. Увечері кожен заледве доносив до ліжка своє тіло, вимучене фізичними трудовими вправами. Настала великодня п’ятниця, або Плащаниця; щезли всі трудові звуки, навіть худоба стишилася у своїх буденних голодних претензіях, люди зранку ставали до молитов — настав скорботний для всіх християн день.

Марія в церкві просунулася ближче до Степана; букетик фіалок, що сховався між грудьми на підвішеній ниточці, вигідно виділяв запахом Марію зі слабкого, але незнищенного хлівного запаху решти дівчат; накладаючи хрест, вона кілька разів, наче ненароком, торкнулася руки Степана — початок її шлюбного плану минув успішно. Коли на виході їхні зацікавлені погляди перетнулись, Марія зрозуміла — все буде так, як нею задумано… Увечері в суботу селяни стікалися до своїх храмів на святкові богослужіння: дружний потік людей в яскравих вишиванках і оксамитових святочних жупанах укупі з яскравими жіночими шаліновими спідницями та світлими лляними штанами в чоловіків ніс переможну надію на обов’язкове торжество світла Воскресіння Христового після нічної служби, а ще — плетені кошики, заповнені традиційним набором: пахучими пасками, що жовтіша — то знатніша господиня; вишневими крашанками; свіженьким кремовим маслом, викладеним на маленькій тарілочці у формі баранчика; кільцем запашної ковбаски, завудженої на вишневих дровах; червоним хроном у баночці, що пік до сліз і свербіння в носі, жменькою солі — посвячена, вона захищала від нечистої сили; а верх кожного кошика вінчали писанки — майбутні обереги з енергією живого яйця… Марія розписала й несла їх аж дванадцять штук: усі, хто хотів вийти заміж, намагалися розписати якомога більше писанок, а Марія хотіла… Після нічного богослужіння люди вийшли на вулицю і з великою радістю промовляли один до одного: «Христос воскрес!» — «Воістину воскрес» і тричі цілувалися. До Марії вишикувалася аж черга з охочих похристосуватися хлопців, лиш Степан несміливо в роздумах стояв збоку.

— Христос воскрес! — сама підійшла до нього Марія.

— Воістину воскрес! — із внутрішнім тремтінням відказав Степан.

Пружні губи Марії повільно поцілували його, і солодкий фіалковий запах на мить забрав у нього свідомість…

— Ну, чия писаночка моцніша? — Марія витягнула з кошика гарну, в чорно-червоних дубових листочках писаночку — під церквою били писанка об писанку, утішаючись найміцнішій…

— Ні, Маріє, — обережно взяв її за руку Степан. — Якщо можна, подаруй її мені — на спомин про тебе…

— Бери… Коли сватів будеш засилати?

Від почутого Степан на хвилю заціпенів: невже те, про що він лише мріяв, здійсниться?..

Чекання видалося Марії вічністю: невже він відмовить їй?..

— А-а-а… можна?

— Так, тільки не тягни довго…

Після весілля Степан привів молоду дружину до нової хати, вона зустріла їх оранжевою цнотою свіжого поструганого бруса й приємним смолистим запахом, який на сонці ставав сильнішим і давав ефект перебування в затишному сосновому лісі… Степан довго цілував і пестив туге дівоче тіло, Марія звивалась і притискалась до чоловіка дедалі сильніше й сильніше; вона й сама не знала, що її тіло має такий талант до кохання… Проте перша шлюбна ніч не в усьому сподобалась Марійці: було боляче, а ще якось соромно віддавати те, що за материними настановами не належало ще до чийогось користування і споглядання. І хоч прийшов той найбажаніший і поворотний для життя кожної дівчини час заміжжя, він більше подобався Марії своєю моральною стороною: вона тепер сама вирішувала, що варити їсти, коли порати худобу, коли прати — одне слово, сама собі господиня, та… близькість вона приймала й віддавала тільки на рівні шалених і гарячих пестощів, які доводили Степана до фізичного болю й безумства… Та з часом незрозумілі окови свідомості щезли, і Степан був винагороджений: Марія нетерпляче чекала його додому, ніжно, до щему під серцем, цілувала, годувала смачними наїдками і верховодила не тільки по господарці, а й у ліжку…

Поява крихітної донечки ще більше зміцнила подружжя. Пологи були важкими, і повитуха баба Сташка авторитетно порадила:

— На хрестини не скупіться — дітей скоро не буде, — щось вона там не те побачила…

— Як назвемо нашу панянку? — посміхалася Марія, слухаючи жадібне чмокання маляти.

— Я так люблю тебе, Маріє… Хочу, щоб і маленька була схожа на тебе… Давай назвемо й подібно до тебе — Мар’яною…

Марії не те щоб лестили слова чоловіка — у ній жило підсвідоме бажання догодити йому, бо теж до нестями кохала його, але через особливості жорсткого хлопчачого виховання не квапилася до надмірного вияву своїх почуттів — а то ще перестане Степан слухатися, відчує себе цісарем…

Мар’янка добре витримала хрещення — верещала на всю церкву — то, за повір’ям, був добрий знак. У сім рочків маленька стала справжньою красунею, пещеною й улюбленою батьками й усією родиною: хвилясте, як у матері, каштанове волосся сягало аж до колін, сині великі оченята були подібні і на мамині, і на татові зразу. «До тата подібна», — тішили батькове самолюбство односельці, коли вона йшла з ним. «Ну вилита мамунця», — дивувалися ті ж самі люди, коли бачили її з Марією. Батьки Марії не могли натішитися непосидючим і кмітливим дитям.

— Видно, не бачити мені хлопця, — кректав дід, усаджуючи вже сьому онучку на різьблені санчата. Хоча йому було вже майже шістдесят, чоловік мав міцне здоров’я; а шість корів, троє коней потребували догляду й сіна на зиму — о-йо-йой…

Тихе розмірене життя з щоденною рутинною роботою спокійно перетікало з року в рік, так аж до початку 1940 року. Навіть прихід радянської влади особливо не сколихнув місцевий люд: на початках ніхто не хотів ні боятися, ані підтримувати крикливих голодранців у болотних галіфе. І за австріяків, і за поляків тут було верховенство права, а не крику, але то була якась особлива, незвідана до того влада: ти і твої аргументи були ніхто й ніщо, а закон… А який їхній закон — знали тілько вони самі…

— Чого, чого я маю віддавати своє, розумієш сво-є-є, зароблене оцими-во руками, у якийсь там колгосп? — кричав на зборах села на цілий майдан у листопаді батько Марії. — Як то буде: я схочу м’яса зі своєї свині, а ти мені мого і не даси?..

Докричався… У грудні по всю родину Марії прийшли з гвинтівками: усіх, з дітьми й зятями, теж роботящі були, вивезли до Сибіру.

— Трогай, іді давай, кулак нєщасний, — виганяв новий голова колгоспу сім’ю з оселі — самому тепер знадобиться тепла хата…

— Та я поїду, поїду… — гарячкував батько, — в мене й у твоєму Сибіру будуть маки й волошки в моїх житі й пшеницях цвісти, а ти… а ти й тут, москалю, усе засереш, як усю свою величезну територію засрались-те…

Марія стояла як з хреста знята.

— Ти, Маріє, мовчи, мовчи… бо я тебе знаю, у мене вдалася… Стримуйся… Пильнуй тут усе. Дасть Бог — повернемся, не можуть такі вар’яти довго керувати…

Марію й Степана від вивезення врятувало те, що віддали на зиму до теплого батьківського хліва своїх корів і коня Орлика… Так і почалися нові проблеми. Їсти не було що, окрім квашеної капусти й старого жовтого сала з картоплею; молока, яке завше виручало, теж не було: тепер усі фамільні корови доїлися в державні бідончики й на державу… Ледь дотягнула молода сім’я до весни, ще й Мар’янка почала хворіти… Та не тільки Марія, а й усі жінки села почувалися непевно — вважали себе винними в тому, що не можуть нагодувати родину, і зразу після традиційного «Слава Богу!» — «Навіки слава!» йшло: «А шо ви нині варили-сьте?.. Щось я не знаю, що то варити…», і найіменитіші, навіть весільні господині, злазили з теми — на погоду, на здоров’я…

Степан попросився на курси з будівництва — прийшла рознарядка на село на одну людину, то вже й Марії стало легше на баняк: почала вона з Мар’янкою разом ходити до лісу — а з ким вона буде, уже й не залишилося рідних. Рвали там черемшу, кропиву — так і виживали. А вже в червні в навколишніх лісах було справжнє ягідне буйство: від червоних суниць, синіх великих чорниць у смарагдовій зелені, переплетеній жовто-фіолетовим іван-чаєм, видавалося, що ходиш по веселці. Жваве дівча весело бігало по різнобарвному лісовому килимку, вишукуючи щось для чергової втіхи, а Марія вправними рухами зривала ягоди, перегукуючись із донечкою.

— Мамусю, а де ліжечко для цього зеленого жучка?

— У сосні, у ялиночці, бачиш, який він зелений…

— Мамусю, а я такий різнокольоровий шнурочок знайшла… Зараз тобі принесу…

— Ні-і-і… Не чіпа-а-ай!.. — несамовитий крик Марії розірвав співоче лісове тло…

Мар’янка розгублено дивилася на кривавий слід на лівій ручці, а від неї роздратовано відповзала велика гадюка… Жінка поспіхом відсмоктувала отруту з невеликої ранки, а притихла дівчинка почала байдужіти до всього.

— Не помирай, не помирай, квіточко моя, зараз ми будемо вдома, — поспіхом несла ослабле дитя Марія, обдираючи до крові тіло колючими ожинами…

Поховали восьмирічну Мар’янку — і життя наче спинилося для Марії. Їй було лише двадцять шість, але відчувала вона себе на всі шістдесят два і просила в Бога лише одного — щоб забрав її до доньки. Щодня, мовчки випровадивши чоловіка на роботу, Марія запалювала свічки перед іконами, падала на коліна й голосила-розмовляла з Богом:

— Навіщо ти її забрав, де вона тебе прогнівила… Чи то я… Так, грішна я, я, не вона, то візьми, візьми мене, візьми-и-и… Що ж ти там із нею робитимеш… Нехай би ще тут пожила… Верни її, а я до церкви на колінах буду повзати, тобі догоджати…

Бог незворушно дивився у відблисках свічок на вмите сльозами обличчя Марії.

— Ну то дай, дай тоді мені нове життя, верни її непорочну душу в моє лоно, Боже, ти ж усе можеш, зроби чудо, Ти, хто сам воскрес із мертвих і хто дарує свої милості, — утіш мене в моєму горі…

Може, Бог би й послухав Марію про повернення нової душі у її лоно, та вона стала уникати близькості з чоловіком. Степан теж винуватив себе в тому, що сталося, — був би він удома, приглядів би за дитиною, а так…

Велике горе накрило їх обох чорною хмарою, і рідних, щоб утішити, у селі не залишилось, і варились вони у власному полиновому соці великого відчаю, не знаючи, як собі зарадити. Час від часу Марія себе пересилювала, і тоді були моменти близькості. Але такі холодні й поодинокі, що не провокували Бога на посилання нової душі на землю. Багато сімей у селі втрачали дітей — час такий був, що не медицина, а природний добір регулювали люд, але то було чиєсь, чуже для Марії та Степана горе, якому вони, звісно, співчували, намагалися втішити, але все ж не їхнє… Тепер уся глибина батьківських страждань була ними вже осягнута. Решта подій — місцеві чи глобальні — для сім’ї Врублевських перестали мати значення, і війна важила для них значно менше, аніж утрата донечки. Вони повернули собі з колгоспної ферми і корову, і коня; Орлик, що вже достатньо пожив за своїми кінськими мірками, продовжував сумлінно возити дрова до хати. Завела собі Марія і козу, назвала її Козеттою — Степан десь таке чудернацьке ім’я по своїх науках вичув, і коза дуже добре відзивалася на своє ймення:

— Козетто, ти де, Козетточко…

І де б не була рогата: в лісі, чи за хатою, чи аж за церквою — сумлінно заспокоювала господиню:

— Ме-е-е-е… — І додому завжди вертала вчасно — важке вим’я не давало десь запізнитися.

Марія любила норовисту тварину, бо та чимсь нагадувала їй саму себе, і тримала Марія її не заради молока — жвава коза не давала жінці остаточно закостеніти у своєму коконі смутку, бо була непередбачувана, а ще — вміла дуже добре слухати, наче все-все розуміла, і тільки Козетті могла Марія вилити всі свої сокровенні думки, бо батьківське «Мовчи, Маріє, мовчи…» вона запам’ятала навіки. Але скільки будеш мовчати, дав Бог дар мови — гріх не говорити, важливо тільки з ким і що… Про «що», говорячи з Козеттою, можна було не переживати, і чиста, і пряма душею Марія могла бути сама собою: не треба було шукати фальшиві обгортки слів на події й речі.

Так і жили Марія зі Степаном — з одним великим тягарем, розділеним на двох, і несли його поодинці, не маючи шансу кинути на великій дорозі життя й знову стати щасливими разом. Знання, здобуті Степаном у ремісничій школі, згодилися на будівництві дороги, яке почали німці: чоловік добре вправлявся і з теодолітом, і з нівеліром, і вправно контролював прокладання шляху. Та кожен день роботи приносив Степанові невимовні душевні муки, бо він не знав, що до роботи примусять звичайних мирних людей: жінок, дітей, хворих, яких до того ж майже не годують. Чоловік не вдавався, та й не хотів вдаватися в усі наукові тонкощі антропологічних й ідеологічних пошуків нацистів: то були лише слова, звук, коливання повітря. Слово — це ж умовність, придумана іншими людьми; вони можуть бути праві, а можуть помилятися… А Бог, він створив не умовності для визначення предметів, явищ, він створив конкретну людину, і ніде й ніколи не казав, що одна вища над іншою.

Відколи Степан побачив її — живе втілення своєї Мар’яночки, — спокій утратив остаточно. Кожен день поспішав на роботу, аби тільки побачити дівчинку, та усвідомлення того, що він знову може її втратити, рвало на часточки душу… Марія нарешті помітила, що щось не так з її Степаном: він став довше молитися, а ще кожного вечора раніше стриманий у таких проявах Степан ішов на могилку доньки й сидів там довго-довго. В один із таких вечорів Марія пішла за ним, мовчки присіла на лаву й узяла тверду долоню Степана у свої руки. Вони довго мовчали — обоє знали, про що.

— Поговори зі мною, Степане… Бачу, щось тебе мучить…

— Та ні, Маріє…

— Говори, — наполягала дружина.

— Та от… просила одна жінка, що працює тут, на дорозі, важко, дуже важко працює, аби я її врятував… І її двох дітей…

Марія подумала:

— Ні, Степаночку, то неможливо: ще б одного якось, і то би трусилися з тобою, як ті зайці, а трьох… Ні, ні…

— Та я все розумію, Марійцю, але…

— Що але?

— Треба, щоб ти подивилася на них, — вирішив не торпедувати події Степан.

Уночі голову Марії обсіли сотні думок. Євреї… чим же вони кого розгнівили… вони до війни добру третину населення в селі становили… до сільської роботи не бралися особливо, але гешефт любили: аж двадцять вісім магазинчиків тримали на двісті хат… Маленькою Марія, тільки навчилась ходити, рачки перелізала через високий поріг крамнички до сусіда Бені за вранішньою цукеркою — а той, маючи своїх аж вісім спиногризів, ніколи не шкодував пригостити маленьку сусідку-пампушку великим смачним льодяником. Ніколи не сварилися з односельцями — трохи жартами, трохи схиленою головою, усі непередбачуваності співжиття якось стиралися… Німці прийшли — усіх зібрали й кудись вивезли; Марії краялося серце, коли сусіда Беню з родиною виводили: той ішов по селу й плакав — він був добрий до неї, а вона нічим, нічим не змогла йому ні віддячити, ні захистити. Казали, що всіх їх розстріляли в найближчому містечку Радехові, але то, напевно, неправда: за що? Він же ні воював, ні вкрав, ні проти влади нової не попер — як її батько… Двом чоловікам-євреям якось вдалося втекти в ліс, і вони вийшли на поля між селами, аж до морозів ховалися в купах гною — бр-р-р, як же вони там жили. А люди з навколишніх сіл несли їм на поля таку-сяку їжу — ставили й зразу навтьоки, бо за допомогу вбивають… Як добігли швидше від блудних псів — то наїлися. Хіба то життя? Та й здалися, бо розстріл уже видався милішим…

Зранку, попоравши худобу, Марія запалила свічку й стала ревно молитися. Чи то свічка не так стояла, чи то був якийсь знак — раптом ґніт яскравіше спалахнув, і віск почав швидко плавитися, скапуючи на підлогу. Марія загасила свічку, нахилилася, щоб здерти накип, і завмерла: з воску вилилося ангельське личко, яке Марія знала до найдрібнішої рисочки…

— Доню, доню моя… що, що ти хочеш мені сказати, рано моя величезна, — Марія вмилася гарячими слізьми.

Якби не крик худоби, яка вже пізнала нову весняну травичку й вимагала випасу, жінка би точно нікуди вже й не йшла… Думки в голові вискладувалися одна до одної, як нитки в полотно за її ткацьким верстатом: «Треба піти до Степана, на дорогу, подивитися», — підштовхнула Марія мозаїку думок, відчуттів і містики до якогось логічного продовження…

Роботи вже велися на західній околиці села: туди-сюди сновигали люди-примари, вибудовуючи шлях на свою Голгофу. «Не хотіла б я так тяжко працювати, навіть у тілі, а такою… І як вони, бідні, мають сили… Неподалік паслися корови, охорона нічого не казала: для них було розвагою побачити ще когось, окрім своїх невільників, а споглядання повільних корів налаштовувало їх на мирний пасторальний лад. Марія підійшла вже зовсім близько й могла добре розглянути обличчя людей.

— Маріє, що тут робиш? — підійшов заклопотаний Степан.

— Паша тут добра, та й ти казав… ну, когось покажеш…

— Добре, слухай уважно: зараз я підходитиму до людей. Уважно подивишся на третю, до кого я говоритиму…

Степан пішов, а Марія непомітно легенько цвьохнула батіжком корівку за ним. Один… Другий… І ось її Степан заговорив до худесенької дівчинки… Пішов далі… Марія наблизилися за коровою: з віддалі десяти метрів на неї якось дивно дивилася… так, так — її Мар’янка. «Боже, це ж моя дитина, моя!..» Першої миті Марії хотілося закричати на весь світ від радості, кинутися до неї й обцілувати, як колись, кожен пальчик на руці й нозі… Та одразу інша думка, що розсудливо і якимсь чужим голосом зазвучала в голові, остудила запал і зробила ноги ватяними: «Твоя померла… Це — чужа… Спинися…» А дівчинка, як ангел, якому забрали крила й загнали до пекла, піднімала й піднімала худенькими ручками каменюки… На Марію найшов незбагненний жаль, який пішов з очей потоком сліз.

— Но, но, пішли, пішли додому! — погнала корів геть від місця потрясіння.

Увечері Степана зустрічав незрозумілий рев недоєної худоби; над хатою не стояв звичний димок від вечері — Марія незворушно сиділа за столом із запухлим від сліз обличчям, а перед нею лежав маленький восковий лик. Чоловік без слів опустився на лавку навпроти. Марія дивилася довгим поглядом у якусь точку на стіні…

— Треба її звідти забрати… Мар’янка того хоче… Треба…

— Маріє, так є ще її мати й брат…

— Заберемо тільки її… Вони ж розуміють, що нас можуть убити…

— Таки-так, Марієчко, але… будуть їх мучити, і видадуть нас, бо не витримають тортур, і що — знову кінець: і їй, і нам…

— Ні, маємо жити: і вона, і ми…

— То що, рятуватимемо всіх трьох?

— Так. Так…

Єдиною, хоч і неблизькою, сусідкою Врублевських була баба Ганка, по-вуличному Шо-Га, що жила навпроти них, якраз неподалік церкви. Таке розташування в селі: церква і навпроти кладовище — дуже полегшувало проведення і без того стражденних похоронних процесій. Хоч було бабі Ганці вже близько сімдесяти, вона мала жвавий інтерес до всіх подій сільського життя, а оскільки церква була його серцевиною, то баба Ганка була пупом найсвіжіших сільських новин і знала геть усе: хто вмер, хто народився, кого хрестили, а хто женився. Така цікавість до новин робила її подібною до сороки й підсилювалася скривленою на бік шиєю, від чого баба, як і пташка, під час розмови якось одним сірим оком зиркала на співрозмовника, а для кращої комунікації все перепитувала хрипким від природи голосом. І якщо місцеві говорили так: «Як думаєш, не буде сьогодні дощу, шо?» або «Як кажеш, буде того року картопля, га?», то у виконанні баби Ганки з сивими колоритними вусами для більшого спонукання до відповіді в кінці кожного речення стояло — і шо, і га: «Ну то буде сьогодні дощ, шо, га?» Таке своєрідне запитання в квадраті завжди змушувало співрозмовника давати відповідь, навіть на внутрішньосімейні питання, які не варто було комусь знати…Тож Шо-Га знала все і про всіх…

А ще баба Шо-Га дуже любила дивитися у вікна, але краєвид навпроти мало змінювався: мешканці цвинтаря були сумирні й не годували допитливий розум ніякими новинами, та й єдині живі сусіди Врублевські не буянили, не сварилися — якісь малоцікаві для споглядання. Та коли з якихось причин бабі Шо-Га бракувало поживи й фактів для постійних філософських мізкувань — усі в селі живі, а для решти таїнств наставав час посту, то вона засідала біля вікна: могла годинами згадувати життя всіх знайомих — уже покійників, на чию могилку впав погляд; чи знаходила втіху в спостереженні життя сусідської худоби та переміщенні Марії по подвір’ю. Раз на день, за доброї погоди, баба Шо-Га навідувалася до найближчої сусідки через дорогу — зазвичай в обід, коли Марія доїла корів і Козетту, — розповідала найсвіжіші сільські новини, научала Марію премудростей господарювання, а Марія віддячувала старій смачними гостинцями й молоком, тож бабі Шо-Га не треба було тримати корову. Часто їй перепадали і речі: після смерті донечки Марія віддала багато чого для онучок баби… Сьогодні баба Ганка мусила провести повну ревізію всього насіння — скоро час сівби, і, хоч не зайшла до обійстя сусідів через зайнятість, не забула кілька разів пильно глянути на них у вікна.

— Щось не те, шо, га? Дуже тихо сидять, Марія худоби не порає, захорувала, шо, га… Тре буде завтра зайти, шо… — і продовжила розв’язувати кострубатими пальцями незліченні полотняні мішечки…

Наступного дня, в обідню пору, баба Шо-Га завітала до сусідів.

— Маріє, шо тебе не чути і не видно, га? Заслабла, шо, га?

— Та щось вітром весняним навіяло, голова болить…

— О-о, на тобі, піди до Гальки, най тобі яйця виллє, шо, га?

— Та не піду, бо роботи досить маю: моя Краса товчеться в хліві й товчеться, аж підлогу під собою проломала, ще й ногу пошкодила, тепер на пасовище не маю як гнати — шкутильгає.

— А Степан шо казав, га?

— Та шо казав — ніц… Почухав потилицю й пішов нові дошки гимблювати[11], а я мушу старі повикидати…

— Ну, то ти є моцна баба, шо, га…

— Та ще, бабо Ганко, Богу дякувати… — кректала Марія, виламуючи старі дошки.

— Видиш, не хтілась за мого Юрка йти, а було би, може, й тобі ліпше, і йому, шо? Га?..

Пісню за свого Юрка баба Шо-Га заводила з частотою набридливої спасівської мухи, бо вже й друга жінка ледве витримувала навіженого у своїй злобі хлопа, та й для Марії було великою удачею не стати невісткою прискіпливої тітки.

— Та так, так: найбільша риба — та, що залишилася плавати в річці, а найкращий кавалер — той, за якого не вийшла заміж… От ви, дав би вам Бог, вийшли-сьте би знов за свого дядька Ігоря?

— Ну шо ти, Маріє, така гостра на язик, га? Не можна про покійників так — шо, га? — Бабі Шо-Га її покійний чоловік на кладовищі більше подобався, ніж за життя…

— Ну то йдіть, провідайте його, там уже такий ладний тюльпан розцвів…

— Шо ти кажеш, розцвів, га?.. — і радісна баба Ганка поспішила на споглядання-любування нової квіточки.

А Марія, яка зазвичай утішалася «з-пустого-в-порожнє» з єдиною сусідкою, тепер була їй геть не рада: тривала підготовка сховку, і не треба було його нікому бачити, зовсім нікому… А тим більше бабі Шо-Га: син Юрко служив у поліції. Після візиту сусідки робота пішла швидше: з-під стійла корови Марія раз за разом вигрібала та виносила кошики й лантухи землі, яма поступово збільшувалась. Тільки змученій жінці кортіло перепочити, як перед очима ставав образ дівчинки в лахмітті, так схожої на її покійну доньку… «Хоча ні-ні, це і є моя донька… Як же їй важко там… До роботи, давай, Маріє, давай…» Степан укріплював і утеплював таємне підземелля дошками й тирсою; через два тижні під коровою була невеличка підземна кімната, перекрита в два ряди дошками з прошарком глини, дві дошки могли підніматися — вхід, верхні дошки на вигляд були старі та знищені, щоб не викликати підозр.

Марія почала посміхатися й жартувати — повернувся інтерес до життя: скоро, скоро її дитинка буде вдома, і ніхто, ніхто й ніщо не забере її знов… Степан ладен був врятувати не лише трьох людей, а й весь табір, аби лишень його Марія стала колишньою… З дубової скрині Марія витягнула святі для себе речі — плаття й светрики Мар’яночки — і довго з любов’ю та скорботою тримала в руках: скоро, скоро ваша господиня повернеться; а ще почала перешивати свої і Степанові речі для жінки й хлопчика.

Стояла середина травня — розпочався сінокос. Степана Врублевського всі жінки села ставили в приклад своїм спізнілим чоловікам-косарям: той уже викосив добрий шмат свого наділу. А Степан… А Степан майже втратив сон і вставав на світанку. На роботі, після сінокосу, він готував усе до втечі: старанно підбирав залишені водієм майора Шнітке шматинки, вимащені в бензин і солідол, і думав, думав…

Естер майже занепала духом: Степан ходив, наче не помічаючи її, і перестав носити їстівні подаруночки. «Щось, видно, я зробила чи сказала не так… Його сім’ю через нас можуть розстріляти, ніхто не схотів би ризикувати… Тож спасибі за те, що був до нас просто ласкавий… Хто зна, може, це остання добра людина в нашому житті… Видно, помилилася Гіта — не порятуємось ми…»

Степан навмисно не помічав Естер — це теж була частина його плану, і він не мав права на найменшу хибу — все має бути продуманим до найменших дрібниць. Одного дня, проходячи повз жінку, Степан, не зупиняючись, стиха промовив:

— Просіться всі троє на завтра на кухню… Краще мости дорогу, краще! — голосно закінчив для оточуючих.

«На кухню… Значить, допоможе, допоможе! Невже всім трьом?..» Мозок Естер напружено працював.

— Гіто, дай мені свою квітчасту хустину.

Циганка, нічого не питаючи, скинула її, обняла Естер:

— Бережіться, і все буде добре, і спасибі вам.

— За що, Гіто?

— За моє визволення.

Естер нічого не зрозуміла, але була вдячна циганці за підтримку.

— Завтра підеш у лазарет, попросиш звільнення на півдня — скажеш, що голова болить, в очах чорніє, і залишишся в бараку, — увечері мати дала тихий наказ Давиду.

У таборі давали полоненим дві можливості послабувати, а коли в’язні втретє не могли вийти на роботи, табірна машина відвозила їх у Белжець — у газову камеру… Для Давида це було вже друге таке послаблення, третє могло закінчити його юне життя — права на помилку не було…

Після полудня жінки з кухні, як і зазвичай, мали йти в ліс збирати дрова. Естер зайшла в барак за Давидом:

— Знімай, знімай свою одежу, — швидкими вправними рухами спорядила його в жіноче вбрання, голову замотала в циганську хустину. — Ходімо, — видихнула тривожно.

Розімлілі від травневого сонця, вартові не вдивлялися в обличчя жінок — чого на них дивитися, та й жінками їх важко назвати, так, скелети ходячі… Жінки вийшли в ліс, вартові присіли біля підводи, запряженої Орликом; Степан поклав на неї перший хмиз. Полонянки потроху розходилися по лісу, Степан теж потихеньку віддалявся за ними.

— Сюди, сюди, за мною, — метнувся за кущі, за якими починалося болото. — Заходьте туди, швидко!

Естер із дітьми слухняно зайшла по коліна в трясовиння.

— Тепер сюди, — підбіг Степан до болота з іншого боку.

Утікачі слухняно витягували ноги з грузької багнюки, що зі смачним чваканням неохоче віддавала своїх візитерів.

— Тепер стійте, а ти — за мною.

Давид обережно поставив ноги на онучі з машинним маслом; Степан зірвав з нього квітчасту хустину і щосили жбурнув її в глибоку частину болота, пообтирав його однією зі шматинок, просочених солідолом, — для знищення запаху, підхопив хлопчину на руки й швидко побіг просікою. Неподалік стояла ще одна підвода, доверху накладена сіном, яке так тяжко косив Степан, він позичив її в далекого родича: «Орлик щось захворів, а сіно конче треба забрати…» Степан спритно засунув Давида в приготований отвір усередині сіна й побіг за Мірою.

— Скидай, скидай це лахміття, — вийняв з-за пазухи невелику кофтину, а табірне кинув трохи далі хустини. Болото не засмоктувало одежі, і вона помітними плямами виділялася на корчаках. Естер від хвилювання вся трусилася, аж зуби цокотіли; скоро Степан обтер і переніс на воза і її, кинувши шмат одежі трохи далі в болото.

— Вйо, Зірка, вісьта, — підганяв батіжком кобилу до окраїни лісу. Тут на підводу всілася Марія, узяла віжки й спокійно повезла вантаж додому…

Степан перехрестився: «Дякую, Боже, що поміг у добрій справі!» Зняв із чобіт полотняні насадки із запахом бензину — стали в пригоді шматинки водія Шнітке — і чимдуж гайнув назад, до Орлика. Дорогою схопив оберемок хмизу — теж заздалегідь подбав аж про цілу його купу — і неквапно підійшов до підводи.

— Ну, що там, уже все?

— Ще трохи, і підемо назад, — обізвалась одна з жінок.

З боку болота почувся здивований крик сойки, що нагадував жіночий переляканий зойк.

— Ви чули? — з тривогою спитав Степан.

Вартові неохоче підвелися й пішли в бік болота, далі щось схвильовано зашварготіли.

Марія благополучно доїхала додому. Віз із горою пахучого сіна стояв перед хлівом. Утікачі, оповиті травним ароматом, ніяк не вірили: «Невже, невже вийшло?», і лише поколювання сіна зусібіч свідчило про те, що це не сон…

Марія відкрила сховок:

— Давайте, сходьте.

Так вони опинилися в напівтемряві невеликої стайні; посередині стояла вже приготована миска з водою і відро березового попелу.

— Мийтеся, мої бідаки, кінець настав вашим мукам… — Марія позмащувала голови всім трьом нафтою. — Щоб ті воші пропали… досить уже з вас крівці попили: і люди, і звірі…

Естер вправно мила дітей водою й попелом — як давно вони не мились і не відчували приємного дотику чистого одягу! Часто люди в захланній гонитві за досяжним і недосяжним навіть не задумуються, яке блаженство криється в простих речах. Люди, яким дана розкішна божа ласка — можливість здоровими ходити, бігати, підстрибувати, бути вільними у своїх діях, — впадають у депресії чи незадоволення від побутових сварок, від похмурої погоди, не того одягу, пісної їжі, відсутності марципанів, малих грошей чи ще чогось, чого «нема, нема і нема», а «хочеться, дуже хочеться і понад усе хочеться». І починають цінувати те, що здавалося вічним, нерухомим і незмінним, тоді, коли лезо хвороби відтинає від тіла ту божу ласку чи то стає геть погано. У таборі Естер згадала стару єврейську притчу, розказану їй ще мамою.

Бідний єврей, батько багатодітного сімейства, прийшов до найповажанішої людини, рабина:

— Шановний рабе, порадьте, що маю робити. Ну так мені зле, ну так мені вже погано: хатина мала, дітей багато, кричать, сваряться, жінка чогось хоче і хоче від мене — то заробляй, то діставай, то роби… Ну нема мені спокою.

Рабин вислухав, погладив у задумі бороду й нарешті дав дивну пораду: а ти приведи до хати козу — хай поживе в тебе тиждень, і за тиждень приходь…

Приходить бідний єврей за тиждень, плаче:

— Боже, як мені зле, зовсім зле: діти кричать, плачуть, жінка свариться, а коза смердить і ще постійно ме-е-е та й ме-е-е… Рабе, можна, я виведу її з хати?

— Ні, почекай ще тиждень, а тоді виводь і знов приходь до мене…

Через два тижні приходить єврей, світиться від щастя:

— Дякую, рабе, ви така мудра людина — мені так добре, так добре: діти не кричать, жінка не свариться, кози не чути… Як мені тепер добре!

Помиті й перевдягнуті люди теж були майже на піку щастя — табірне тваринне існування закопало всі-всі людські емоції десь на самісіньке дно душі, і потрібен був лікар-час, щоб знову усвідомити себе людьми. Марія з хвилюванням і трепетом дивилася на дівчинку:

— Як, як тебе звуть, квіточко?

Вимита й майже прозора дівчинка дивилася мовчки знайомими великими синіми очима.

— Міріам її звати, Міра або Мірочка.

Марії перехопило подих від чергового майже збігу.

— Вона оніміла від того всього, може, колись, з часом, заговорить, — промовила Естер.

— Можна, я буду звати її Мар’янкою — по-нашому?

— Так, це дуже схоже звучить…

Марія відчинила вхід до підземного сховку:

— Давайте, залазьте й сидіть там тихо-тихо; уночі будете на трохи виходити, а так вважайте, бо тепер ми з вами пов’язані однією ниткою — ниткою життя… Самі розумієте…

Бранці сиділи на обідньому перепочинку. Гіта, здавалось, хотіла ввібрати в себе кожну часточку сьогоднішнього дня: під співочий пташиний гомін із посмішкою вдихала на повні груди запахи весняного лісу, підставляла вимучене тіло теплим сонячним променям. Сьогодні особливий для неї день — вона це знала напевне. З лісу вийшли жінки, яких нервово підганяли до табору автоматники, ззаду Орлик терпляче волочив велику підводу хмизу. Усі невільники одразу зрозуміли: щось сталось… Лише Гіта не виявляла жодного інтересу до табірних новин: вона і так усе знала… Розлючений Шнітке з синхронністю маятника ходив туди-сюди перед понурими табірними шеренгами. Перекличка виявила відсутність аж трьох в’язнів: двох жінок і хлопця. Шнітке почувався обдуреним, а для будь-кого, а особливо людини зі зброєю, це було як привселюдний ляпас, тож його розпирало від бажання помсти. «Вівчарки не взяли сліду — отже, вони втопилися в болоті, це добре… Але як, як ниці євреї посміли розпоряджатися своїм життям?! Полегшення захотіли — пішли в інший світ… Підла-таки нація…»

— Сьогодні втекли троє жидів… Вирішили втопитися в болоті. Розстрілу інших цього разу не буде — потрібно закінчувати дорогу… Але всі сидітимете добу без їжі, — Шнітке витримав паузу… — І ще… — майор махнув, і вартовий підбіг до нього, тримаючи на дрючку квітчасту хустину, виловлену в болоті. — Чоловікам заборонено ходити в ліс. Один із втікачів переодягнувся в жінку. Євреї не носять таких… Це — циганське… Нехай вийде та, що посприяла втечі… Повторюю: чия хустина — два кроки вперед!

Усміхнена Гіта ступила вперед. Шнітке наче закипів від її посмішки — рвучко вийняв пістолет, і… куля пройшла між бровами… Розслаблене тіло Гіти нарешті дістало звільнення, і циганська душа полетіла у високе небо — до Бога й сина, останній раз споглядаючи улюблені зелені простори лісів, полів, табуни коней, маленькі дерев’яні хатки — усе звичне й дороге її циганському серцю — велике й неозоре з висоти, але надто мале, щоб знайшлася місцина і для неї…

Степан дуже вимучився й наче емоційно закляк. «Втекли, втекли», — повторював подумки чоловік. Аналітичний розум Шнітке не знайшов жодних доказів організованої втечі, недарма Степан так довго готувався.

Марія урочисто запалила свічки перед іконами й маленьким восковим ликом донечки, опустилася навколішки й почала розмову з Богом:

— Отче наш, ти, що є на небесах, нехай святиться ім’я твоє… Дякую тобі, Боже, що ти повернув додому душу моєї Мар’янки й допоміг врятувати трьох безневинних людей… То нічого, що вони з євреїв, які хотіли тебе розп’ясти, вони ж люди — творіння твої… Ти ж сам наказував любити ближнього свого, як самого себе… Та й син твій, Ісус, був вибраним сином єврейського народу… А українці — що, не роблять пакостей один одному?.. Теж, буває, і до вбивства доходить… Та й яка різниця: люди вони є люди… Допоможи, Матір Божа, накрий нас своїм невидимим омофором, щоб не рушили ті звірі в людській подобі ані їх, ані нас.

До хати нечутно зайшов виснажений за день Степан.

— Ще дякую тобі, Боже, за мого чоловіка — то є свята й найкраща у світі людина, я його люблю понад усе на світі… Після донечки, звичайно… Але він живий і повинен то зрозуміти й прийняти… — Марія закінчила молитву, піднялася.

Приголомшений Степан, який ніколи не чув таких слів від коханої, підійшов до неї ззаду й міцно обняв.

— Моя ж ти хороша, найдорожча, кохана жіночко, — обціловував вродливе лице, зволожені волошкові очі, відкрив тугі й спраглі близькості груди — і цілував, цілував… Спочатку один маленький, а потім зграя метеликів залоскотали в животі Марії — забута пристрасть спалахнула з силою вулкану. Давно вони так не могли натішитися одне одним, як у той вечір…

Баба Шо-Га, після заходу сонця звично глянувши в бік сусідів, аж перехрестилася: хоч усе небо було вкрите темними хмарами, та наче якийсь стовп світла стояв над садибою Врублевських. Звідки їй було знати, що то всі ангели світу зійшлися подякувати тим, хто в скрутний час сатанинського мороку й тваринного жаху зберіг у душі своє людське, посіяне Богом, і без сумніву і страху поклав на шальки терезів свого життя три інших врятованих життя… Нарешті на довгі молитви Марії вдячні небеса відгукнулися: у хатину була послана малесенька нова душа…

Естер із дітьми вперше за тривалий час опинилися в чистоті, теплі й спокої. У їхній підземній кімнатці місця вистачало, щоби всім трьом лягти, і ще трошки для нехитрих пожитків і відра для справляння потреб; висота — якраз на рівні зросту Естер. Через невеликий отвір у стіні, як казали місцеві, люфт, надходило свіже повітря, і можна було здогадатися, який час доби. Зверху над ними мирно сопіла, час від часу постукуючи копитами, велика чорно-біла корова Крáса — Марія через розкішні для будь-якого художника-абстракціоніста плями всіх корів називала Красими. Для Марії Краса була більше ніж просто звична для кожного сільського двору годувальниця. Та й що казати — у селі був справжній культ корови, так що кожен вдумливий історик, склавши два і два, міг докумекати, звідки взялося населення Індії — правильно-правильно: це нащадки українських аріїв, тільки розлінилися там, у теплому кліматі, так тяжко гарувати біля корови…

Усі події життя селян визначалися коровою: скільки дітей можна народити і, відповідно, прогодувати, а чи вже чоловіку до жінки — зась, і доводилось відлученому хлопові задовольнятися спогляданням чужих жіночок у звабливій позі прополювання городів… Та й кожна жінка в селі жартувала, що найкращий коханець — це город: і пози різні, і сім потів зійде… Корова керувала, коли вставати, коли лягати; корову треба доїти й виганяти — світанок і схід сонця, корови йдуть на обід — перша година, корова йде до стайні — захід сонця… У травні й червні весь люд із мурашиною наполегливістю сновигав із косами та вилами по пасовищах і узліссях — та ж молоко в корови де? Правильно — на язиці! І посаг дівчини теж визначався рогатими му-му…

Чи то корова дійсно розуміла людську мову й вбирала в себе філософські речі Марії, які вислуховувала під час доїння, чи то Бог посилає нам споріднені душі не тільки серед людей, а й серед тварин, та характером Краса вдалася у свою господиню: була переповнена власною гідністю й незалежністю, яку охоче демонструвала і людям, і посестрам по пасовищу. Гордо несла своє велике тіло туди, куди її кликав апетитний трав’яний запах, відмахуючи хвостом усі словесні претензії сільських пастухів, бо бити її прутиком, як інших, вони не відважувалися: Краса не втікала, як решта, а розверталася, приймаючи позу бойового іспанського бика, і довго спідлоба дивилася розумними великими очима на своїх мучителів — після такого гіпнозу ті починали, як буддисти, вірити в реінкарнацію людських душ у тваринні… Марії вона була і годувальницею, і хоч німою, але порадницею: жінка коло неї роздумувала про все на світі, і Краса, як істинний психолог, мовчала, а чуючи запитальну інтонацію, видавала вологими оксамитовими губами шумний подих, який правив Марії за знак того, що вона на правильному шляху. Краса відчувала свою вищість над людьми, які її оточували й залежали від неї майже в усьому: по-панськи неквапно вона виходила з хліва, трохи роздумувала, чи підходить їй сьогодні погода, домагалася смачного окрайця для заохочення і неохоче виходила до менш гонористих коліжанок по паші…

Тепер не тільки Степан і Марія, а й сільська королева корів Краса була утаємничена у велику справу порятунку безневинних людей, і ті теж цілком залежали від неї: для Естер із дітьми вона була їжею, захистом-оберегом і теплом. Марії, яка зранку зачепила її звичним «Но, Красо, вставай», під розумним і ображеним поглядом корови аж соромно стало за свою безцеремонність:

— Ти ж наша хороша, мамуся ти наша, вставай, уже сонечко зійшло, пастися підемо… тільки людей нагодуємо, — такі слова краще вплинули на Красу, і вона дозволила себе доїти.

— Як спалося? — підняла дві дошки Марія. — Не холодно?

— Усе добре, Маріє, спасибі.

— Тримайте хліб і до хліба, — Марія подала невеликий бідончик із молоком. — Будете, пробачте за слово, як їжаки: ті вдень сплять, а вночі ходять, але з кращим доглядом… Ми з Красою вам його обіцяємо… Так, Краса?

Корова шумно видихнула, в усьому погоджуючись з обожнюваною господинею.

— Ну, а як там наша Мар’янка? — заглянула в підпіл Марія.

Уперше за рік Мірочка виспалась у теплі і в товаристві лише рідних людей, а зараз, роблячи ковток за ковтком, наче прислухалася до давно забутого смаку справжнього молока. Для Давида цей сніданок видавався найсмачнішою їжею в світі.

— Степан казав, що все в таборі добре; подумали, що ви втопились у болоті; дасть Бог, не шукатимуть більше. Лише одну циганку розстріляли — за якусь хустину… Добре, піду я.

Марія старанно заправила дошки на місце, на них кинула жмутик соломи — нічого ззовні не видавало сховок.

У напівтемряві по обличчю Естер потекли сльози: «Гіта… Так ось за що вона дякувала… Хороша людина була…» Жінка сиділа, обійнявши Мірочку, і пестила дочку по шовковистому після нафтової купелі волоссю — вона пам’ятала слова доктора Ляндесберга про те, що час, ласка і спокій — найкращі лікарі для донечки. Тепер вони мали досить часу — аж до невідомості, і лише необережність могла його різко обірвати.

Давид сидів і думав, як сильно змінилося їхнє життя. Ще до війни вони були найщасливіші люди на землі: робили, що хотіли, мали повну сім’ю, власне житло, власну думку, вірили й будували плани на майбутнє. Ще вчора вони були як робочі віслюки… Хоча ні, до робочої худоби краще ставляться… Сьогодні вони майже вільні, але тільки від каторжної праці… Учора вони бачили сонце, а від сьогодні — тільки місяць… Учора їхнє життя залежало від волі Шнітке, а сьогодні — Марії та Степана…

— Мамо, а чому люди такі різні, якщо Бог, що їх створив, один?

— Усе залежить від сили їхньої віри, сину… Це як коріння, яке живить душу і вчинки. Людина без віри — як перекотиполе: несе його вітром хтозна-куди, і всяке сміття на нього намотується.

— А от дивись… Пригадай, скільки і серед євреїв було таких, хто нас і бив, і принижував, пам’ятаєш, там, у гетто, — а я з ними в синагозі молився… І Шнітке на шиї мав хрестика — я бачив, коли він обливався водою… І Марія зі Степаном — теж християни…

— Так, заповіді Бог дав і для християн, і для іудеїв однакові, це правда… А люди різні чому у своїх вчинках?.. Коли селянин сіє, то насіння, хоч і одне, але по-різному родить на різних полях… В одних воно пускає сильне коріння, і все, що робить людина, — це як крона, що розвинулася від нього: у когось — сильний дуб, у тіні якого відпочине й інша душа, а в іншого — отруйний олеандр, бо собі добре, решті — отрута… От дивись, ми троє зараз неначе святкуємо наш Суккот, або свято куренів. Хоча воно восени і лише тиждень, для нас воно триватиме більше… А ти, до речі, не забув, чому його святкують?

— Ні, звісно, не забув: ми проводимо сім діб у куренях, згадуючи про той час, коли наш народ жив у пустелі після виходу з єгипетської неволі…

— Так, Давиде, і ми вийшли з неволі, і це наш курінь, і навколо теж майже пустеля… Так от, ти знаєш, що в Суккот має обов’язково бути букет із чотирьох рослин…

— Так, це… дай пригадаю, бо в нас у Львові вони всі не росли, лише верба… Ага, пригадав: етрог, фінік, мирт.

— Так, синку, а знаєш, чому саме вони? Бо це є символи людей за силою їхньої віри, — продовжувала мати. Етрог подібний до лимона, має чудовий запах і смак — це ті, хто чудово тлумачить Тору й сумлінно дотримується виконання всіх заповідей…

— Як наш рабин… — замислено мовив Давид.

— Лулав, або пагін фініка, не має запаху, а лише солодкий смак — це ті люди, які поверхово знають Тору, але виконують заповіді Божі… Є ще люди, які самі не виконують заповіді, але вчать інших розуміти Тору — цим людям відповідає мирт, гарна рослина без смаку, але з духмяним запахом… А річкова верба і без смаку, і без запаху — це люди, які не вчать Тори й не дотримуються заповідей божих. Їхні листочки, що нагадують губи, — це ключ до молитви, і вони можуть ним скористатися. Але всі ці рослини ми в’яжемо в один букет, бо ми всі — люди, які мають допомагати одне одному.

— Ти все знаєш… Дякую тобі, мамо, за все-все на цьому світі, — пригорнувся Давид до матері. — Ти теж як етрог.

Естер приголубила сина, трішки помовчала й додала:

— Так і всіх людей можна поділити, незалежно від мови, віри… Просто не кожному приємно усвідомлювати, що робота його душі недостатня, і ховаються такі за дотриманням зовнішніх ритуалів… От Гіта з табору… Скільки вона допомогла… Та й життя своє разом із хусткою нам віддала… І хреста, як Шнітке, напоказ не виставляла, просто молилась… Бог у душі в неї жив…

Спекотний травневий день добігав кінця, небо затягнули високі сірі хмари з рожевим відблиском знизу. Той, хто хоч коли-небудь проводив цілісінький день у маленькому приміщенні, може собі уявити, як кортіло Давиду, Мірочці й Естер хоч на трохи вийти. До хліва, ритмічно поцокуючи, зайшла Козетта, потім поважно ступила Краса, за ними — Марія.

— Ось ми вже вдома і зараз вечеряти будемо, — присіла на маленький стілець і розпочала доїння. — Ой і важкий день сьогодні видався, — розпочала свої денні новини Марія. — Зранку хліб вчинила, уже допікається в печі, па-а-ахне на цілу хату, скоро скуштуєте; потім буряки треба було прополоти — просто на полі мусила лягати, щоб спину розрівняти… А вдень Краса як здуріла, — до лісу пішла, лісовичка ж ти моя… Уже і ягоди скоро будуть. Та ну їх, ті ягоди… — примовкла Марія.

Для Естер і Давида було великим щастям почути ці прості теревені: сила загостреної в темряві уяви переносила їх то в поле, то в ліс і дозволяла яскраво уявити всі прості образи недоступного для них наземного царства звичного життя.

— Ну, їжачки мої, їжте на здоров’я, — підняла Марія дошки.

— Спасибі тобі, наша рятівнице, — мовила Естер.

— Тітко Маріє, а ми зможемо сьогодні хоч на трохи вийти?

— Що, Давидку, ніженьки вже би побігли-побігли? — посміхнулася Марія. — А дівчинка що там наша — мовчить?

— Усе буде добре, молимось про її видужання…

— І я молюся… Бог нас почує, і буде наша Мар’янка щебетати, як та пташечка…

— Спасибі, Маріє…

— Ну, вже як добре стемніє, то обережно хтось вийдіть, добре роззирніться — тут усі хати далеченько, ми до цвинтаря найближче, а його ввечері всі минають… — зараз для нас то добре… Там і посидіти вночі можете, і походити… не бійтеся, ніц із вами не станеться… Живих треба боятися, а не мертвих… Тільки через дорогу баба Ганка живе, але вона з півнями лягає…

Уночі Давид обережно підняв дошки: Краса спокійно подивилася на нього великими вологими очима і навіть не піднялася; лише стривожено мекнула Козетта і в чомусь засумнівалися сонні кури. Хлопець обережно вийшов на вулицю — уже не світилося в жодній сільській хатині, і Давид повернувся за своїми. Нічне небо розрізали яскраві блискавки, але грому ще не було — наближалася гроза. Естер із дітьми тінями шмигнули до цвинтаря — він був метрів за двадцять від обійстя Врублевських. Нічне повітря було напоєне весняними пахощами різнотравного буйноцвіття — після цілісінького дня перебування в тісноті хлівної схованки кожен ковток свіжості ніс людей рікою неземного блаженства. Химерні польські надгробки й кремезні хрести в спалахах світла лишали в голові Давида фантастичні чорно-білі фотографії. Естер із Мірою присіли на лавочку перед якоюсь могилкою; м’який килим барвінку мереживним гаптуванням з’являвся під час спалахів.

— Боже, як добре, як гарно… Спасибі вам, мертві, що рятуєте нас, живих… Вибачте, що прийшли до вас уночі…

Давид відчував себе майже щасливим: йому хотілося підняти руки до неба й кричати: «Спасибі тобі, Боже, за цих два дні спокою, щастя й волі — дні нашого щастя». Естер, яка завжди боялася трьох речей: блискавки, кладовищ і щурів, — раптом зрозуміла, що цього страху більше нема, і щаслива посмішка не сходила з уст, і кожна клітинка тіла прагнула цієї життєдайної грози. Громовиця наближалася, і перші важкі краплини поспішили додолу — люди з задоволенням підставляли лиця весняному дощу. Блискавки навхрест краяли небо, наче небесні боги затіяли над селом гігантську космічну битву; звук і світло збіглися в часі — місцина опинилися в епіцентрі стихії.

— Міква… міква… — радісно шепотіла Естер, розтираючи небесну вологу по лицю.

— Міква, міква! — радісно підхопив Давид, скидаючи з себе сорочку. Щось напружено згадувала Мірочка, і струмки зливи намагалися вимити з дитячої голівки весь бруд перенесених бід і принижень.

— Міква, міква… — безперестанку кричав Давид, наче протягуючи тонку, давно забуту ниточку спогадів у вушко крихітної надії на краще…

І один день життя — це все ж таки життя, а це була ще й найщасливіша мить за останній час… Естер стояла, піднявши руки до неба, її вуста шепотіли молитви про спасіння, а Давид, радісний і збуджений, наче танцював між могилками. Живі, стоячи на мертвих, з усією силою відчуттів насолоджувалися кожною хвилиною свого життя, а присутність смерті додавала ще більше бажання жити.

— Жити, я хочу жити-и-и! — кричав небу Давид, і мовчазні цвинтарні символи смерті своїми антенами відсилали це прохання вище.

Танець життя на сільському кладовищі час від часу освітлювали феєричні спалахи, а грім наче відповідав: «Т-т-та-а-ак! Т-т-та-а-ак!» У баби Шо-Га на дощ боліли кості, і вона довго не могла заснути. Визирнувши у вікно, стара аж вклякла від страху: на цвинтарі, у спалахах блискавки, вона побачила щось та-а-аке… Якісь дві темні фігурки з піднятими руками дивно рухалися між хрестами: то з’являлись, то пропадали… Стара марно намагалися витерти шибку, а зовні по ній лило і лило…

— Здалося, шо… Чи ні? Видно, чорти з тією грозою з-під землі вилізли… Прости Господи, а може, то неупокоєні душі, га?.. Нє-є, здалося, здалося…

Стара, хрестячись і шепочучи щось, поплентала до ліжка.

Із червнем прийшли Зелені свята, або Трійця. Марія любила це свято: заквітчувала кленом одвірки хати й стайні, по галявинах лісів визбирувала пахуче зілля лепехи, або шувару[12], розкидала його по долівці й гостро відчувала, як її «Я» розчиняється в усьому живому навколо, а світ людської пихи, заздрісності й повсякденних проблем якось тьмяніє: чи то настав пік травостою і найбільших покосів і було не до смакування образ, чи то всі згадували, що треба ретельніше виконувати християнські обов’язки, — та село стихало і кожен поринав у наведення ладу в хаті і в помислах… Степан тепер спішив додому: повна фізична й духовна гармонія з Марією виводила їх обох на вершини найвищої насолоди одне одним. Марії подобалося в чоловікові геть усе, а особливо запах, вона вирізнила б Степана із зав’язаними очима серед сотні… ні, серед тисячі чоловіків. Це був її і лише її запах улюбленого чоловіка. Часто перед пранням Марія нюхала його сорочку, і цей запах збуджував її, як молоде вино. Степан купався в пристрасній любові дружини й розумів, що саме врятовані люди якось пробудили жінку до нового життя… «Хай там як, але ми вчинили по-християнськи, і, напевно, це є Божа нагорода… Невідомо, скільки вона триватиме: місяць, рік, два… те блаженство душі і тіла того вартує», — думав Степан. Марія почала дуже гостро відчувати всі запахи, звичні раніше підсилювалися в кілька разів. Трави, квіти, худоба створювали неймовірну симфонію запахів, у якій жінка безпомилково впізнавала кожен.

— А у нас сьогодні — Зелена субота, Зелені свята починаються, киньте трішки і собі на долівку шувару, — Марія подала з вечерею зелень у сховок.

— А що це за свята? — поцікавився Давид, приймаючи лепеху.

— По-іншому п’ятдесятниця, це поява святого Духа, який увійшов в апостолів з неба, ми ж хрестимося: «В ім’я Отця, Сина і святого Духа. Амінь». Так от, на п’ятдесятий день після Великодня святий Дух зійшов із неба у вигляді таких вели-и-иких огненних язиків, які зайшли в апостолів і дозволили їм нести слово Боже…

— А у нас теж є п’ятдесятниця, — відгукнувся Давид.

— Та? — здивувалася Марія.

— Так, ми святкуємо її як день, коли люди отримали від Бога Десять заповідей… Щоправда, ми називаємо це свято трохи по-іншому — Шавуот…

— Але теж даємо зелені, — долучилася Естер.

— Гм… дивись, як багато схожого між нами, — здивувалася Марія.

У неділю зранку дзвони старої сільської церкви навпроти хатини Врублевських звично закликали людей до святкової служби. Усі-усі: від малого до старого — поспішили на закличний дзвін, бо найбільшим сільським гріхом було невідвідування церкви. Поляки, євреї, місцеві німці й українці ревно трималися купи, кожен своєї, через костели, синагоги, кірху, церкву — важко було вижити поза межами клану. Святково одягнуті Марія та Степан перейшли через дорогу, шанобливо вітаючись з односельцями. Після смерті донечки для жінки було справжнісінькою мукою відвідування недільних відправ: численні діточки, розсіяні між вірянами, нагадували про непоправну втрату, і Марії хотілося впасти на долівку обличчям, щоб їх не бачити, і молитися, молитися… А ще жінка відволікалася на сторонні запахи, звуки, перешіптування. «І навіщо ж ви сюди йшли, як не збиралися віддати цей час молитві… Як нема Бога в серці, то в церкві ви його теж не знайдете…» А люд сумирно ходив до церкви — молитися, сповідатися, причащатися, щоб, механічно відтарабанивши призначені на спокуту молитви, далі грішити без особливої задуми.

Перед Марією показно била поклони чолом товстозада Оксана з губами-варениками, які через малу вирізьбленість нагадували зовсім іншу частину жіночого тіла; дуже вже любила гріховні утіхи й чоловіку наростила та-а-акі роги, що дивно, як проходив у браму… Поруч Галька — перша «праведниця села», так могла у своїй заздрості перемити кісточки, що й архангели би на божому суді так не потрафили. «У своєму оці сучечок, а в чужому — колода» — це було саме про неї… Але так майстерно вони обидві ставили у велику заслугу ту показну боголюбність, що були перші авторитети сільського жіноцтва… Як гуска, крутила головою з презирливо підтиснутою губою й м’ясистим шнобелем Славка: хто там у що одягнутий?.. Найбільшою насолодою для неї було палити зілля на городі, причому вологе, щоб побільше й подовше диміло, і обов’язково — на ту сусідську хату, де щойно вивісили сушити випрану білизну, а як дим не потрапляв, то вправно переносила багаття на потрібне місце — знала, що всі мовчатимуть, бо паління хмизу було звичною сільською справою… Красиво хреститься… Вчинки, вчинки людей були красномовнішими за їх святенницький образ. Навіть ті, хто не виконував одну чи дві заповіді Божі, не вважали себе грішниками — цього мало, а решта виконуються, нащо заморочуватися якимось там самоаналізом… Бо для праведних і вірних християн села головне — вчасно висповідатись і сумлінно ходити до церкви… Та й священник теперішній міг учудити, то не колишній, якого Совіти десь прибрали, а дали такого, що міг служити і Богу, і чорту; не бачив він нічого грішного в тім, щоб вичитувати посеред служби список, скільки, хто і з якої хати винен йому яєць, сметани, борошна… Марія більше любила свої домашні розмови з Богом — на них не було цього нальоту фальші. Та й у Біблії, яку вона ретельно перечитала вже кілька разів, не було припису про те, що треба обов’язково ходити до церкви; молитись, вірити, дотримуватись… — то так…

А ще сьогодні Марії було важко стояти серед людей, бо запахи просто-таки перли на неї з незрозумілою силою, відволікали й душили щільною пеленою. Жінка протиснулась до виходу, скинула хустку, віддихалась:

— Щось не можу, щось не те… Степане, проведи мене…

Сільський люд після церкви плавно перетік через дорогу на цвинтар — пошанувати молитвою померлих. Для Естер із дітьми це теж була подія: вони чули вже забутий людський гомін, сміх, розрізняли голоси…

— Який час цікавий настав, — задумливо мовив Давид, — ми, люди, повинні ховатися від людей, хоча й нічого їм не зробили…

— Не звинувачуй усіх, сину; настане час — і ми вийдемо звідси, і я не хочу, щоб ти зневірився в людях. Люди як люди, є різні, і повір, більшість із них — добрі люди з великою душею. Може, вищі сили дали нам це випробування, щоб і ми стали кращі, більше їх розуміли, довіряли? Ваші тіла — це амфори, а чим вони будуть наповнені: чистою життєдайною водою чи кислим оцтом — залежить від вас…

Під час обіднього доїння Марія жалілася в пустий простір стайні:

— Та що ж воно таке — запахи йдуть, аж голова паморочиться від них… Навіть не знала, що й метал запах має… А тебе, Краса, кожен раз купати доведеться тепер, чи що?

Цівки молока утворювали густу пінку в маленькому бідончику. Жінка виглянула з хліва: ні, не йде баба Ганка, — і передала пиріжки, сир і молоко Естер із дітьми.

— Маріє, то ти, напевно, вагітна… Я теж, як ходила з Мірочкою, усі запахи чула. Вітаю тебе.

Ошелешена Марія застигла, потім, кинувши відро з молоком посеред стайні, погнала до хати.

— Спасибі, Боже милостивий, і ти, матінко Божа, і ви, усі ангели світу, за той найбільший дарунок, який ви мені дали, — стоячи на колінах перед образами, палко промовляла Марія. — Степане, Степаночку мій, у нас буде дитинка, — обернулася до чоловіка. Обнялися і довго так стояли, не витираючи сліз радості. «Дитинка, дитинка… Наша… Наш ангелочок… Нарешті…» — новина співала в головах радісною пташкою, робила їх найщасливішими на землі.

Баба Ганка Шо-Га приймала на свята сина. Той нечасто заходив, бо жив на іншому кінці села. Наскільки був красивий, показний і роботящий, настільки й мав чорну й підлу душу. Юрко мав уже другу дружину — купувалися бідолашні на гарне личко й облесливі слова, — але, як і перша, вона плакала та стогнала від його незрозумілого деспотизму.

— Чого горнятко не стоїть на своєму місці? Вставай, курво, до роботи, до роботи! — і в морду, і в морду… — Буде, як я сказав.

І не мала ні бідолашна, ані її батьки ніякого права голосу. «Бик удома?» або «Що наш бик робить?» — тихенько перепитували один одного, шиючись по закутках.

Лихословив так, що боялися його всі — від односельців до псів. Деякі стають добрішими, як приймуть на груди чарчину-другу, але тільки не Юрко-бик: у нього зразу просиналось тваринне бажання дати у фізію комусь із хатніх. Юрко вдався в покійного батька, тож найкраще з ним обходилась його мати, яка за довгі роки побоїв і принижень навчилась безпомилково визначати настрій — колись чоловіка, а тепер і сина.

— Юрчику, попробуй ще сира з зеленою цибулькою, ти ж любиш, шо… Маленьким був, то щепір’я[13] так ївсь, так ївсь, га…

— Як там Марія поживає? — поцікавився син, дивлячись у вікно навпроти.

— Та як, як… потихеньку… во, і сира мені дала. Щоправда, якась скупа останнім часом зробилася: і молока менше дає, і хлібом уже не ділиться…

— Ще не в тяжі?

— Та ні, ні, щось там, тево, не виходить у них зі Степаном… — стара раптом сповільнилася й поставила миску. — Ні, Юрчику, ні… Не треба вона тобі, шо…

— Не твоє то діло, зрозуміла?

— Та так, так, зрозуміла… Бери, бери, їж. А знаєш шо, я таке шось виділа, — вправно перевела мову мати. — Два тижні тому в грозу на цвинтарі чорти повилазили, і як блискавка вшкварить — р-р-раз! — один чорт на хресті скаче, — два! — і вже двоє їх бігає!

— Дурна ти мати є…

— Дурна, дурна, — запопадливо зі сміхом погодилася баба Шо-Га.

Юрко аж навіснів від спогадів про Марію: колишнє шалене обожнювання за довгі роки переросло в ідею-фікс помсти…

Так, це вона, вона винна, що він не може ні з ким зжитися… Усе було б інакше. От курва…

— Чорти, кажеш?.. Ну-ну…

Червень сипав грозами й рясними дощами. У підпіллі було парко, і навіть люфт не рятував від задухи. Естер із дітьми не могли дочекатися сутінків, щоб подихати свіжим повітрям на кладовищі. Як випадали місячні ночі, то можна було розгледіти надписи на могильних табличках. Давид зі своїм допитливим розумом поступово вивчив усіх покійників села й навіть устиг побачити цікаві речі, над якими потім філософствував у денні години. Він зауважив, що чоловіки переважно не доживають кілька днів до свого дня народження, а жінки відходять кілька днів по ньому: то, напевно, жінки більші мрійниці й люблять подарунки чи плекають більше надій… Отже, мрії й сподівання на краще подовжують життя?.. З десяток жінок були упокоєні разом із дитинкою — померли під час пологів, важка, видно, то справа для жінки… Дізнався, що багато люду вимерло десь неповних тридцять років тому — був якийсь мор у селі…

В одну з таких ночей він підкликав матір до маленької могилки, і Естер зрозуміла, який великий біль довелося пережити сім’ї їх рятівників. «Але якби не ця втрата, то чи допомагали б вони нам… Який парадокс… Лише власний біль відкриває очі на страждання й біди інших, робить співчутливими до чужого горя. Ситий голодного не розуміє, як і здоровий — хворого…» — думала жінка.

— Давайте дочекаємося зірочки, що падає, і загадаємо бажання — нехай усе щасливо складеться в Марії з новою дитинкою, — пригорнула мати до себе дітей.

Їхній світ поступово став чорно-білим… Пахли чудові чорно-білі квіти серед темних хрестів і гробовців, освітлених майже білим місяцем на чорному нічному небі… Невдовзі заспівали перші півні, і сім’я поспішила до свого сховку, який для них став світлим острівцем спасіння в чорному океані зла… Темною й теплою горою мирно спала їхня наземна чорно-біла хоронителька Краса, і довгий час замотувався на велику бобіну чорно-білого кіно…

Передобідню тишу наступного дня розірвав несамовитий крик зі сторони хати баби Ганки Шо-Га:

— Чортиця, чорти-и-и-ця рога-а-а-та! Щоб ти вже здохла, ше й копитами накрилася! Шоб твою господиню качка копла, шоб вона всралася! Ма-а-рі-і-іє, шляк би тебе трафив, чи ти там видиш, чи ні-і-і… Як твоя курва над моїми грядками познуща-а-ала-ся-а…

Зі сторони церкви в свою сторону цвинтаря, скоївши страшний гріх грядкожерства, неслася, мекаючи, напуджена Козетта; з морди звисали обскубані свідчення злочину; ззаду з несподіваною для свого поважного віку спритністю гналася, завиваючи прокльони, баба Шо-Га з дрючком:

— Шо я тепер робити буду, бідна й нещасна, га? І капусточка, і огірочки, і салата… О-о, моя салата… Шоб ти вже гімном своїм вдавилася, чортице!

З хати вибігла Марія, швидко все зрозуміла:

— Пробачте мені, тітко Ганко, повіддаю я вам то всьо — як не капустою, то молоком…

— На холєру мені твоє молоко, шо я тепер ціле літо робити буду, га? Шо, із твого молока мені огірок чи салата виросте, га? Пильнувати свою курву тре було, шо, га?! Бі-і-ідна я, бідна, помру від голоду-у-у…

Марії, яка годна була все віддати за збиток, набридло те підвивання:

— Ну то продасте одну шалінову хустину, то й голоду не буде…

Баба Ганка на мить завмерла — тема шалінових хусток була її священним табу: кривошию бабу Шо-Га ще більше викрутило від злості, і навіжене сіре око вп’ялося поглядом у Марію:

— Ти… Ти моїх шалінових хусток не руш… У сраці булась, гімно виділась…

Останні мости дружби між церковною і цвинтарною стороною були остаточно спалені.

— Поцілуй мене в сраку, шо, га! — плюнула розлючена баба Ганка, і Марія добре розуміла, що то є дуже-дуже надовго… — Мої хустки їй в око впали… Та хто ти така, шо, га? — бурчала стара, вертаючи додому.

Шо-Га відчинила стару дерев’яну скриню, по-місцевому куфр, і довго заспокоювалася: гладила й перескладувала своє нечуване за сільськими мірками багатство — тонкі шерстяні квітчасті хустини, наче сама згадка Марії могла забрати хоча б одну з них.

— Нікому… нікому не дам… нема чого… сама буду ходити… — видавала хрипкий шепіт над казковим різнобарв’ям.

Хустка, як найчастіше змінюваний атрибут, визначала модність її власниці й була найбільш обговорюваним предметом гардеробу та об’єктом заздрості сільського жіноцтва: не одна не могла спати після недільної служби, уздрівши нову красу на голові баби Ганки… Скільки їх було в баби Шо-Га, вона знала достеменно — аж сто двадцять одна, і всі відрізнялися квітами, краєм, тлом, та лише незначна частинка бачила коли-небудь свіже повітря… Шо-Га, замкнувши хату зсередини, часто дефілювала в них перед стареньким темним дзеркалом, і її душа розцвітала, як ті квіти на хустині, — так вона втікала у свій закритий приємний світ від постійних деспотичних виходок спочатку чоловіка, а потім і сина. У тому світі не було важкої праці, не треба було полоти й доглядати городи, і чудові казкові квіти фантастичних кольорів і відтінків розцвітали самі без догляду, ніколи не в’янучи, а Ганка була їх королевою, завше красивою й молодою, і всі уявні колишні кавалери були біля її ніг; до уваги в той момент зовсім не бралося те, що вони вже всі знайшли спокій навпроти…

Хустки на всю велику родину на адресу Ганки надсилав рідний брат із Канади, який тяжко працював там; знаючи, що за п’ять таких хусток можна купити корову, десь там, вдихаючи хімічні випари на заводі, мав надію, що вся родина безбідно живе, — наївний… Лише обом своїм невісткам — колишній і теперішній — баба Ганка дала по одній хустині, та й то не могла вночі спати, згадуючи їхню красу, яка відійшла від неї та її куфра… Якби жінці дали вибирати: або хустковий скарб, або син — вона б дуже довго думала, і хто зна, на чию користь був би вибір… Хоч родина рідної сестри бідувала, бабі Шо-Га було все одно: квітково-хустковий рай не передбачав іншого власника — навіть думка про втрату хоч якої з дорогоцінної колекції нависала чорною хмарою гріховності над головою Ганки й псувала настрій надовго. «Люди, вони всякі, більше паскудні, ніж файні… а хустки, о-о-о, це краса… вони бездоганні… мої… мої… Ніхто не вартує моєї краси… не віддам…» Старечі очі недобачали, що їй таки довелося поділитися своїм скарбом з підлою і крихітною міллю, яка успішно кілька літ множилася в натуральному шерстяному вмісті погано зачиненого куфра, перетворюючи гіпотетичне стадо родинних корів у тлінне решето… Та й душа її була, як та з’їджена міллю хустка: і від людей мала небагато приємного за життя, а людям віддала ще менше — Ганці подобалось, як хтось давав їй, бо дати щось навзаєм було рівноцінно подвигу. Тож нинішнє гурманське обжирання Козетти її городиною не мало ніяких перспектив прощення в баби Ганки.

— Чекай-чекай, от прийде Юрко, він вам зробить, — з ненавистю прохрипіла, споглядаючи сусідське обійстя у вікно…

Засмучена Марія доїла корову.

— Господи, що ж то тепер буде, не знаю… Син у неї впертий, недобрий, як той бугай негачкований, та ще й у поліції служить. Якось би то залагодити, бо нам усім ворогів не треба, о ні-і-і… Що ж ти накоїла, Козетточко моя, скотино ти засрана?

Прив’язана Козетта, зачувши своє ім’я, по-ангельськи лагідно мекнула.

— Маріє, а може, заплатити їй? — порадила з-під підлоги Естер.

— Та ти ж чула, ніц, ніц не хоче… Пропонувала їй молоко, капусту, так бачиш, у чому справа: у нас усі люблять дивитися, як воно росте, і ходити біля городини, та й потім є чим перед людьми похвалитися чи поговорити про що… А наша Козетта її тої радості позбавила — то не просто врожай…

— А що, вона так багато зжерла? Невелика ж тваринка…

Марія піднялася духом:

— Та ти, напевно, правду кажеш, не корова все-таки на грядки влізла, щось мусила залишити… Але за збиток я мушу щось їй дати, тільки не знаю, що саме…

— Візьми, попробуй оце дати, — Естер простягнула Марії делікатний золотий ланцюжок.

— Яка краса, — зачарувалася на мить Марія. — А звідки… ну, це неважливо… Ти знаєш, мені ніколи не хотілося золота, як іншим дівчатам… Метал як метал, тільки жовтий… Усі, хто його носять, набундючуються, як індики, і шукають до мови таких самих індиків із золотом… Добре, відправлю Степана до старої з вибаченнями… Що, поможете тітці масло вибити?

Давидові аж руки свербіли вже що-небудь робити:

— Так, так, так! — радісно засміявся хлопчина.

— Ну то піду принесу маслобійку, бити доведеться довго, і хлів замкну, щоб ніхто не заліз… А ти, злодійко, сьогодні вже сита… А молоко ж яке в тебе на сусідській салаті буде, м-м-м… пальці оближеш… А може, ше й баба Ганка буде їх облизувати?..

Козетта була сама покірність і мало не всміхалася гострою мордочкою…

Увечері Степан сходив до баби Шо-Га, і після довгих перепрошувань гріх Козетти був прощений, та, на жаль, не забутий, а марнославна баба Ганка отримала на свою в старечих складках шию, як у галапагоської трьохсотлітньої черепахи, омріяний замолоду золотий ланцюжок і, втішена новою прикрасою, вирішувала важку дилему: як зробити так, щоб і хустка шалінова на голові гарно виглядала, і ланцюжка золотого було видно. Після довгих примірок виходило на те, що треба ще більше схилити голову набік: тоді хустина звисала, відкриваючи ще один ультрамодний сільський аксесуар. Задоволена Шо-Га проказала вдячну молитву за добре розв’язання конфлікту й справедливість небесних сил і з думкою про майбутній вихід у світ захропіла на своїй дерев’яній канапі…

Настав серпень. Важкі яблука тягнули гілля додолу, пузатіли фіолетові сливи; на городах збирали мак: приходило справжнє свято врожаю — медовий, а потім яблучний Спас. Давид, Міра та Естер ласували пахучими літніми дарами; особливо їм подобався солодкий мед у сотах, який дозволяв розтягувати задоволення від свого смачного тіла довго-довго, а з воску Давид виліплював різні фігурки й давав їх на обмацування Мірочці:

— Упізнавай, упізнавай, сестричко. Це котик, а це коровка, та, що над нами, це стіл, а ось це наша менора…

Міра наче поступово поверталася, але її уста були ще німі. Естер навпомацки плела речі для майбутньої дитинки — Марія на її прохання принесла трохи вовни, і Естер, безпомилково попадаючи в темряві в потрібні петлі, втішалася, що хоч чимось зможе віддячити.

— Дивіться, що мені моя зозулька на кінець літа витворила, — Марія подала до сховку маленьку жовту кульку. — Засіла квоктати десь у хащах коло цвинтаря, а сьогодні, бач, привела аж двадцять. Коли вони виростуть і в пір’я вберуться — невідомо…

Кулька в руках Мірочки запищала, а потім із цікавістю почала дзьобати маленькі пальчики. Міра, яка ні на чому вже не зосереджувала погляд, прикувала свою увагу до курчатка; Давид погладжував йому голівку пальчиком сестри, і раптом на обличчі дівчинки з’явилася посмішка — перша за цілісінький рік, саме стільки часу минуло від убивства бабусі Цилі…

— Боже мій, посміхатися почала, ще трохи, ще трохи, — Естер обняла Давида.

Розчулена Марія перехрестилася і витерла скупу сльозу.

— Ну то хай побуде у вас трошки, нате йому воду й трішки яйця, потім заберу його, бо не витримує живе темряви, самі знаєте…

Курчатко притихло й заснуло, а Міра ніжно тримала його у своїх маленьких долоньках.

— Мої ви пташечки, — лагідно примовляла Естер, обійнявши донечку.

— Мамо, а що означають наші імена? — несподівано спитав Давид.

— Цікаві, цікаві ваші імена. От Міра, Міріам означає гірка, народжена в неволі…

— Хм, диви, як підходить…

— Але доля її була щаслива, — Естер поцілувала голівку донечки, — і твоя такою буде, повір… Ну а твоє, ти ж знаєш, — на честь розумного і справедливого царя Давида, і ти, мій хороший, є розумний і справедливий…

— А твоє, твоє, мамо?

— А моє означає «зоря», «зіронька»…

— Так ось чому тебе тато називав сонечком… Ти теж як наше світло в темряві ночі, що не дає нам заблукати, — пригорнувся до матері Давид, і материнське серце втішалося доброму слову сина…

Дорога впритул наблизилася до східної окраїни села, і виходити вночі стало небезпечно; лише на короткий час вони могли розім’яти ноги — походити по хліву. У вересні вперше після Зелених свят до баби Шо-Га навідався син; стара від радості не знала, як йому догодити.

— Шо, картопельки з олією дам і квашеного огірочка, га?

— Давай, давай… Чуєш, шо то по селу брешуть, шо ти золотого ланцюжка маєш?

— Шо, заздрять, га? Заздрять… — з переможним задоволенням у голосі накривала на стіл мати.

— І де то ти його взяла, скажи-но?

— Та… трохи Марійчина коза мені грядки потоптала, так… майже ніц… А я маю терпіти, шо? Га? Пішла сваритися, то Степко ввечері й приніс його… Гарний, шо? Га? — задоволено показала синові блискучу прикрасу.

— Знаєш, мати, він тобі пасує, як корові сідло, — безцеремонно обламав материне милування Юрко.

Стара ображено підтиснула губу.

— Та ж тобі він залишиться, тобі…

— Усрався він мені, — зневажливо відмахнувся син, — а де ж то Степан його взяв? — і замовк, зосереджено хрупаючи квашеним огірком. — Чуєш, мати, а чорти часом по цвинтарю більше не бігають? — несподівано видав Юрко, втупивши погляд у вікно.

— Та ніби нє-є…

Цілий місяць Юрко розмірковував над фактами і складав їх воєдино: втеча євреїв, яких не знайшли, нібито втопилися в болоті… А може, ні? Чорти на кладовищі… А хата чия близенько?.. А ким і де у нас Степан працює?.. От тобі й золотий ланцюжок… А молока стала Марія менше давати матері чого? Кілька ночей сидів Бик у засідці в материній хаті, усе вичікував і до болю в очах вдивлявся в обриси кладовища, і якось таки побачив непримітну фігурку, яка вигулькнула і наче розчинилася між гробовцями.

— От, курво, будеш знати, як хлопа, що тебе хтів і любив, під ноги брати… — при відході з переможною люттю цвиркнув у сусідський бік…

Жовтневої холодної ночі сон Врублевських розбудив нестримний грюкіт у двері: під порогом у місячному світлі стояв сам Шнітке з трьома автоматниками й вівчарками, поодаль тупцяв Юрко.

— Щось трапилося, пане майоре?

— Так. Одягайся, підеш із нами, — холодно процідив Шнітке.

Марія в нічній сорочці з добре помітним животом сполотніла й посунулася по одвірку. Байдужий погляд Юрка ковзнув по ній: «Вагітна… Шкода… Ну нічого, переживе якось. Степана приберуть, сам підкочусь… Може, і ліпше, що в тяжі — не буде така бриклива й перебірлива…

Степан на мить зупинився:

— Маріє, йди в хату, я скоро повернусь…

— Стояти! — раптом передумав Шнітке й рушив усередину — почався обшук у хаті. Німець плюндрував своїм зверхнім поглядом розкидане ліжко, святі образи в кутку, брудними чоботами по-господарськи ходив по чистеньких тканих ліжниках; тарілок після вечері — лише дві, горняток — теж, — зафіксував погляд Шнітке. Автоматники залізли в кожний куток хати й горища — ні слідочка… Далі перевірка вирушила до хліва: промінь ліхтарика вихопив сонних коня, корову, козу, курей; підлога — в соломі та гної… Перевірочна процесія вирушила на цвинтар. Степанові трохи полегшало: «Відвів, відвів від Марії… від хліва… Може, пронесе…»

— Заходь усередину, — махнув майор нагайкою на перший гробовець.

Степан перехрестився — гріх-бо який, спокій мертвих порушувати, і пхнув двері всередину: чотири запилених домовини й розп’яття зустріли допитливих живих. Наступні гробовці були замкнуті на великі висячі колодки; Юрко збігав по напильник і сокиру й із наростаючою люттю збивав, відпилював колодки: «Мусять же суки десь тут ховатися, мусять… що ж я, хіба зле бачив? Ото я обсерусь перед німцем, як ніц не здибем…» До світанку над кладовищем стояв скрегіт металу і гавкіт псів… Усі гробовці мали знищені замки; Шнітке годен був убити Юрка за брехливі відомості… А що вже скаже про його владу місцеве населення?.. Припис командування наказував лояльно ставитись до місцевих на західних землях, як таких, що постраждали від радянської влади. Ото підставив… Закляклий чи то від холоду, чи то від напруги Степан не мав ніяких емоцій на обличчі, тільки сині очі чистим поглядом спинилися на односельці.

Юрко не витримав:

— Чого витріщаєшся, курва… Краще сам признайся, де жидів тримаєш…

Степан тільки вище підняв голову й продовжував дивитися. Шнітке уважно спостеріг ситуацію і зрозумів: «Щось тут особисте… жінка… у Степана красива жінка… Нема тут жидів… Використав мене… так, використав…» — і, обійшовши по колу Юрка, з розмаху вперіщив його по обличчю шкіряною нагайкою і рвучко пішов.

Естер цілу ніч не зімкнула очей, лиш тихо молилась. Сліз уже не було — скільки можна?.. Шкода, що надія на порятунок виявилась такою примарною: це як ти бачиш зовсім близько омріяний острів після довгого плавання на уламках корабля, і тут тебе знову відносить у безмежну водну пустелю… Де, де межа океану їхніх бід?.. Діти спали, навіть нічого не помітивши, ну і добре… Марія… Як вона там, чи все витримала… Хоч би їх зі Степаном не били… Краще вже нам вийти, зізнатися, щоб їх… Тьху, що ж я несу… Розстріляють їх… і дитинку їхню ненароджену.

Зранку до хліва прийшов посивілий за одну ніч Степан:

— Ну, як ви там, витримали?

— Слава Всевишньому, що з вами все добре! — сльози радості нарешті потекли з вимученої Естер.

— А Марія, як там Марія?

— Лежить, щось, каже, живіт болить… Худобу треба подоїти…

— Давай, Степане, я то вмію, подою, ти попильнуй на дверях на всяк випадок, а я швидко…

Вправні руки Естер замолоду вміли добре доїти, і хоч Краса помітила підміну, та не брикала; трохи гірше було з норовливою Козеттою. Степан насипав проса курам і курчатам — вони вже помалу вбиралися в тепле пір’ячко, а Міроччине улюблене курчатко поступово перетворювалося на симпатичну попелясту курочку й частенько ночувало біля дівчинки в підпіллі. Степана не полишала думка, що саме бачив чи знає Юрко. Шнітке йому не повірив, але це сьогодні… Не можна, щоб воно колись ще повторилося, особливо тепер — дитинка на підході… Вона мусить жити…

Степан повернувся в хлів.

— Не можна вам більше ходити на цвинтар — хтось щось побачив…

— Може, ми підемо від вас у ліси?

— Уже ні, Естер, ні. Подумай, як тебе спіймають — чи витримаєш ти і твої діти тортури, коли видирають нігті, ріжуть по живому — так тепер працює наш мучитель Шнітке… Витримаєш, не назвеш наших імен?

Естер пригнічено мовчала…

— Правильно мовчиш — ніхто не витримає… — з болем продовжив Степан. — Не знайшли — то вже й не знайдуть, тільки стишитися треба, навіть… навіть не як миші, а ще, ще тихіше. Ми вже з вами зв’язані, як… — Степан добирав слова, — … як Марія зі своєю дитинкою — однією пуповиною… Тільки от наші з вами пологи настануть, аж коли війна закінчиться, а не коли захочу я, чи Марія, чи ви… От, моліться туди, — показав рукою в бік неба, — чи туди, — у бік церкви, — Бог один, почує… А ні, то всі потрапимо туди, — промовисто показав у бік цвинтаря… Життя і наше, і ваше тепер таке, як у гімнаста в цирку на дроті — між волею Бога й смерті…

— Степане, пробач мені, що я спитаю… Ви шкодуєте, що допомогли нам?..

Степан підняв брови, хвилю подумав:

— Ти знаєш, Естер, ні… Не буду кривити душею: важко нам із Марією, дуже важко, бо то і їжі багато треба, і тривога вночі сильна: і за вас, і за нас… Але ми з нею одне одного більше поважати стали… І я віру в серці більшу дістав, бо вчинили-сьмо так, як мають робити люди, а не звірі чи фарисеї… Так, як Бог велить… А жити з миром у душі, у ладу з самим собою, навіть як ти в бідності, — це найвища його милість. Так що, в якомусь розумінні, і ви нам допомогли… Ну, давайте до сховку, давайте, і мишками там, мишками… Щоб не сумно було, нате вам мішок кукурудзи — натеребіть курам, і добре вважайте на всі звуки й стуки…

Тепер лише ввечері сім’я могла на трішки вийти подихати біля стіни стайні, яка зовсім не проглядалася з хатини баби Шо-Га.

Марія випрошувала в Степана невеличкого песика-дзвіночка, який би сигналив про чужих, але Степан був проти:

— От подумай, люди часто ходять на кладовище, він буде дзявулити, а вам тут душа в п’яти по кілька разів на день утікатиме. Будете в мене такі перестрашені, що чорти за кожним кущем увижатимуться — скільки ж то яєць доведеться в Гальки вилити…

Після недовгих роздумів Степан знайшов кращого сторожа для обійстя: молоденькі півники з пізнього виводку курки-зозульки якраз, убираючись у пір’я, входили в бойовий раж і затято скакали один до одного. Степан виділив найзатятішого і по вечорах дав Давиду завдання його тренувати: хлопчик легенько зачіпав півника ногою, а той зі всією пташиною навіженістю наскакував у відповідь. Тренер із Давида вийшов чудовий, і він міг пишатися досягненнями свого підопічного: за місяць щоденних тренувань півник тільки й чатував на чиїсь розслаблені ноги, господарські чи чужі, а обійстя дістало справжнього бойового півня-охоронця Вогника.

Грудень запорошив землю першим снігом, і навіть велике тіло Красої вже не давало достатньо тепла у сховок. Степан приніс кілька мішків із листям, і сім’я спала, як у горщику, та вдень все-таки дошкуляв холод. Хотілося руху, але лише двічі на день, під час доїння Красої і Козетти, вони могли трохи походити по хліві, а Мірочка погодувати з рук свою улюблену курочку. Коли йшли в сховок, то насипали по краях зернят, і дівчинка ще довго споглядала в щілинку маленьку зозульку, так схожу на улюблену механічну забавку її львівського дитинства…

Баба Шо-Га навіть не підозрювала про те, що її улюблений Юрко сотворив таку підлість сусідам — сам він мовчав про свій облом, а Степан із Марією вирішили теж нічого не розказувати й не роздмухувати небезпечну для них тему — продовжувала приходити за молочною даниною та валила до хліва чи до хати, як німий до суду. Проте тепер її безцеремонній сусідській появі успішно протистояв задиристий Вогник: усім своїм невеликим тільцем, гострим дзьобом і шпорами він героїчно захищав інтереси обійстя, і стара заздалегідь повідомляла про свій прихід — голосно репетувала, відмахуючись від рудого забіяки, що досягав очей — вигнанці встигали за той час сховатися, а баба Шо-Га ще довго відхекувалася, прибирала волосся й поправляла хустку, і вся її пильна увага була зайнята лише успішним приходом і відступом додому…

Узимку село наче впадало в сплячку — армія годувальників сільського люду: корівки, кози, вівці — тримала вимушену облогу своїх стаєнь, утеплених листяними загатами; непосидючі діточки теж переважно сиділи по хатах, бо лише небагатьом щасливцям фартило пововтузитися по дворі: «Хто раніше встав, той і чоботи взяв» або «Хто раніше встав, той і штани взяв» — це звідти, з тих часів голодного, але завжди щасливого в спогадах дитинства… Лише білі димки сигналили, що життя триває. Проте по хатах жваво кипіла підготовка до найважливішої події початку року — Різдва. Польські хати на цілих два тижні зустрічали його швидше, і українці з повагою ставилися до того дня: у той час чи не той з’явився маленький Ісус (хто його знає в шарпанині календарів), а подія-то одна, тре поважати і їхнє, і наше — мудро вирішили в селі колись і шанували дотепер… Польська унія, як кіт на зігнутих лапах, повільно наступала на традиції та постулати православ’я, поступово змінюючи їх, і основне в тому процесі було не робити різких рухів, тож до зміни дати Різдва так і не дійшло, і місцеві греко-католики повним ходом готувалися до шостого січня — традиційного Свят-вечора.

Напередодні Марія принесла Естер, Мірі й Давиду нові чисті одежі:

— Приймайте, свято велике наближається, його треба зустрічати, як нова копійка… Виткала й пошила для вас… А це дядько Степан цілий місяць для вас робив, — подала Марія чудернацькі, шиті вручну із теплої тканини чоботи — по-місцевому бурки, — усе-таки тепліше буде… А ввечері він за вами прийде — запрошуємо вас на Свят- вечір. Ми ж із вами тепер одна сім’я…

— Мамо, а як себе треба поводити на Свят-вечорі? — поцікавився Давид.

— Чесно кажучи, не знаю, сину, але одне скажу точно — з великою повагою до цих святих людей і до їх звичаїв…

Короткий зимовий день добігав кінця; Степан прийшов годувати худобу; Естер подоїла корову й козу — тепер це був її вечірній і дуже радісний для неї обов’язок, бо вагітна Марія пересувалася по зимовому подвір’ю з обережністю антиквара зі старовинною порцеляновою вазою в обіймах — помаленьку й обережно, а ввечері намагалася взагалі не виходити. У животі вона відчувала хлопчика — так сильно вже копався й рухався туди-сюди з добре знайомою для Марії енергією невгамовних друзів-розбишак з її бешкетного дитинства… Степан наклав сіна худобі більше, ніж зазвичай:

— Їжте, мої хороші, щоб цілий рік здорові були-сьте! — і, вловивши зацікавлений погляд Давида, додав: — Сьогодні навіть худоба має дар мови й може розмовляти з Богом; треба їй догодити, а то ще пожаліється, що погано з нею обходяться, гріх тоді матиму… Ну, Давидку, давай глянемо в бік баби Ганки й навколо… Так… Так… Ну, пішли, пішли, швиденько…

Хата зустріла людей розмореним пічним теплом і забутим запахом розмаїття наїдків. Навішені на вікна ліжники на тлі гарного візерунка натуральних соснових дощок нагадували вишукані картини; на столі, укритому вишитим трояндами обрусом, парували глиняні горщечки й макітри, а велика свічка в центрі столу, освітлюючи їх, викликала в напівтемних коридорах пам’яті спалах дежавю: «Як давно-давно це було… У тому, іншому, довоєнному житті, де всі були щасливі і — живі… Чи це все наснилось і зараз з-за сутінку печі вийдуть бабуся Циля, дідусь Яків, мило посміхнеться Аарон… Мій Давид — як він виріс, зміцнів… Молоко допомогло… — Естер так давно не бачила своїх дітей при світлі, що лише зараз помітила, як вони виросли. — А красиві які обоє… Спасибі Степану та Марії, що ми живі…»

Стомлена Марія теж умиротворено дивилася на своїх гостей: «Мар’янка… Знову вдома… Як вона любила кутю, пампухи… Якби не ці люди, хто зна, чи я б завагітніла знову… Є, є-таки Бог на світі…»

Степан поставив у центр столу невеличкий сніп пшениці:

— Так, мати, перша зірка вже зійшла, можемо починати.

— Запали, Степанку, ще одну свічечку перед образами. Ось так. Ще часник поклади по краях столу під скатертину — щоб усяка нечисть нас оминала: жива й нежива…

— А душам ти пригощання поклала?

— Так, на вікні, ще й там свічечку запали — щоб бачили шлях додому. Що ж, наші гості дорогі. Та хоча, які ви гості… рідні наші. — Естер, Давид і Міра розчулено й благоговійно слухали Марію. — Сьогодні вечір народження Ісуса Христа, Бога нашого, який дав нам правила спільного прожиття — Заповіді Божі, і тим відділив нас від тварин… Своїми численними дивами зцілення, перетворення він переконав усіх нас у тому, що той, хто дотримується слова Божого і його заповідей, буде спасенний і житиме вічно. Його слово, а не тільки наше тіло, і робить нас людьми, змушує думати над словами і вчинками нашими… — Марія замовкла на хвилю. — Знаю, що у вас Бог інший, що ви його не малюєте, а просто знаєте, що він є… Але заповіді в нас від Бога однакові?

— Так, тітко Маріє, однакові…

— То треба проказати молитву; ми зі Степаном — свою, а ви — свою. Як заповіді такі самі, то й очі й вуха Бога теж ті самі. Давайте подякуємо йому за все — з надією на його милість у нашому житті.

— Усе, що в житті: добре чи погане — усе йде до кращого, — додав Степан.

— Отче наш, ти, що єси на небесах… Богородице-діво, радуйся… — щиро й натхненно промовляли молитви, схилившись перед образами, Марія та Степан…

— Шалом алейхем… — читали свою молитву Естер і Давид. — Побажайте мені миру, ангели світу… — полетіла слідом у різдвяне небо і палка єврейська молитва.

Марія та Степан шанобливо вичекали.

— Прошу всіх до столу, почнемо з куті. Естер, будь тепер уже ти за господиню, так хочеться сісти — за цілий день ноги стали як колоди, — пожалілася Марія.

— Як давно я нею була, — посміхнулася Естер, накладаючи всім куті.

— Яка смакота, тітко Маріє, — зачудувався Давид. — Мамо, як закінчиться війна, ти зробиш нам куті?

— А що туди йде, Маріє?

— Мак, мед, горіхи, ціла пшениця…

— У нас є схожий рецепт — ми робимо це густішим, тільки без пшениці, додаємо корицю, формуємо у вигляді печива і називаємо…

— Монелі…

Естер заклякла:

— Що, що ти сказала, донечко?

— Монелі, — ще раз повільно видихнула Мірочка, задумано і з посмішкою розмішуючи кутю.

— Щастя моє, дівчинко дорога моя, ти заговорила, нарешті заговорила… Диво, диво яке… — обняла Мірочку мати.

— Хороша ж ти наша, бачиш, наші молитви почуті, дай я тебе поцілую, — рушила до Мірочки Марія…

— Потихеньку, потихеньку, не напирайте й мені залишіть одну щічку… — охолоджував цілувальників Степан.

— Наїдайтеся-но різдвяних страв на цілий рік, бо більше стільки одразу їх не побачите…

Мірочка осмислено дивилася красивими синіми очима й посміхалася рідним людям, які відігріли її стражденне серденько, і загадково у відблисках свічок підморгували очі святих у красному куті…

— А що, Міро з Давидком, треба, щоб у нас кури квоктали і яйця несли, — лізьте під стіл, у нас заведено, щоб діти квоктали на Різдво під столом.

— Ко-ко-ко, кво-кво, — підскакував щасливий Давид навколо Мірочки, а та відповідала йому широкою усмішкою.

Естер була невимовно щаслива, і те відчуття щастя, на яке війна навалила багатотонний камінь щоденного страху й приниження, сьогодні пробилося зі сховку душі й розквітло завдяки диву зцілення Мірочки, виходу її свідомості з чорного кокона забуття. Душі стражденних були відігріті теплом і турботою … «Дякую тобі, Боже, за те, що зустріли ми цих людей, що завдяки їм не втратили віру в усіх людей», — думала Естер, споглядаючи мирні незабутні миті… Давид відчував величезну насолоду — від голосного, а не шепітливого спілкування, приємного тепла, вареників із капустою, грибів, великої фаршированої щуки, пампухів із маком, так схожих на його улюблені на свято Хануки…

— Так хочеться, щоб усе повернулося, як до війни, — зітхнув хлопчина, — тут така смачна їжа, як колись… А ще ми з татом грали в шахи…

— Та-а-ак, Давидку, тата я тобі не поверну, а от у шахи можемо зіграти… — Степан узяв із полиці складену шахівницю. — А то тітка Марія тільки шашки вміє, а я вже б і зіграв з кимось серйозним, бо скоро все забуду, — Степан розставляв на дошці ошатні різьблені фігурки.

— Які гарні… Це ви робили?

— Так, хлопче, липа найкраще ріжеться. Так, тобі — білі, щоб ти відчув себе переможцем…

— Колядувати, Степане, будемо?

— Так, Маріє, розпочинай.

— Не пла-а-ач, Рахіле, зря, чада цілі: не умирають, но пребивають… — на диво красиве сопрано Марії наповнювало заспокоєні душі.

У колядку вступив приємний голос Степана:

— Престань же, мати, горко ридати! Ах! Як престати, а не плакати? Кровей толики лиються ріки, наповнюють море, люте мні горе!

Естер вслухалася в зміст: і тут пісня несла спомин про страждання, перенесені людьми за їхню віру… Цікаво, а якби хтось усесильний стер із пам’яті всіх народів взаємні образи, кровопролиття, геноциди — чи став би світ кращим? Чи як і людина має перерости свої образи від рівня бійки за пісочницю до мудрих поступок і компромісів у старості, так і колективна пам’ять має вийти за межі своєї мовної та релігійної пісочниці? «Ниточки, ми всі — окремі ниточки, — погляд Естер спинився на прядильному верстаку Марії, — які доля зв’язує в одне полотно життя… І всі ж хочуть-бо одного: здоров’я, любові, процвітання, щасливого майбутнього для своїх дітей. Напевно, поваги бракує — такої, як є сьогодні тут, між нами».

Це був чудовий вечір для матері з дітьми, воістину від слова «чудо»: Мірочка знову могла розмовляти, і Естер купалася в цій новині, не бажаючи більше згадувати ні минуле, ані уявляти майбутнє — є сьогодні, тут, тепер, і воно підносило її материнську душу на найвищі вершини людського щастя, куди ні страшне минуле, ані невизначене майбутнє не могли дістатися своїми примарними лапами. Усі останні події вибудувались у голові в химерний замок, де ключник — великий янгол-охоронець під назвою інстинкт самозбереження — уміло замикав великими металевими колодками страшні спогади недалекої минувшини і не дозволяв свідомості заходити в невідомі нові кімнати… Сьогоднішня кімната замку була наповнена людським теплом, світлом, молитвою, дивом і, найголовніше, голосом Мірочки…

— Ну, мої хороші, вам, як малому Ісусику, час до стайні: «В яслах сповитий поміж бидляти, спочив на сіні Бог необнятий…» — проспівав Степан. — Ще ніхто навіть із нас, християн, не побував у тій ролі, як ви, — пожартував чоловік. — Мусите йти, а то можуть прийти колядники, а нам зайві очі не потрібні.

У холодному сховку їх зігрівали і бідончик з гарячою водою, який дала на дорогу Марія, і спогади про найкращий день у цьому новому році.

— Ти знаєш, мамо, сьогодні я зрозумів, що найбільше щастя в цьому світі є в простих, дуже простих речах… Я про них не думав, як мав їх…

— Так, сину, і це добре, бо головне для мене — щоб ти виріс справжньою людиною, душа якої не буде з’їджена грошовим хробаком і не стоятиме на стражі відблиску золота… Дехто за все життя виносить купу одягу, переводить гори їжі — у тому бачить своє призначення й тим хизується: «А я був там-то, а їв те-то, а бачив таке-то…», і тішиться заздрості інших, таких самих. Та тільки що, що люди пам’ятатимуть про таку людину за рік, два, три після її смерті? Усе їхнє хизування-красування — як піна в пивному кухлі: гарно виглядає, але швидко сходить… Усі ті погані люди, які нам зустрічалися, прагнули тільки наживи для себе: хто — матеріальної, речей і грошей, а хто, як Шнітке, — слави… Це все та ж піна на нашому житті… Ви ж маєте залишити після себе не тільки купу відходів з одягу та їжі, а пам’ять про добрі вчинки для інших людей, за які вам не буде соромно ні на землі, ні на небі… Як от такі люди, як Степан і Марія: піднялися з прірви власного болю, щоб подати руку спасіння нам… Останнім шматочком хліба діляться, і ви про них розкажете і дітям своїм, і внукам-правнукам, бо вони — спасіння нашого роду… Вони залишать після себе не тільки наші життя, а ще й інші — наших ще не народжених нащадків… Як не дивно звучить, але в нашому світі, де ми дуже залежимо від матеріального, найвищою його цінністю є все-таки людські стосунки: вони дають нам крила в дружбі, у коханні, у творчості… Буває, людина втрачає ці крила, поранивши душу об черствість, зраду, ненависть інших… і тоді наслідує цілком здорового і молодого птаха, який, склавши крила, каменем розбивається об землю, так і не розгорнувши їх, бо сповила їх туга й біль від неподіленого кохання чи образ і кривди й нема кому її розрадити… Та ми — люди, і мусимо бути сильніші, ніж цей птах, бо маємо підтримку від дуже добрих людей… Люди з божою душею є основа цього світу, і це теж проста істина, яка й рухає його вперед…

— І тато, і дідусь теж нам таке говорили… Але то була, як казав Збишек, теорія… Нас оточували до війни лише хороші люди. Я не знав, що у світі може бути стільки зла й жорстокості… Мені бракує наших рідних і… Збишека. Хоч би в нього все було добре…

— І в Ядвіги, — задумано додала Естер.

— А Збишек пообіцяв зі мною потанцювати після війни, — згадала Мірочка, і радість переповнила рідних і від того спогаду, і від голосу Міри…

Три дні колядники гарно й голосно віншували на обійсті; доносився гомін людей, які несли кутю на цвинтар, а далі знов настала звична для віддаленої хати тиша. Холод дошкуляв вигнанцям, але про теплу хату і мови не могло бути — треба терпіти. Степан приніс стару важку перину, начинену пір’ям, напевно, з тисячі гусей, напівжартома сказав:

— Вважайте там, не дурійте в ній, а то моя тітка мала цікавий трафунок: так загорнулася в перину, що аж руку зламала, — чим збудив такий інтерес до набитої, як пружина, перини, що Мірочка з Давидом тільки й намагалися в неї загорнутися.

Естер дуже потішалася з того, бо це й веселило, і зігрівало дітей. Ще Мірочка мала постійну розвагу в тому, що по кілька разів на день підкликала свою улюблену зозулясту Коко — так вона її назвала — і підсипала крихти чи насіннячко, яке час від часу їм приносив перебирати Степан. Коко вже майже не відходила від своєї годівнички й, оскільки була краще годована від інших, то поступово перетворилася в альфа-курку амбітної поведінки, і ніхто не смів претендувати на гостинці Коко на території над сховком, на яку Коко мала свою курячу монополію. Бойовий півень-охоронець Вогник продовжував нести службу, і за розпачливими криками жителі підземелля вчасно отримували сигнал: час бути мишками, як наказував Степан…

Життя плавно по колу перетікало — з напівтемряви в темряву і навпаки, — і в повітрі з люфту вже й запахло весною. Дорога відійшла далеченько від села, десь кілометрів за десять, і Степан тепер витрачав більше часу на свою роботу, через що дуже і дуже переживав: вагітна Марія вже нагадувала гору — час ікс наближався. Щовечора вже підстаркуватому Орлику доводилося згадувати молодість і пришвидшуватись під нетерплячими віжками господаря.

— Не хвилюйся, Степане, то не так скоро, як ти думаєш, — заспокоювала чоловіка Марія, — минулого разу я два дні мучилась… Усе буде добре, — і не знати, кому вона ту щоденну мантру більше намагалася всадити: собі чи Степану, бо обоє сильно непокоїлись і за дитинку, і за пологи, і, як виявилось, недаремно…

Того дня, укотре запевнивши Степана в тому, що свята пологів сьогодні не передбачається, Марія випровадила чоловіка на роботу. Той, напевно, не встиг і від села від’їхати, як жінка відчула розпираючий біль у попереку, а слід за тим миттєво на підлозі утворилася калюжа. Марія розгублено дивилася на воду й розуміла: «Сама не впораюся… Боже, Естер… Треба покликати…» Ледве пересуваючи ноги від раптового різкого болю, Марія визирнула за поріг — стежка була мов скло від ожеледиці.

— Ні, ні… Не дійду… — прошепотіла. — Естер, Естер, — щосили гукала жінка, та даремно… — Козетто, Козетто, обізвися…

Естер у підземеллі зрозуміла: щось не те — коза безперестанку мекала й рвалася з прив’язі; обережно вийшовши з-під дощок, жінка виглянула з хліва й чимдуж побігла до Марії.

— Ходімо до ліжка, Маріє.

Потихеньку пішли жінки в глиб хати.

— Що ж то так пре, вже-вже, ось, — перегнулася на півшляху Марія.

За декілька хвилин Естер прийняла у свої руки маленьке червоне дитятко, обережно витерла личко, слабенький ляскіт по сідничках і:

— Маріє, вітаю, у тебе — хлопчик.

Малюк привітався зі світом слабким криком.

— Там… далі… у куфрі… є пелюшки, — знесилено направляла Марія, — вода тепла… на печі…

— Усе добре, Маріє, зараз, — вправно виконувала функції повитухи Естер. — Горілку для ножа маєш?

— Самогон… над… піччю, — видихнула Марія.

Пуповина була успішно перерізана; малюк — вимитий і сповитий. Естер легенько натиснула на живіт Марії — відділила дитяче місце.

— Лежи, Маріє, ти ще дуже слабка.

Узявши на руки немовля, Естер із лагідною усмішкою вивчала маленького:

— Який красень у тебе, матусю. А очі сині-сині, як сьогоднішнє небо. Як у тата й мами… Будеш ти хороша людина, бо батьки в тебе — найкращі у світі і так тебе довго чекали, — поклала немовля біля Марії, а розчулена жінка тремтячим пальцем гладила крихітне личко.

— Бог дав мені тебе, він почув мої молитви… більше не забере… будеш Богданом — Богом даний. Естер, дай… дай мені образ із кутка, — Марія відчула гостру потребу поговорити з Богом: — Отче наш, бережи мою дитину від усього злого у цьому світі, і хай, як він зіпнеться на ніжки, уже не буде війни. Дякую тобі за те, що муки були невеликі. Дякую тобі, що ти послав мені Естер і її дітей, які своїми стражданнями дали і мені сили жити. Дякую за її допомогу. Амінь… Тату, де ж ти там є… у Сибіру москальському… Як би ти втішився своєму першому та єдиному онукові, ти ж так хотів хлопчика. Шкода, що не можу тебе про те сповістити. Та радість моя така велика, що ти її і так відчуєш… — по розслабленому обличчі потекли сльози.

— Поспи, Маріє. Я дров у піч підкладу.

— Так…Так.

Естер згадала свої пологи і ті потрясіння й цікавість, які відчуває, очевидно, кожна жінка, розглядаючи ще зовсім недавно частинку себе, а за мить — інше життя, і ти, саме ти стаєш його янголом-охоронцем до скону… Розбуджені ніжні спогади так навалилися на жінку, що вона й не почула диких криків баби Ганки Шо-Га під натиском Вогника; аж коли:

— Маріє, Маріє! Забери свого вар’ята, бо доведе мене до скону, — прохрипіла Шо-Га коло дверей.

Естер вчасно метнулася за відчинені двері.

— Де ж ти є, сусідко?.. — розглядалася по хаті підсліпувата бабка. — А-а-а, відпочиваєш, важко вже, важко тобі ходити, — і посунула в глиб хати.

Естер тихенько вийшла й бігом до сховку…

— І як то ти сама ради дала? — не могла надивуватися Шо-Га.

— А от так і дала, ніц складного нема в тому… Шо я, від корови телят не приймала… — з останніх сил пускала бабі туман в очі Марія. — Тільки вже зараз усі сили вийшли…

— Ну то я побуду з тобою, доки Степан приїде, хоч п’єц[14] попильную…

— Ой дякую, тітко, і шо би я без вас робила…

— Шо, правду кажеш, га? — розчулилася баба Ганка, яка не чула таких слів ні від чоловіка, ні від сина, а тим більше невісток — хто зна, якби чула, то, може, і була би добрішою?..

— Правду, правду… — і тихіше додала: — Залізо і у вогні, і у воді загартовується…

— Шо ти там кажеш, га?

— Що спати хочу…

— Ну спи, спи…

— І який він, той хлопчик? — допитувалася Мірочка в матері.

— Чудовий… Малесенький, безпорадний, з синіми оченятами — такий, як і всі діти…

— А волосся, волосся в нього якого кольору?

— Він не має ще ні волоссячка, ні зубів…

— То який же він чудовий, мамусю? Він схожий на старенького-старенького дідуся — лисого і без зубів…

Давид тихо втішався з тієї мови.

— І що… я, я… теж такою була? — жахнулася Мірочка.

— Не хочу тебе розчаровувати, але так… І волосся, і зуби — усе виростає в людини потім, і людина росте, росте…

— І що, так — усе життя? То ти, мамусю, ще теж ростеш?

— Ні, донечко, з якогось моменту людина перестає рости, а росте лише її душа: розуміння світу, інших людей, їх вчинків…

— Хм… То, певно, ті думки старять людину… Мамо, а чого Давид із мене сміється?.. — образилася Мірочка на тихий сміх брата. — Скажи, що тут не так?

— Сестричко, а скажи, якою б ти хотіла бути: завше молодою й без обтяжливої для чола сили думок і досвіду життя чи старою з доброю й наповненою чистими помислами та досвідом душею?

Мірочка задумалася.

— А можна би так: і молодою, і з життєвим досвідом і доброю душею? — схитрувала дівчинка.

— Це важко, дуже важко, мої дорогі… Життя дає нам великий багаж подій і досвіду, інколи й гіркого, і виносити його можна, лише пройшовши тренування часом на життєвій дорозі… А коли завчасно — це як плоди на молоденькому дереві, що обтяжують його й можуть зламати за сильного вітру. Події людського життя — це і є той сильний вітер, але й дерева стають сильнішими за сильного вітру… Тому біля молоденьких саджанців ставлять підпори, а цвіт обривають, щоб захистити їх від завчасних випробувань… Ось так, мої саджанці дорогі…

— А ти, мамусю, і дядько з тіткою — наші садівники?

— І підпори, — додав Давид.

— Але то таки було би добре, щоб усі були і молоді, і з життєвою мудрістю, — закінчила тему Мірочка. — Але… що виходить: що без поганих подій і зла ми не станемо мудріші?

— Може й так, — продовжив Давид, — бо люди, які все мають, перестають розуміти й співчувати іншим; пам’ятаєш притчу про шибку й дзеркало, яку розповідав нам дідусь?

— Пам’ятаю…

— Так, мої хороші, люди вчаться одне від одного, допомагають своєю життєвою мудрістю, і від того ніде, ніде не дінешся… Дивіться: яка б не була зневірена людина в інших людях, а все одно не втікає від них у пустелю, дикі ліси, гори, а оселяється в містах, селах… бо сам ти — як та краплинка дощу — хоч і життєдайна, але надто мала, щоб розбудити ріки, напоїти поля, утворити печери… Люди багато досягли в науці, техніці, літературі, лише живучи разом… Жити з іншими людьми — це як вправно танцювати вальс: ти то наступаєш, то відступаєш, бо так домовилися танцювати, і в житті ти чи сам чимсь поступаєшся, чи хтось тобі, і тоді є добре…

— А з ким нам треба домовитися, щоб усі-усі на планеті жили добре і без війни й до нас не чіплялися? — дитячі запитання Мірочки добре били в десятку проблеми.

— От я виросту й придумаю, як усім-усім розказати історію цієї поганої війни й нашу історію… щоб ніхто-ніхто більше не переживав такого, як ми, — задумано закінчив Давид.

Увечері на радощах Степан навіть поцілував бабу Шо-Га, і душа старої від того розтопилася, як масло на сонці. Малого спадкоємця так уже виношував по периметру хати й примовляв із такою батьківською ласкою, яка багато років чекала свого виходу назовні, що Марія аж відчула кольки егоїстичних ревнощів, та Степан запевнив, що його любові вистачить і на них двох, та й ще на кількох діточок, яких вона йому подарує… Щастя оселилося в маленькій хатині… Але, як і будь-що під час війни, це було щастя на пороховій діжці — обоє це усвідомлювали, але страху не мали — закінчився весь із появою малого живого ангела.

Через кілька днів Марія вже бігала по хаті: енергійно прала пелюшки, палила в печі, готувала їсти та щораз бігла до плетеної люльки, підвішеної до бруса стелі: чи на місці Богданчик… Богданчик, звісно, був на місці, але душа жінки, яка втратила першу дитину, підсвідомо отримала найвищий рівень тривожності. Марію тепер наче зв’язували невидимі нитки-дзвіночки з ним: тільки малий розплющував очі, як Марія вже то відчувала й бігла примовляючи та не давала йому жодного шансу подати звуки незадоволення чи засльозити волошкові оченята.

На хвилю, обмотавши груди теплою великою хусткою, побігла у хлів:

— Як ви тут, мої рідні?

— Добре, — радісно відповіли голоси з-під підлоги.

— Я вам чаю гарячого липового принесла й картоплин; уже мені вибачайте, мало вам уваги приділяю… Самі все розумієте. Естер, зірочко ти моя, дякую і тобі, що ти є в моєму житті. Пильнуй наші дітки, — поспіхом говорила Марія. — Ну все, треба бігти. А-а, ще ні, ще ні. — Вийнявши шматочок скоринки, рушила до Козетти: — І тобі дякую, що допомогла Естер покликати… За все, за все й усім треба дякувати, то й світ буде добрішим… — Пильно глянула на Красу: — А ти, царице, ще два місяці будеш зі своїм дитятком, так що лежи, наїдайся…

Баба Шо-Га щодня тепер приходила до Марії: вона відчула себе потрібною, й ілюзія власного родинного тепла накрила її з головою. Стару через її жадібність особливо ніхто з родини не потребував: ні син, ні онуки, ні рідна сестра, яка важко бідувала вдовою з чотирма дітьми. Та от сьогодні, коли баба Ганка вже рушила до виходу, у двері зайшов Юрко:

— Слава Богу, мати!

— А-а-а, навіки слава! Нарешті зайшов… Шо, а як би я померла, га? Чого стільки часу не заходиш, шо, га?

— Лихе не гине, — образливо відповів син.

Куленепробивний панцир душі баби Ганки вже став тоншим за час розлуки, і вона навіть образилася.

— Як маєш так говорити, то кажи, шо хочеш, і йди собі, я спішу…

— Овва, диви, як заговорила… І куди ж ти то спішиш?

— До Марії, з малим їй тре допомогти… А то бідна, сама вродила, нікого коло неї не було, то хоч чимось їй допоможу — може, колись сметани й сира дасть, як її Краса втелиться…

— От кур-р-рва… У святу бавиться… — від несподіванки Юрко аж присів на лаву.

— Шо-шо, га? — нічого не зрозуміла мати.

Чорні виразні очі Юрка метали блискавки, а рот його аж викривило підковою від злості: «Будь-яка нормальна баба не пустила б мою матір після того на поріг… А вони що — нічого навіть старій не сказали?! Не те щось тут, не те…»

— Сину, що з тобою?

— Та ніц, ніц, іди вже до холєри, йди собі, — вивернуло роздратованого Юрка з хати, бо не міг він ні матері, ні Богу признатися в тій підлості, яку вчинив Марії та Степану; а зараз відчував себе, як котеня, яке ткнули мордою у власне гімно, і від того шаленів ще більше.

На перше весняне тепло найшвидше відреагували кури: вони почали нестися й так наввипередки хвалилися своїми яйцями, що в хліві зранку стояв справжній курячий хор імені великого півня Вогника, а сам він постаментом перед хлівом оберігав спокій свого курячого гарему і підходи до хати. Коко, фаворитка Вогника, по- снобістськи поєднувала вихід свого яйця з поповненням калорій від своєї визнаної господині — Мірочки, для якої годування зозулястої курки було найважливішою щоденною подією підземного ув’язнення. Безстрашна Коко сідала перед вологою мордою Красої та свердлила її очима; корова від того ніяковіла й відвертала голову, чим робила таїнство виходу яйця комфортним для Коко, після чого курка недовго повідомляла світові про нього, доїдала свої гостинці і, обтрусивши пишні попелясті одежі, неквапливо йшла на аудієнцію до Вогника. Марія тішилася великій кількості яєць, бо кожної весни наставав важкий час передновку, коли їм і вдвох зі Степаном доводилося сутужно, а тут — аж п’ятеро їдоків.

— Степане, треба малого похрестити…

— Ну то кажи коли, піду домовлюся з отцем… Може, багато за ту справу не схоче…

Домовилися на найближчу неділю, одразу після служби.

— І я прийду, подивлюся, — утішалася новій події й можливості чергового показу нової шалінової хустки баба Шо-Га. — Марія зі Степаном у неділю малого хреститимуть, — з радістю повідомила Юркові.

А Юрко вже почав відчувати незрозумілі ревнощі й лють: він завжди знав, що його мати — тільки його й нічия більше, і, почувши майже родинну теплу нотку в її словах, наче оскаженів:

— Шо, ше й, може, бавити до них підеш, жити?

Стару ще більше вивернуло в шиї:

— А шо, може, й піду, га? Шо я від тебе виділа, га? Трохи шось ліпше, ніж від твого батька, і то поки-сь малий був…

Розлючений Юрко хряпнув кулаком по столу:

— Ой, мати, дивись. І договоришся, і добавишся…

Лють гнала його додому, і тут він відвів душу по повній програмі; заспокоївся аж тоді, коли втекли й плакали в стодолі побиті діти, а жінка мовчки прикладала велику металеву колодку до фіолетового синця на запухле око…

Після недільної служби Врублевські понесли малого хрестити. Юрко Бик, сидячи з другом Петром, теж поліцаєм, на цвинтарі, спостеріг той момент:

— Ходімо, Петре! Хочуть, курва, святими й чистими з болота вийти… ні, не вийде… Виставили мене придурком перед німакою… Я докажу, що там є нечисто…

Давид і Мірочка грали в сховку в шахи, Давид якраз зосереджено думав, бо Мірочка, незважаючи на юний вік, добре логічно мислила й прораховувала кілька ходів наперед; Естер плела капці для маленького Богданчика й напружено вдивлялася у світло від люфту, як раптом завмерла: наближалися чужі чоловічі голоси:

— Давай, Петре, навколо хліва добре роздивимся, щось та й здибем…

Естер блискавично схопила жмут соломи з долівки і запхала ним отвір люфту, переляканим дітям показала: «Мовчати!..» Бранці заклякли…

Петро зупинився біля люфту:

— Видиш, соломою запханий… Були би люди — був би відкритий…

— Ніц-ніц, усе одно пішли-но перевіримо, — наполягав Юрко.

Хлопи обійшли хлів і попали під атаку Вогника: зі страшенним півнячим репетом він наскакував на чужаків, а Юрка потрафив навіть дзьобнути в щоку. Знавіснілий Юрко щосили копнув півня, аж той перевернувся, але тільки сп’явся на лапи, почав рвати свої голосові зв’язки на повну потужність, і знервовані чоловіки зрозуміли: часу в них небагато. Юрко поспіхом оглядав невеликий хлів: біля стіни горою стояла перелякана Краса, поруч мекала Козетта, за нею, біля другої стіни, — Орлик, над ними — сідала для курей… і все… Погляд Юрка впав на невеликий простір перед коровою:

— Дивись, Петре, он там може бути сховок, — і рушив боком туди.

Естер із сином, заплющивши очі, до болю в пальцях тримали дошки…

Куд-кудак… — спочатку невпевнено, а потім, обурена порушенням святого процесу несення яйця, на весь світ почала кричати Коко й підвелася, залишивши на дошках сховку вже друге за сьогодні яйце.

— Кури якісь скажені в них, курва… і несуться, де попало, — прошипів Юрко й пішов до виходу.

Степан, вийшовши з церкви, почув лемент Вогника — поспішив додому й зіткнувся біля хліва з Юрком і Петром. Петро зніяковіло відвів очі, а Юрко із закривавленою щокою процідив:

— Розвів-сь тут цирк. На цвинтар не можна перейти… Дорогу зрізати хтіли-сьмо… Ще раз нападе — заб’ю курву…

Степан мовчав, просто дивлячись у вічі брехунам, і Юрко, який знову відчув себе проштрафленим котом, додав із ненавистю:

— Чого витріщаєшся, курво…

І з Петром поплентав хитавою ходою заскочених на гарячому злодіїв додому. Перехрестились на церкву й мовчки минули здивованих Марію з немовлям і бабу Ганку.

— Сьогодні не тільки в нашого Богданчика важливий день, а й у вас майже день народження, — сказав Степан увечері Естер.

— Так, це вже один із чотирьох, дядьку Степане, — озвався Давид.

— Ну то вже з вами точно ніц не станеться.

— Чого, чого так точно? — утішилася Мірочка.

— Бо кожна людина при народженні отримує свого ангела-охоронця, а ви, виходить, уже маєте їх цілу армію — аж дванадцять!

— О-о-о, як то добре, — зраділа Міра. — Бережіть нас, ангели, бережіть! — і махнула ручками до найближчих сусідів: і ти, Краса, наш ангел, і ти, Козетто, і ти, Вогнику, і ти, моя Коко. — Моя Коко нас сьогодні врятувала. Та й ви, дядьку Степане із тіткою, ще два ангели, і мама — теж наш ангел.

— І Гіта… і Збишек… — додав Давид…

Після вечері в темряві сховку Мірочка несподівано сказала:

— Мамо, а на день народження подарунки ще колись даруватимуть?

— Так, моя дівчинко… Буде все, що ти захочеш: ляльки, красиві книжки, може, піаніно… Що ти хочеш, щоб тобі подарували?

— Подаруй мені сонце, мамо…

— І мені… — прошепотів Давид.

— Я… подарую, обов’язково подарую вам сонце. Ви в мене дуже терплячі діти. І життя нас випробовує, наскільки ми терплячі, і сильні, і дружні. Сонце засвітить і для нас, вірте в це… просто вірте… Зараз нас зігрівають своїм теплом хороші люди й тварини… А ми накопичуємо це тепло в собі, щоб колись віддавати іншим людям. Може, Бог дав нам це випробування для того, щоб ми краще пізнали доброту цього світу — це теж є його, тільки невидиме сонце, і ми щасливі, бо маємо його; а колись теж засяяємо, як маленькі сонечка, у чиїхось долях…

Наближався Великдень. Як завжди, робота накривала село по самісінькі комини, а в обійсті Врублевських ситуація ще й ускладнювалася очікуванням теляти — якраз на чистий четвер Красій виходив строк тільності. Степан мав провести ніч у стайні: теля потрібно було витягувати — помагати в такий спосіб корові. У світлі гасової лампи мирно дрімали кури; лежав пофиркуючи Орлик. Неспокійна Краса не знаходила собі місця: помукувала, то лягала, то спиналася на ноги. Нарешті за кілька годин з Красої показалися копитка теляти, і Степан заціпенів: теля йшло неправильно й ніяк не могло вийти. Степан намагався і так і сяк перевернути його в утробі, та все даремно. Тварина страшно мукала від нестерпного болю, а потім завалилася на бік, і з її гарних оксамитових очей потекли великі сльози болю. Телятко задушилося, так і не народившись, і тепер завдавало страшних мук корові. Степан не знав, що робити, не знала й Марія, яку він покликав, принишклі Естер і діти теж відчували величезний біль співчуття. До ранку очі Красої збайдужіли й потьмяніли — годувальниця сім’ї відійшла в небуття. Марія голосила, як за покійником, і баба Шо-Га теж плакала, бо Краса годувала і її…

— Боже ж ти мій, Степане, як, як ми будемо без неї?..Та ж пропадемо, як сірі миші… Голод нас накриє, як мішком… Краса моя, Краса…

Мовчки переживав Давид, і тихо витирала в підпіллі сльози і Мірочка; а в Естер найбільшим переживанням було, щоб малій знову не відібрало мову.

— Не плач, дівчинко моя, ми допоможемо тітці Марії та дядькові Степану…

— А Красій?

— Красій уже легше, вона не мучиться…

Орлик повільно повіз підводу зі своєю найближчою сусідкою з обійстя, і Степан поховав корову в лісі, куди вона так колись любила втікати. Великий камінь утрати ліг на Степана: голод був найбільшим страхом у кожній селянській родині, та й досхочу наїдалися рідко в якій хаті, — розумна ощадливість правила бал у готуванні їжі в натуральних господарствах без інших доходів. «Без корови — ніяк…» — товклося безперестанку в голові Степана. Він прийшов у хлів, глянув на порожнє місце, і туга стисла його серце.

— Яка ж то втрата є… важка й велика… Як рідну людину втратили, — промовив із болем. — А їсти що всі будемо? Не знаю навіть. У Марії он навіть молоко від хвилювання пропало. Уже й Богданчик відчув, що Красої не стало…

— Степане, — обізвалася в щілину Естер, — а може, хтось продає корову?

— Та продавати, може, й продають… тільки за що, за що ми її купимо?..

— А за що продають?

— Та тих німецьких паперів ніхто не хоче… Золото би пішло або обміняти на щось… а на що ти корову обміняєш — на коня хіба. А Орлик уже старий. Завтра Великдень, а в хаті замість радості — таке горе…

— Степане, — Естер відкрила дошки, — подивись, а цього на корову вистачить? — простягнула щось невеличке на долоні.

Степан поглянув: золота каблучка неймовірної краси, з великим зеленим камінцем, що виблискував усіма гранями.

— Не знаю. Я не розуміюся, і то бачу, що дуже дорога річ. Хто ж її купить, таку дорогу…

— Але не є вона дорожча від корови. А то зараз наше життя — усіх нас… Колись я тобі казала, що заплачу. Але це не є та плата. Бо всього золота світу мало, щоб подякувати за те, що ви зробили й робите для нас. Зараз це просто метал, який має стати нашою коровою…

У великодню суботу, не сказавши нічого Марії, Степан подався в ближні села й напитав гарну молочну корову. Ніхто не торгувався — видно було, що річ вартує кількох корів, але то без війни, а при війні той бартер «одна корова — кілька золотих бляшок» вважався прийнятним: спробуй із золота зроби корову чи хлібину — тішитиме око гонорових придурків, допоки в ямці не засмокче…

Тож на Великдень сім’я мала насправді добрий настрій — усі були врятовані.

— Дай, Боже, міцного здоров’я Естер та її діткам. Тепер ти нас усіх урятувала, — примовляла Марія, погладжуючи куплену годувальницю. Нова корова теж дістала титул Красої, щоправда, плями в неї були не чорно-білі, а рудувато-білі, але молока давала не менше.

— І шо, де ж ти то її, Степане, так хутко здибав, га? А шо вже така ладна корова вартує досить. Шо? Га? — не могла надивуватися й натішитися баба Шо-Га: молочна кухня їй теж була забезпечена.

— Та то моєї матері другострієчної[15] сестри чоловіка зі Стоянова вуйко[16] з Тартакова позичив, бо не може паші їй на зиму накосити, — громадив у велику купу брехню, як сіно граблями, Степан. — Казав, два роки теля від неї різати і йому віддавати, а нє, то вівцями чи козами, але то ще з возом сіна на додачу, бо ті до ховання старому є менш прикрі — та й так ту справу залатвили-сьмо…

Стара таке нагромадження інформації а-ля «на городі бузина, а в Києві дядько» точно не змогла би повторити своєму підлуватому синові, на що Степан і розраховував. А Естер із дітьми в схованці душилися від сміху, слухаючи натхненну конспіративну маячню Степана…

На Великдень сім’я в підпіллі роздивлялася крашанки й невеличку писанку, яку, попри зайнятість, устигла намалювати Марія.

— Це вам слугуватиме оберегом, тим більше що яйко від Коко, — подав у сховок великодні гостинці Степан.

— Які красиві олені намальовані. А що, у нас житимуть у стайні ще й олені? — защебетала Мірочка.

— Ні, не зовсім так, дитино, — засміявся Степан. — Бачиш, кожна рисочка на писанці має своє магічне значення: заштрихований квадратик — це засіяна земля, нам треба, щоб урожай був добрий, щоб і ми, і худоба мали-сьмо, що їсти. Безконечні змійки — це вода, яка напоїть землю. А оці олені — це як сонце, яке щодня виходить і на ніч заходить до свого підземного сховку.

— А ми — навпаки, — зітхнула Мірочка…

— А ви вірте, що тепер допомагаєте сонцю виходити з-під землі, й колись — я так думаю, то ще недовго залишилось, — воно віддячить вам на повну силу… Тітка Марія, коли малювала писанку, теж побажала вам швидше побачити сонце. Та й саме яйце — це символ сонця… А ще в нас обов’язково у хліві залишають писанку — щоб худоба добре велася й не хворіла. Так що у вас не просто олені житимуть, а ключик до сонця й до здоров’я ваших наземних ангелів…

Кожного ранку тепер, розплющивши очі, Давид і Міра промовляли традиційну ранкову молитву «Моде ані…», тримаючи пальчик на писанці, і свято вірили, що коли-небудь ці смішні оленики оживуть і винесуть їх у безконечне море простору й сонячного світла, залишивши позаду і підземелля, і все те, що загнало їх туди: страх, біль, ненависть, голод, людську злобу, несприйняття іншого…

На провідну неділю Юрко надумався провідати матір.

— Христос Воскрес, мати!

— А-а, воістину воскрес, сину мій дорогий, — утішена мати обняла сина.

— На, приніс тобі сметани, сира й масла, — простягнув матері кошик. — Чув, що в сусідів твоїх корова здохла…

— Ой, біда то є, велика біда, але добре, шо тілько два дні — і нова худоба в хліві стала, а то без корови — хоч сам умирай, га? Та в мене є і молоко, і масло…

— Нова корова… От курва… — шпурнув кошиком об долівку. — У воді не тоне і у вогні ніяк не згорить, — шипів кублом змій Юрко.

— Ти… ти про шо, сину, га?.. — перестрашена баба Ганка раптом згадала і покійного чоловіка, і своє прокльонно-синцювате життя й інтуїтивно захотіла під стіл, сховок молодості, і зробила пару кроків назад…

— Я про шо?! Жидів, курва, десь ховає, то всьо вони, вони їй золото дають… — наступав на матір, не тямлячи себе, Юрко.

— Які, які жиди, сину? Я кожен день тамкай… по всіх закутках, шо, не виділа би, га? Та їм ту корову… дядько… ні, тітка зі Стоянова… ні, з Тартакова, чи ні… за кози чи то за свиню… позичили… А телят мають віддати… за сіно… чи за шо, га…

— О-о-о… — бугаєм застогнав Юрко. — Шо ти, курво, городиш, ти хоч себе чуєш? Я там два рази!.. перевіряв, і з німцями… кур-р-рва… А ти, ти — якої сраки щодня туди лазиш? — наблизив упритул до матері перекошене люттю обличчя.

— То ти… то ти шо… сину, такий гріх вчинивсь, га?.. Мені хоч умирати від встиду… — видихнула баба Шо-Га.

— То здихай, здихай уже нарешті, — гарячкував Юрко.

— Шо-о-о?..

— Шо чула-сь, стара курво! — і запечатав свій прокльон могутнім боксерським ударом.

Мати звалилась на підлогу, сильно вдарившись об кут столу; стареча голова не витримала двох ударів — дух відлетів від неї… Розкочегарений ненавистю Юрко спинився, плюнув і пішов геть із хати.

Через два дні Марія, попри зайнятість, відчула, що їй чогось не вистачає, і попервах навіть не могла втямити, що саме не так, аж коли, вигрівши з кислого молока сир, звично почала його ділити на три купки, на хвилю спинилася:

— А щось уже два дні тітки Ганки нема… Чи не сталося чогось?

Після обіду, заколисавши малого, щвидко побігла з гостинцями до баби Шо-Га. Під ноги Марії лізла, принижено ластилася й нявчала голодна кицька Кашка.

— Тітко Ганко! Де ви пропали, покажіться!

Хата відповіла байдужою мовчанкою.

— Ой, Боженьку ж ти мій милий…

Від побаченого жінка заклякла: біля столу наознак лежала мертва баба Шо-Га. Висохла цівка крові з рота й солодкувато-нудний запах мертвеччини говорили про досить давній відхід душі з тіла.

— Царство вам небесне, тітко. Упокой, Господи, її душу… — Марія, витираючи сльози, прочитала «Отче наш». — Дякую вам за те, що приходили до мене, допомагали словом і ділом… А лихе — воно забудеться. Усі ми грішні. І ви мені простіть, коли щось не так було. Я про вас пам’ятатиму добре. Це ж треба Юрка сповістити, горе яке для сина…

Марія дійшла до найближчої хати, і звістка побігла з босоногими сусідськими дітьми далі…

На похороні Юрко був сам не свій: то плакав, то хижим яструбом дивився на Степана, то відпихав від себе співчутливу тітку Маринку, рідну сестру баби Ганки. Село і співчувало, і мало водночас чергову атракцію для вечірнього обговорення на лавках із сумним зітханням у кінці:

— Видиш, як то зле одну дитину мати. І ховати нема дуже кому, і горе нема з ким розділити… Та й шо то за смерть тяжка вийшла, як дітей коло тебе нема…

На небагатих поминках Юрко прохрипів до Степана:

— Ще не знати, як то мати померла… Може, то ти руку приклав?…

— А чи не на злодієві шапка горить? — не стримався Степан і глянув Юркові у вічі.

— Ти-и-и, курво, — скривився в люті Юрко і, не маючи більш вагомих аргументів, заплакав із хриплим підвиванням.

Степан пішов геть, а ошелешені люди, прочитавши молитву, заквапилися додому, лише Маринка взялася наводити лад в оселі покійної сестри. Коли черга дійшла до старого куфра, то Маринка дістала новий потужний стрес: там лежали пожовтілі листи від брата з Канади, у кожному з яких він розпитував і про її, Маринки, здоров’я, і передавав вітання, яких вона ніколи не чула; як і не бачила тих шалінових хусток, якими він наказував Ганці поділитися з сестрою… Стара жінка сиділа, втупивши очі в стіну, і сльози образи від нездійснених мрій її і дітей тихо скрапували на продірявлені міллю хустки. Усе її злиденне життя стало перед очима: і згоріла від бомби хата, і мученицькі страждання без ліків паралізованого чоловіка, уже покійного… і те, як жебракувала по навколишніх селах, щоб четверо дітей не померли з голоду…

Наступного дня, після вечірнього доїння, Степан благословив вихід бранців підземелля на нічну прогулянку на цвинтар:

— Ну, то можете знов прогулюватись — навколо нас на добрий кілометр нікого нема, і з нашою бабою Ганкою Шо-Га зможете ближче познайомитись, царство їй небесне…

Пахощами літньої ночі зустріли їх квіти кладовища. То був дивний парадокс їхнього буття: саме тут, на нічному цвинтарі, змучені темрявою підземелля й постійним запахом тваринних нечистот люди відчували всю красу земного світу й знову хотіли жити. Тут у роздумах про плинність людського життя й надуману цінність матеріальних фетишів формувалося духовне бачення світу Давида і Мірочки.

— Давайте підемо до могилки баби Ганни, вона хоч нічого не знала про нас, але теж була частиною нашого життя.

Естер роззирнулася по нічному кладовищу, і всі рушили до нової могили, яка виділялася на тлі неба чудернацькою плямою замість хреста. Могилку баби Шо-Га таки вінчав хрест, а на ньому, як на буддистському дереві, тихий нічний вітерець погойдував десятки зав’язаних квітчастих хусток, які так і не принесли щастя ні їй, ні бідній удові Маринці, ні її дітям, ані онукам, та й, на жаль, уже не могли прислужитися нікому з живих — стали пам’ятником мертвих надій і сподівань живих та жадібності покійної Ганки…

— Дивіться, людина приходить у цей світ без нічого і без нічого з нього йде, залишаються лише її справи — добрі чи погані — у споминах інших людей, і жити вони можуть століттями… Будинки руйнуються, одяг тліє, скарби розтікаються по світу, а вчинки чи досягнення залишаються в пам’яті людській, — задумливо говорила дітям мати. — Один божевільний імператор Риму, Нерон, підпалив своє місто — йому милували око страждання інших у вогні — і довершував гармонію свого божевілля грою на арфі під час тієї пожежі, тим і прославився на віки… А у Франції одна шістнадцятирічна дівчина підняла свій народ на війну проти загарбників, і сильніші тілом, і старші за віком чоловіки пішли за нею, бо вона дуже-дуже вірила у свою справу й зуміла запалити цю віру в інших…

— А як вони померли? — поцікавилася Міра.

— Нерона вбило власне «я»: не може поміщатися в невеликому просторі душі любов до музики й віршів із любов’ю до людських страждань — розривають вони душу в запеклій борні. Він перерізав собі горло, сам… А Орлеанську діву вбили люди, які злякалися такої сили в тендітному тілі й заздрили, бо не мали такої в собі…

— То що, і погане, і добре може оцінюватися людьми однаково?

— Бачиш, сину, люди розуміють власну недосконалість. Їх дратують крайнощі: як дуже погані, так і добрі. Багато хто, розуміючи це, лише у своїй багатій уяві рятує інших, роздає милостиню, карає несправедливість. А насправді — нічого, нічого не робить, навіть коли з’являється шанс урятувати, подати, обігріти когось, комусь, щось, десь… Це називається байдужість. Вона і не гріх ніби, але інколи шкодить більше, ніж і не дуже добра справа. З її мовчазної згоди спочатку виникають людиноненависницькі ідеї, а згодом починають убивати. Те, що сьогодні німці роблять із цілим єврейським народом, народилося не вчора, не сто й навіть не дві тисячі років тому. Одні зводили наклепи, інші мовчали: «Не мене ж стосується». Багато хто за довгий час міг би знайти спосіб припинити цькування, але: «Навіщо? Це не до мене…» Багато людей могли нам допомогти — он скільки їх навколо, живих, тільки тут, у цьому селі… але вони теж вважають, що це не їхня біда.

— То як потрібно в цьому світі жити?

— Так, Давиде, щоб у тебе був спокій у душі й радість від того, що ти робиш. Люди отримали правила співжиття — закони Божі — ще тоді, коли не було державних. Хто його зна, чи жили б досі на планеті люди, якби не ці заповіді: кожен би виходив із власної вигоди і свого викривленого власного его, розуміння світу й у страшних сутичках повбивали б одне одного. Треба чинити за ними, навіть якщо вся несправедливість світу б’є по тобі страшним болем, і лишати після себе тільки добрі справи. Людина краще почувається й стає багатшою, коли більше дає, аніж бере.

— Я теж хотів би щось добре після себе лишити: якийсь винахід чи книги… а може, урятувати чиєсь життя.

— Мій любий, це великий і хороший задум… Навіть у простих щоденних дрібницях є велика сила лікування добром: поділитися їжею, одягом, підтримати теплим словом, допомогти слабшому — дитині, немічному, старенькій людині, просто посміхнутися, вітаючись. А від малого до великого відстань зазвичай невелика. Прості вчинки і кажуть про нас багато, і готують до більшого. Пам’ятаю, у Львові неподалік нас жив один молодий чоловік, хоч я з ним і не знайома була, та ми віталися — так, як сусіди. Не було в мене бажання розмовляти: часто бачила його напідпитку. Так ніколи і не заговорила, але поважати його дуже стала. Одного разу побачила: йде він вулицею, раптом підняв щось, поклав на підвіконня та й пішов собі далі. Підхожу, а то малесенька хлібна скоринка. Я зрозуміла, що то є свідчення його великої душі. У таких повага є не тільки до святого хліба, а й до всіх навколо, і вітався він завжди першим. Потім, уже в гетто, розказували, що і їжею ділився з нашими сусідами-євреями, допомагав.

— А я, — долучилася Мірочка, — хочу допомагати не тільки людям, а й тваринам — вони мені так подобаються! Щоб вони ніколи не хворіли й не вмирали, як наша перша Краса.

— Так, моя хороша, і тварини, якщо до них ставитися по-доброму, починають допомагати нам. Та й не так важливо, на кого чи на що ви спрямуєте добро й тепло своєї душі, — вони відізвуться всередині вас душевною рівновагою й спокоєм; не роздиратимуть ваші серденька ненависть, жадоба, бажання помсти. Наша душа нагадує ніжне тіло молюска: ми відкриваємо її у відповідь на добро, а на приниження — ховаємо в товсту шкаралупу кольок і образ, і на ній, як на каштані, виростають нові шипи, якими ми легко, не замислюючись, ранимо інших. Добрі справи не дадуть скам’яніти вашим душам, не перетворять її на шорсткий каштан, де нема місця ні співчуттю, ні любові до ближнього, ні вміння давати… а є лише черства начинка — байдужість…

Тепла літня ніч була короткою; уже розпочинав кликати сонце Вогник; сім’я поспішила в підпілля. Довгі задушливі дні в страшенній тисняві сховку плавно перетікали в короткі ночі свободи в товаристві мертвих, і жодна на світі жвава дитяча душа навряд чи витримала б такі обмеження життєвого простору й спричинені ними душевні муки, і лише сталевий стержень тендітної на вигляд Естер не дозволяв зламатися ні їй, ні її дітям.

— Мамо, я вже не витримую того. Скільки можна, уже ми цілий рік тут… мишками…

— Так, Давиде, рік, навіть більше. Але погладь себе по ногах. Ну, давай. Є, є ноги?

— Ну так, звісно.

— А руки?

— Є, мамо, є.

— Отож-бо, мій любий, ти — живий… А от усі, хто будував дорогу, уже — ні…

— Мамо, ну а який сенс у такому житті?

— Великий, сину, великий: ти вирощуєш своє велике терпіння. Не все у світі дається отак: р-раз, і є… А що таке терпіння? Це і є твоє випробування часом — на міцність, здатність дійти до мети. Селянин чекає свого врожаю майже рік; гончар мусить почекати, поки виріб висохне добрий місяць на сонці, а потім ще цілу добу випалює його в печі. Вони мають нагородою за своє терпіння плоди своєї праці. А в нас із вами на меті найбільша нагорода, яку дає лише Бог, і то лише один раз, — наше життя, бо ж насправді нічого у світі нам більше не належить: пожежа чи війна можуть забрати дім, злодій — украсти майно, час — красу й молодість. Та коли будете мати життя й витримку, і дім собі повернете, і наживете багатство…

— Мамусю, ну все так, але… чим, чим би нам тут зайнятись ще, крім шахів і лущення кукурудзи з квасолею та годування Коко? — тихо стогнала Мірочка.

— А давайте будемо… мріяти, так, так, мріяти. От ти, Давиде, які винаходи хотів би зробити?

— Та вони в мене всі якісь казкові й фантастичні. От дивіться. Я би придумав, насамперед, такий прилад, який зміг би заглянути в людину й визначити, які думки в неї — добрі чи погані, і, може, якось підлікувати ту частину мозку, щоб вона думала краще… А ще би придумав спосіб спілкування людей на відстані: захотів комусь щось тихенько повідомити — і сказав, неважливо, скільки кілометрів відділяє. От сказав би дядько Степан за двісті метрів від нас: «Готуйтеся, тихо сидіть, бо Юрко на горизонті», — і ми мовчимо-о… А ще би створив таку тканину, яка би пропускала чисте повітря, а запахи — ні, і ніякі німецькі вівчарки нас би нізащо не винюхали. Та й сиділи ми б з вами тут, як у зеленому гаю. А ще придумав би таке світло, яке би світило, мов лісові світлячки, тільки сильніше, без гасу й без електрики, удень на сонці постояло, а ввечері нам би тут світило. А взагалі-то було би добре зробити такий собі плащ-невидимку, о-о-о, тоді би ми розкошували…

— Сину, а злодії не розкошували би теж?

— М-м-м, я над цим не подумав… Куди не крути-верти, усе знову зав’язано на людських якостях… бо ті винаходи можна дійсно використати з лихою метою. Я бачив колись у книжці про Індію колесо долі. Так усе приходить у ту саму точку кола нашого буття — до виховання людини. Значить, потрібно щось таке придумати, щоб усі-усі жили за Божими законами. І як то зробити? — Давид надовго замовк, бо розбурханий уявою мозок шукав знання для оживлення таких цікавих проектів…

— А ти, донечко, про що мрієш ти?

— А я, мамусю, мрію про чистий і великий дім. У ньому буде багато-багато світла. Штори вішати не будемо, добре? І стояти він буде на березі моря або річки. І ми кожен-кожен день будемо ходити туди купатися. А неподалік буде ферма, і на ній буде багато-багато тварин: корів, кіз, курей… ні, для курей буде окрема ферма, і наша Коко там матиме багато курчаток, таких гарних, як і вона. А я їх лікуватиму… Мамо, а тепер твоя черга, про що мрієш ти?

— Щоб закінчилася війна. Ми повернулися додому, живі й здорові. На нашій плиті зваримо смачний суп. А далі — хай справдяться ваші красиві мрії, і я буду найщасливішою у світі мамою одного вченого-винахідника й хорошої дівчинки-ветеринара.

Через кілька днів Естер поговорила зі Степаном, і чоловік поприносив усі книги, які були в хаті, і при слабкому світлі з люфту Давид почав жадібно читати; його гострий розум зголоднів за книжковою поживою, та й він тепер дістав мету життя: як зреалізувати задумані мрії. Марії доводилось улітку дуже багато працювати, і вона розривалася між Богданчиком і городами.

— Знаєш, Степане, що я подумала: а може, мені би Міра могла трохи допомагати з малим? Дивися, вона ж до нас добре-таки подібна. А щось до чогось — скажемо, що то наша далека родичка з якогось села…

Степан погодився. Радості Міри не було меж: хоча їй не можна було виходити з хати, але то ж не хата… То справжнісінький палац! А Богдан — жива лялька, і так мило посміхається. Навколо світло, зелень, щебетання птахів. Яке ж то велике щастя бачити й чути все!

— Тітко Маріє, ви собі не уявляєте, яка то для мене краса — бачити оті квіточки та метеликів, і сонце… Воно таке-е гарне!

— Так, Мар’янко, люди зазвичай починають щось цінувати, лише його втративши; узимку згубиш простого ґудзика, про якого ніколи й не думав, і вже холодно-холодно, і тільки про нього в голові думка б’ється надокучливою мухою, а що казати про щось більше. За все-все, що маємо, потрібно дякувати Богу й цінувати все навколо… Але що вдієш — людина як та прив’язана коза: завжди пнеться до нібито кращої паші, аж ледве мотузку на собі не зашморгне. А прив’яжеш її туди, куди п’ялася з останніх сил, — далі рветься, знов не те, знов не догодили…

— А я вже не буду тією козою, мені все дуже добре, — підскакувала навколо Марії життєрадісна дівчинка. Помита, прибрана, із заплетеною довгою косою, вона нічим не відрізнялася від своїх сільських ровесниць.

— Так, кізонько моя люба, кізонько моя мила, але як хто до хати зайде, то ти нічого не говори, бо мова твоя відрізняється від нашої… Ти так не потрафиш — у нас тут свої слова є, яких у Львові ти не чула… Так що ти будеш буцімто німа при чужих, зрозуміла?..

Міра все чудово розуміла й годна була робити все, що наказують, аби лиш знову не опинитися в тісному сховку. Невдовзі, як вправна нянька, міняла пелюшки Богдану, годувала його з ложечки, витирала, заколисувала; а ввечері з виглядом невимовного блаженства перед тим, як лягти спати, погладжувала своє чисте та зручне ліжко й примовляла до нього, як до живого. Тричі на день, ховаючись за спину Марії — не дай бог, хто чужий побачить, — відвідувала маму, брата й свою улюблену Коко і натхненно розповідала прості новини наземного світу.

Естер утішалася щастю малої, бо на волі та наче розквітла й щебетала веселою пташечкою про все на світі. Їм із Давидом залишалися за щастя нічні прогулянки сільською територією смерті; там же вдвох вони залюбки робили найпростіші фізичні вправи, щоб розім’яти заклякле за день тіло. Степан збив із дошок невеличку кабінку, нагору поставив бочку — вода за день нагрівалася, і можна було вночі прийняти рятівну купелю, помиті тіла вимучених тваринним існуванням людей після того наче співали від щастя. Життя обійстя ввійшло в спокійну колію; Юрко спинився у своїх пошуках і чорній люті; по селу люди гомоніли про те, що в нього вселився нечистий: серед ночі хлоп зривається зі страшними криками, а потім плаче, як мала дитина, і нікому нічого не розказує. Хотіли його до знахарки відвести — та все знає, як у воду дивиться, — не дався…

Хай там як, у спокої сім’я зустріла нове Різдво, уже 1944 року. Знову всі зібралися за святковим столом, і від душі помолилися і за народження малого Ісусика, і за повернення миру. Малий Богдан не злазив із рук своєї няньки, і Міру це дуже потішало.

Марія обвела всіх урочистим поглядом:

— Щось маю вам усім повідомити. У нас зі Степаном буде ще одна дитинка, ось так, — і зніяковіло погладила вишитий обрус коло себе.

— Вітаю вас обох, — утішилася Естер, — дуже гарна новина для початку року.

— То нам Бог розв’язав мішок із вашим приходом, — пожартував Степан. — Війна закінчиться, буде з ким і на риболовлю ходити, і в шахи грати. Ще мусиш, мати, для себе постаратися, щоб і тобі було веселіше ткати і по хаті поратися…

— Дядьку Степане, а що там чувати, коли війна вже закінчиться?

— Не знаю, Давидку, у нас про те зась: ні радіо, ні газети. Але одне добре для нас я спостеріг: менше вже по дорозі їдуть на схід, усе тепер більше на захід валять, і то добре потріпані й танки, і машини, і поранених багато. І лиця вже не такі гонорові, як на початках, людського виразу більшість набула — обламався, видно, їх план… Та й жужиків їхніх менше на схід летить… Так що все має бути добре. Ну, мати, давай, заводь коляду…

І знову потягнулися довгі дні в темряві підземелля. Давид уже перечитав усі книжки, які тільки зміг дістати в окрузі Степан, перерозв’язував усі задачі з фізики й математики, які були в товстому підручнику; добре вправлявся в латині й польській мові, у перервах між заняттями вирізав шахові фігурки з липи. Естер утішалася успіхам сина й підбадьорювала його добрим словом.

— Мамо, ми тут як у тюрмі! Тільки в тюрмі хоч знають, за що сидять та коли їх випустять…

— Сину мій любий, ну яка тюрма, що ти говориш! У тюрмі сидять люди, що вчинили якийсь гріх, у нас же гріха нема. Ти подивися на нас із кращого боку: ми як ті відлюдники, що пішли в пустелю чи в печеру в пошуках себе — роздумувати над життям, молитися, вдосконалюватися… Хіба ж ні?

— Так, мамо, ти в мене дійсно великий мислитель, — відлягло від серця Давидові.

— Ти ж тепер зможеш бачити, де добро, а де зло, цінуватимеш головні речі в житті: дружбу, витримку, людяність, повагу. Ти пройшов таку важку дорогу приниження й виживання, що ніколи не штовхнеш на неї інших і не будеш байдужим тоді, коли хтось намагатиметься знову повернути світ на неї, чи не так?

— Ні, звичайно, не буду. Це є дуже-дуже важка дорога. І якби не ти, мамо, ми б і загинули на ній…

— Так що, сину, витримаємо ще трохи?

Давид мовчки обняв матір у відповідь.

Уже втретє вигнанці-відлюдники їли паску — третій Великдень у сховку.

— Мамо, а як ти думаєш, Ісус Христос, у якого вірять християни, відрізняється від нашого Бога, іудейського?

— Бачиш, сину, це дуже важко сказати. Може, деяким людям належна уява дає змогу повірити у вищу силу, просто повірити, без видимих на те доказів. Ніхто ж не мучив Мойсея розпитуванням про зовнішність Бога, коли він давав йому Тору. Не знаю навіть чому. Напевне, щоб не відволікати увагу на дрібниці… бо, порівняно із Заповідями Божими та їх тлумаченням, це була дрібниця. Коли ти бачиш могутнє дерево, мало уваги звертаєш на те, якої форми в нього листочки. Та для частини людей замало лише слова, вони хочуть більш зримих доказів, і їх дав Христос, чим залучив мільйони до законів Божих — він зробив дуже велику справу… Вони ж і для нас, і для християн одинакові. Маємо втішатися, що він був вибраний син єврейського народу… Він поніс велику місію світом — світло божого слова… Хоча, щодо зримого образу… Ти ж пам’ятаєш, як написано в Торі: «І промовив Господь до Мойсея: «Ось Я до тебе прийду в густій хмарі, щоб чув народ, коли Я говоритиму з тобою, і повірив тобі навіки!» — то й нашим предкам, виявляється, теж потрібне було зриме підтвердження Бога…

— Так, мамо, — Давид взяв Біблію, що лежала між його книжками. — Зараз… Ось, ось воно тут так і написано… Наша ж Тора є частиною Біблії… То його ніхто не бачив, виходить, — задумався хлопчина. — Але ж істини, які ніс Христос, такі ж… То ми такі різні, як брати одного батька?

— Основи людяності для всіх і справді однакові, Давиде. І не важливо, яке ім’я в Бога, який його вигляд. Важливим є його слово, яке впало в людські душі, і проросло сходами людяності, і відділило нас від світу тваринного егоїзму. А свобода вибору, якої не мають тварини, — це великий його дарунок…

— Бо він підводить нас до правильного розуміння світу…

— Або дарує частині людей великі проблеми від іншої групи, що відірвала від своєї свободи вибору закони буття, — усміхнулася Естер, — але саме так світ і йде вперед…

— Якийсь парадоксальний цей світ, мамо…

Після Зелених свят Естер прийняла на світ другого хлопчика Марії. Утішена Марія була засмучена лише одним: що не можна повідомити батьків про таку радість.

— Ось, дивися, Естер, єдиний лист, який мені прийшов від тата, — дістала з-за образів дорогу пам’ятку: на пожовтілому аркуші виділялося лише два речення, перше й останнє, а решту чорною тушшю закреслив цензор: «Доброго дня, дорогі наші Марійко, Степане, Мар’янко!.. А так у нас усе добре…» То є великий мій біль, Естер.

— Я тебе розумію, Маріє. Та в тебе є хоч надія, що вони повернуться, бо живі. А в нас — нікого, зовсім нікого.

— Не кажи так, — Марія обняла Естер. — Ви нам тепер рідні, — трохи помовчала й додала: — А чи приїдуть мої? Я вже й не знаю, якої влади хочу. Бо як вернеться та, що випхала моїх до Сибіру, то й сподіватися на повернення марно…

У липні щось у війні змінилося: гуркіт близької лінії фронту доносився навіть у підземелля. І ось настав той святий день, коли можна було без страху вийти і, як решті людей, подивитися на сонце й на красу всього білого світу. Змужнілий Давид до болю в очах дивився на сліпуче сонце: за вісімсот тридцять два дні темряви й майже тваринного існування він став зовсім іншою людиною. Він знав, чого він хоче, куди йтиме, що зробить у житті. А чого — не робитиме ніколи… Там, унизу, він осмислив інше сонце світу й виніс його з підземелля у своїй душі. Посивіла Естер із незмінною усмішкою насолоджувалася красою вже не цвинтарних, завжди чорно-білих, а домашніх оранжевих настурцій та веселкових майорів біля хатини і милася, милася… наче хотіла змити майже трирічний наліт темряви й тваринного запаху. Вона вистояла, вона змогла врятувати своїх дітей, бути їм опорою. Її опора була в неї всередині — це віра в справедливість Божих цінностей. Мірочка виросла в справжню красуню й лише встигала бігати за маленьким Богданчиком, який щойно почав ходити і з надмірною активністю освоював новий, відмінний від колиски, розширений світ: спотикався, падав і знов біг туди, звідки його щойно забрали:

— Не можна, Бодя, не можна. Ну ж, боляче буде тобі… — Міра вправно підставляла рученята.

— Що вдієш: чинить, як і всі люди, — філософськи сказала Марія, розвішуючи пелюшки. — Кажуть: не можна, але поки не впаде або сам не обпечеться, не буде слухати — не вірить…

Епілог

— Я, Степан, стою перед Тобою, Боже, щоб Ти прийняв мою грішну душу. Легко бути Джеймсом Бондом — без дружини, дітей, відповідальності за них… зі зброєю, яка не обтяжує моральністю. Може, був я занадто покірним там, де не треба було би таким бути. Та не міг я бути інакшим, бо беріг я своєю стриманістю життя дорогих мені людей. Дякую Тобі, Боже, і прости мене, грішного, за ті страхи й сумніви, що мав у жорстокий час…

— Я, Естер, стою тут, перед Тобою, прийшла до Тебе, Боже, на Твій праведний суд. Прости мене за часи моєї слабкості й за те, що не могла я віддавати шану таку, як належить Тобі, Боже. Але віра Твоя й добрі люди Твої вивели мене та моїх дітей з темряви зла світу цього — дякую Тобі, Боже…

— Я, Ганна Шо-Га, стою тут перед Тобою, Боже. Каюсь у тому, що не виховала свого сина в любові до ближнього. Прости мені й гріх жадібності. У новому житті я вже того не допущу, обіцяю. Прости мене, грішну…

— Я, Юрко, стою тут перед Тобою, Боже. Несу гріх, більший, ніж у Каїна, більший, ніж у Пилата. А ще — переслідував людей безневинних. Прости мене, грішного, Боже великий…

— Я, Марія, стою тут, перед Тобою, Боже. Тяжко бути людиною. Прости мене, Боже, бо засумнівалася я в Тобі після смерті донечки, але доброта Твоя безмежна, бо дав Ти мені аж чотирьох синів і двох названих дітей. Дякую Тобі, Боже, і прости мене, грішну…

— Я — Бог. У Мене багато імен, та всі ви називаєте Мене світлом світу цього. То чого йдете, як у темряві, — спотикаючись і падаючи? Я дав вам обереги — заповіді, щоби впустили ви світло в серце своє. Але вірити слову ви не вмієте: як малі діти, набиваєте ґулі та синці на дорозі життя, щоб у кінці її прийти сюди, до Мене, з мішком гріхів своїх, зі словами: «Ти мав рацію, прости, Господи». Я посилаю вас, грішні душі, а вас тут — мільйони, знову на шлях удосконалення, у світ живих. А щоб росла ваша віра в нових тілах, будете спокутувати старі гріхи в родах жертв своїх — тих, кого ви образили словом чи ділом або до кого були байдужі. І возлюбіть їх, бо то є тепер ви…

Прощення хочете? Та прощаю Я вас, прощаю. Робота в Мене така. А ВИ… ВИ — СОБІ Й ОДНЕ ОДНОМУ — ПРОСТИТЕ?

P. S. Як будете в Єрусалимі, знайдіть, будь ласка, на Голгофі, у саду-алеї Праведників світу дерево з табличкою на честь Марії та Степана Січевлюків-Врублевських. Уклоніться пам’яті цих святих людей — Праведників світу цього…

Примітки

1

Комори. (Тут і далі прим. авт.)

2

Сумка.

3

Бадати — щупати, обмацувати.

4

Лаяв.

5

Чистити.

6

Дуже.

7

Вузлик.

8

По кісточки.

9

Мати рехт — бути правим.

10

Зафест — занадто.

11

Стругати рубанком.

12

Аїр.

13

Зелень цибулі.

14

Пічку.

15

Двоюрідна.

16

Дядько.

Content

Пахомова Тетяна Я, ти і наш мальований і немальований Бог

Тетяна Пахомова Я, ти і наш мальований і немальований Бог

Епілог

Примітки