Том Егеланд

Краят на кръга

(книга 1 от "Бьорн Белтьо")

„Това са тайните думи, изречени от Живия Исус и записани от Дидимус Юда Тома.

Исус каза: «Този, който разкрие смисъла на тези думи, няма да вкуси смърт. Нека този, който търси, не се спре в своето търсене, докато не намери; и когато намери, той ще бъде разтърсен; и когато бъде разтърсен, той ще се възхити. И ще царства над всичко».“

Из Евангелие от Тома — Петото евангелие, ненамерило място в Новия завет. Ръкописът е открит в Египет през 1945 г.

Благодарности

(Този материал и послесловът на автора са написани за поредното издание на романа след публикуването на „Шифърът на Леонардо“ от Дан Браун)

Никоя книга не се роди без помощта на други книги.

Старото седалище на рицарите йоанити, манастирът Верне — с неговите археологически загадки и мистика, днес можете да намерите, ако преминете с кола през Мос и продължите на юг към Фюглевик. Информацията за манастира Верне и продължилата над триста години визита на йоанитите в Норвегия съм намерил преди всичко в книгите: „Стопанства и родове в Риге“ от Ингеборг Флуд (Риге Спаребанк, 1957 г.) и „История на населените места в Риге до 1800 г.“ от Лауриц Опста и Ерлинг Йохансен (Риге Спаребанк, 1957 г.).

Ако някой бъде грабнат от мистиката около Беранже Соние и Рен льо Шато, бих го насочил към „Светата кръв и свещеният Граал“ (1982) от Майкъл Бейджънт, Ричард Лий и Хенри Линкълн. Въпреки че съм заимствал много от противоречивите им хипотези, аз съм се докоснал само до повърхността на техния хаос от религиозни конспиративни теории.

За по-задълбочено изучаване на личността на историческия Исус, съпоставена с проповедника Исус, препоръчвам тънката, но ценностна книга на Якоб Йарвелс „Историческият Исус“, както и „Мъжът, който се превърна в Месия“ на Карл Улав Санес и Оскар Скарсауне.

Благодаря на Том Кох от телевизионната компания WBGH. Задължен съм им за документалната поредица „От Исус до Христос“.

Ръкописът Q съществува като хипотеза. Учени при Института за античност и християнство в Калифорния са реконструирали Q — дума по дума, стих по стих.

Евангелието от Тома бе преведено на норвежки, след излизането на първото издание на „Краят на кръга“.

Подобно на хората, които шестват по страниците на тази книга, така и Общността за международни изследвания и института „Шимър“ съществуват единствено в моята и твоята фантазия.

Искам да отправя благодарност към всички търпеливи специалисти и институции, които ми помогнаха с информация, мнения, предложения и корективи: Университета в Осло, Дирекцията за управление на културното наследство, Британския музей и CERN (Европейската лаборатория по физика на елементарните частици). За това, че прочетоха ръкописа и дадоха своите безценни идеи, бих искал да благодаря на моя редактор в „Ашехоуг“ Йойвин Фаро и на Кнют Линд, Улав Ниаста, Ида Дипвик и също така, както винаги, на Осе Мирвол Егелан. Благодаря на Йон Гангдал, Себьорг Й. Халвушен и Ане Вайдер Осен.

Освен положителния обществен отглас, който даде на „Краят на кръга“ покрай шумотевицата около „Шифърът на Леонардо“, Бьорн Аре Давидсен бе и моята стимулираща и креативна опозиция в теологичните ми интерпретации. Благодаря на Кайа Кошвол, журналист в „Афтенпостен“, която извади „Краят на кръга“ от прашните лавици. Благодаря на моя агент Йохан Алмквист от агенция „Ашехоуг“ и на Йойвин Хаген от издателство „Базар“, които допринесоха книгата да бъде лансирана в международен мащаб. Също така на Йойвин Фаро, Евен Рокил, Александер Опсал и останалите в издателство „Ашехоуг“, които с подновен ентусиазъм събудиха една забравена, тригодишна книга към нов живот.

Никой от книгите или специалистите, които съм използвал като източници или с които съм се консултирал, не носи отговорност за измислиците и множеството художествени свободи, които съм си позволил.

Огромно благодаря на Осе, Йорун, Вегар и Астрид… за времето.

Том Егеланд

Започна да вали късно през онзи следобед, когато Грете умря.

През струйките вода различавам фиорда, гладък и студен, като река зад голите храсталаци. От часове седя и се взирам в капките, стичащи се надолу по прозореца. Мисля. Пиша. Поривите на вятъра и на дъжда рисуват криволичеща решетка по запотеното стъкло.

Избутал съм бюрото до прозореца. Така мога да пиша и едновременно с това да хвърлям по някой поглед навън.

В плитчините близо до брега се носят островчета гниещи водорасли. Морето леко се блъска в стърчащите от водата скали. Една рибарка се провиква вяло, отегчено.

Клоните на дъба се протягат навън, на двора, черни и влажни; някое и друго листо все още се държи здраво, сякаш не разбира напълно, че есента скоро ще го отнесе със себе си.

Беше лято, когато татко си отиде. Той беше на 31 години, 4 месеца, 2 седмици и 3 дни. Чух го как извика.

Според повечето хора беше злополука.

Първоначално, след смъртта му, мама се обви като в пашкул от тиха скръб. След това, в една метаморфоза, чието влияние аз чувствам и до днес, тя започна да пие и да ме пренебрегва. Хората започнаха да говорят. Алеята до къщата ни се сдоби с очи и уши. В магазина ми отправяха състрадателни погледи. Другите деца измисляха неприлични песни за нея. Рисуваха я гола с тебешир на асфалта в училищния двор.

Някои спомени се загнездват здраво в паметта.

Те, разбира се, са били тук, докато мен ме нямаше. Претърсили са стая след стая. Отстранили са всяка следа от нея. Сякаш никога не е съществувала.

Но и те не са безпогрешни. Пропуснали са четирите копринени въжета, които висят от колоните на леглото.

В дневника си описвам всичко, което ми се случи онова лято.

Ако не бяха коричките на раните и парещият сърбеж, щях да вярвам, че то е било само една последователност от логично навързани измислици. Че през цялото време съм се намирал в стаята си в клиниката. В усмирителна риза. Натъпкан със стесолид[1]. Може би никога няма да проумея нищо от това, което се случи. Няма значение. Малкото, което съм разбрал или не съм разбрал, ще помня дълго.

Дневникът представлява дебела папка с кожена подвързия. Най-долу, вдясно на корицата, е напечатано в жълто името ми. Дневник на Бьорн Белтьо.

Съществуват два типа археология. Историческата. И душевната: разкопки в мозъка.

Химикалката стърже по хартията. Аз изплитам тихо своята паяжина от спомени.

Част първа

Археологът

I.

Загадката

1.

Клекнал съм по средата на едно поле, разчертано на абсолютно еднакви по големина квадрати, и търся миналото. Слънцето изгаря тила ми. Дланите ми са целите в мехури, които парят почти нетърпимо. Мръсен съм и съм потен. Смърдя. Фланелката лепне по гърба ми подобно на жилав, стар лейкопласт.

Вятърът и копаенето са завъртели във въздуха фин пясък, който образува кафяво-сивкав купол над полето. Очите смъдят от пясъка в тях. Облакът прах изсушава устата ми и напрашва лицето ми; усещам кожата си като напукана кора. Стена тихо. Не е за вярване, че някога мечтаех за такъв живот. Обаче всички трябва да се прехранваме някак…

Кихам.

„Наздраве“ — провиква се някой. Оглеждам се учуден около себе си. Обаче всички изглеждат вглъбени в своята си работата.

Никак не е лесно да откриеш миналото. Няколко копки под най-горния слой земя и после търся в малко метално корито между мръсните ми гуменки, ровейки с върховете на пръстите си във влажната почва. Културният пласт, до който сме достигнали, е на възраст 800 години. Изпаренията от компоста са обилни. В един от своите учебници, Archaeological Analysis of the Ancient[2], професор Греъм Лайлуърт пише: „От тъмната пръст на Земята извират безмълвните послания на миналото“. Чували ли сте нещо подобно? Професор Лайлуърт е един от най-изтъкнатите археолози в световен мащаб. Но увлечението му по поезията е малко прекалено. Човек трябва търпеливо да понася несполучливите му сравнения.

Сега професорът седи на сянка под чаршаф, опънат на четири пилона. Чете. Дърпа от цигара, която не е запалил. Изглежда непоносимо умен, изпълнен с някакво сивокосо и помпозно достойнство, което не е заслужил по никакъв начин през живота си. Най-вероятно си мечтае за някое от момичетата, навирили дупета във въздуха. От време на време ни хвърля по някой поглед, в който се чете: „Някога и аз лежах там и се потях, но това време е далеч в миналото“.

Гледам го изпод вежди през дебелите стъкла на слънчевите очила с UV филтър. Погледът му се среща с моя и се задържа така за секунда или две. После той се прозява. Полъх на вятъра разлюлява чаршафа. Много години са изминали от последния път, когато се е оставил да бъде провокиран от някого с мръсотия под ноктите.

— Господин Белто! — казва той пресилено учтиво.

Още много време ще мине, преди да срещна чужденец, който да успее да произнесе името ми правилно. Той ми маха с ръка да се приближа. Също както робовладелците са махали на негърчетата си през миналия век. Изправям се в шахтата, дълбока един метър, и изтупвам пръстта от дънките си.

Професорът прочиства гърлото си:

— Нищо ли няма?

Разтварям ръце и заставам пред него в подигравателна бойна готовност, която за съжаление не му прави впечатление.

— Нищо! — отвръщам му със същото изхриптяване на английски.

С изражение, което само отчасти прикрива презрението му, той ме поглежда и пита:

— Всичко наред ли е? Изглеждате блед днес! — изхилва се той. И чака от моя страна реакция, която дори и за секунда не си помислям да си позволя.

Много от хората смятат професор Греъм Лайлуърт за зъл и с мания за величие човек. Той не е нито едното, нито другото. Високомерието е нещо естествено за него. Виждането на професора за света и нещастните хорица, които пъплят нагоре по подгъва на панталоните му е било оформено в най-ранна възраст, излято и втвърдено в стоманобетон. Когато се усмихва, прави го с дистанцирано и снизходително безразличие. Когато слуша някого, то е от насилена учтивост, която майка му трябва да е внедрила в него с тояги и заплахи. Щом казва нещо, човек лесно може да си помисли, че то се произнася от името на Всевишния.

Лайлуърт изтупва малка хвърчилка от растение, дошла с вятъра и закрепила се на шития по поръчка сив костюм. Оставя цигарата си на полевата маса. С водоустойчив маркер маркира всяка изкопана и изпразнена шахта. С безизразно изражение той маха капачката на маркера и поставя кръстче в квадрат 003/157 от координатната система на масата под чаршафа.

После ме отпъжда с отегчено движение на ръката.

В университета учехме, че всеки от нас може да премести до един кубически метър пръст на ден. По купчината до ситото може да се съди, че следобедът е бил успешен. Ина, студентката, която пресява фино всичката пръст, която ние мъкнем в метални корита и колички, не е намерила нищо, освен няколко тежести за тъкачен стан и един гребен, пропуснати от работните групи. Тя стои по средата на една яма с кал в тесни къси панталони, бяла тениска и прекалено големи гумени ботуши, и държи зелен градински маркуч с прокапващ край.

Много е сладка. За двеста и дванадесети път този следобед поглеждам към нея. Но тя изобщо не се обръща към мен.

Мускулите ме болят. Потъвам в полевия стол, скрит от августовското слънце до сенчест храсталак диви череши. Това е моят ъгъл, сигурното ми местенце. Оттук мога да наблюдавам терена на разкопките. Обичам да имам поглед над нещата. Имаш ли поглед, имаш и контрол.

Всяка вечер, след сортирането и каталогизирането, се подписвам под списъка с находките. Професор Лайлуърт смята, че съм прекалено подозрителен, тъй като държа да сравнявам артефактите в картонените кутии с неговия списък. Досега не съм го хванал в нито една неточност. Но му нямам доверие. Тук съм, за да контролирам. И двамата знаем това.

Професорът се обръща, сякаш случайно, за да провери къде съм. Отговарям му с бодър скаутски поздрав: два пръста към челото. Той не ме поздравява в отговор.

Най-добре се чувствам на сянка. Поради дефект в ириса ми силната светлина експлодира вътре в главата ми в порой от шрапнели. За мен слънцето е диск от концентрирана болка. Затова често мижа. Веднъж едно дете ми каза: „Очите ти изглеждат така, сякаш някой те е снимал със светкавица“.

С гръб към кутията с инструменти оглеждам терена. Белите въженца на координатната система оформят квадратни полета, които биват разкопавани едно по едно. Иън и Ури стоят отстрани до нивелира и теодолита и разговарят, докато наблюдават квадратната мрежа и ръкомахат по посока на рамената на координатната система. За момент, развеселен, си представям, че копаем на погрешно място. Че професорът ще изсвири с глупавата си свирка и ще извика: „Стоп, сбъркали сме!“. Но по израженията на лицата им разбирам, че са просто нетърпеливи.

В разкопките участват 37 археолози. Научните ръководители, подчинени на професора — Иън, Тиодор и Пийт от Оксфордския университет, Моше и Давид от Еврейския университет в Йерусалим и Ури от института „Шимър“, отговарят всеки за своята група норвежки студенти по археология.

Иън, Тио и Пийт са разработили усъвършенствана компютърна програма за археологически разкопки на базата на инфрачервени сателитни снимки и сонарна технология, използваща отразени в земните структури звукови вълни.

Моше има докторски степени по теология и по физика и е участвал в научната група, изследвала плащаницата от Торино[3] през 1995 г.

Давид е експерт по тълкуване на текстове от Новия завет.

Ури е специалист по история на рицарите йоанити[4].

А аз съм тук, за да внимавам всичко да е наред.

2.

В миналото прекарвах всяко лято у баба, в къщата при фиорда. Вила в швейцарски стил, насред море от овощни дръвчета и дребни плодове, и цветя, нагрети от слънцето плочи и наново израснали храсталаци, летни птици, мухи, и жужащи пчели. Из въздуха се носеше аромат на смола и водорасли. По средата на фиорда плаваха лодки. В излаза от фиорда, между Ларколен и Булерне, които бяха толкова надалеч, че изглеждаха сякаш се полюляват, съзирах късче от безкрайно море, а зад хоризонта си представях Америка.

Няколко километра от лятната вила, покрай пътя между Фюглевик и Мос, се намираше манастирът „Верне“ със своите десет хиляди декара поля и гори, и история, простираща се назад във времето чак до „Сагите за крале“ на Снори[5].

В края на XII век крал Свере Сигюрсон[6] дарил манастира „Верне“ на рицарите хоспиталиери. Те донесли със себе си повей от световната история, кръстоносните походи и рицарите духовници в нашия ъгъл от цивилизацията. Едва през 1532 г. времето на монасите в манастира „Верне“ приключило.

Човешкият живот е съставен от сбор от случайности. Доказателство за това е, че именно в едно от полетата на манастира „Верне“ сега се извършват разкопките на професор Лайлуърт.

Професорът твърди, че целта ни е да открием овално укрепление от викингско време. Може би 200 метра в диаметър, обградено от кръгъл земен вал с дървена палисада. Натъкнал се на карта на мястото във викингски гроб в Йорк.

Това, което професорът твърди, не е за вярване. Аз също не му вярвам.

Професор Греъм Лайлуърт е по следите на нещо. Не знам на какво. Съкровище би било твърде банално. Гроб с викингски кораб? Останките на ковчега на Свети Улаф[7]. Може би монети от Хорезъм[8], държавата, разположена източно от Аралско море? Свитъци телешка кожа, върнати на Снори от издателството[9]?

Сребърен съд за жертвоприношения? Магически камък с руни? Мога само да гадая. И да се отдам всецяло на задачата си на куче пазач.

Професорът ще пише поредния си учебник на основата на тези разкопки. Някаква организация в Англия плаща за това. Собственикът на земята е получил цяло малко богатство, за да ни позволи да преобърнем терена нагоре с главата.

Трябва да се получи нещо като учебник.

Все още не съм разбрал как или защо професор Лайлуърт е допуснат на норвежка земя със своите археолози щурмоваци. Доброто старо правило: има влиятелни приятели.

За чужденци е трудно да получат разрешително за извършване на археологически разкопки на територията на Норвегия. Професор Лайлуърт не срещна никаква съпротива. Дори напротив. Дирекцията за управление на културното наследство аплодира инициативата въодушевено. Тържествуващ, университетът помогна в избора на най-добрите аспиранти по специалността, които трябваше да влязат в работните групи по разкопките. Уредиха разрешителни за работа на сътрудниците му от чужбина. Приятелски погалиха областните власти по главата. Всичко беше както трябва да бъде. И тогава се натъкнаха на мен в един кабинет в Отдела за старини при Историческия музей на ул. „Фредериксгате“. Блюстителят на реда. Дългата ръка на норвежките власти. Един научен работник по археология с лошо зрение, някой, когото биха могли да изтърпят няколко месеца. Чиста формалност, почти негодуваха заради моето присъствие, но правилата са си правила. Те знаят как е.

В стаята на баба един часовник с махало тиктака на себе си. От съвсем малко момче обичам този часовник. Той никога не върви точно. Може да започне да бие в най-невероятни часове. Дванадесет без осем! Девет и три! Три и двадесет и осем! В такива моменти часовниковият механизъм задрънчава самодоволно със своите пружинки и зъбни колелца и крещи: „Пет пари не давам!“.

Та кой е решил, че именно останалите часовници по света вървят точно? Или че времето може да бъде уловено с прецизна механика и стрелки? Все размишлявам. От работата е. Когато изкопаеш някой петстотингодишен скелет на жена, отказваща да пусне детето, което е прегърнала, този момент се запечатва здраво във времето.

Полъх на вятъра довява соления мирис на море. Слънцето е по-слабо. Мразя слънцето. Много малко от нас мислят за слънцето като за един непрекъснат ядрен синтез. Но аз, да. И се боя, че след десет милиона години ще дойде неговият край.

3.

Във вика се усеща нотка на възбудена изненада. Под своя чаршафен покрив, професор Лайлуърт се надига с повишено внимание и подушва подобно на лениво старо куче пазач, което преценява дали да залае.

Археолозите рядко крещят, когато открият нещо. Ние постоянно намираме нещо. Всеки вик остъргва малка частица от нашето достойнство. Повечето фрагменти от монети и тежести за стан, които откриваме, накрая свършват в една светлокафява кутия в тъмно хранилище, подобаващо консервирани, каталогизирани и подготвени за бъдещето. Щастливец е онзи, който поне веднъж в кариерата си открие нещо, което би могло да се изложи във витрина. Повечето археолози биха признали, ако задълбаят достатъчно надълбоко в себе си, че последното наистина велико археологическо откритие в Норвегия е направено в Осеберг[10] през 1904 г.

Ирене беше тази, която бе извикала. Аспирантка в катедрата по класическа археология. Талантливо и затворено в себе си момиче. Не би било трудно да се влюбя в нея.

Ирене е в групата, ръководена от Моше. Вчера сутринта тя откри останките на основи на постройка. Един октагон, осмоъгълник.

Гледката ме изпълва с неясен, гъделичкащ спомен, който не достига до повърхността. Никога не съм виждал професор Лайлуърт толкова възбуден. По няколко пъти на час отиваше и надничаше долу в нейната шахта.

Сега Ирене се е изправила на крака и се е покатерила на ръба на шахтата. Маха въодушевено на професора.

Доста от нас, останалите, вече тичаме към нея.

Професорът надува свирката си:

— Пфффррррииит!

Магическа свирка. Всички застиват с рязко движение, като на стар 8-милиметров филм, заседнал в прожекционния апарат.

И остават така, покорно замръзнали.

Върху мен магическата свирка няма ефект. Подтичвайки, приближавам шахтата на Ирене. Професорът идва от срещуположния ъгъл. Опитва се да ме спре с поглед. И със свирката: „Пффррриит!“. Но не успява. И аз стигам първи на мястото.

Ковчеже е.

Продълговато ковчеже.

Тридесет-четиридесет сантиметра дълго. Най-външният слой на червено-кафявото дърво е загнил.

Професорът се спира толкова близо до ръба, че за миг се надявам, че ще се стовари напред със сивия си костюм. Най-голямото унижение. Но нямам този късмет.

Задъхал се е от краткото бягане. Усмихва се. Устата му е отворена. Очите — облещени. Изглежда, че е на път сякаш да получи оргазъм.

Проследявам погледа му. Надолу към ковчежето.

С едно-единствено дълго движение професорът кляка, подпира се на лявата си ръка и скача в шахтата.

През събралите се преминава мърморене.

С връхчетата на пръстите — тези меки връхчета, създадени да балансират хапки от предястия, да държат чаши за шампанско и цигари, и да милват копринено меките гърди на свенливи госпожици от Кенсингтън[11] — той започва да почиства пръстта около ковчежето.

В книгата си Methods of Modem Archaelogy[12] професор Лайлуърт пише, че детайлното вписване на всяка находка е ключът към правилното тълкуване и разбиране. „Търпението и задълбочеността са най-важните добродетели за един археолог“, твърди той във Virtues of Archaelogy, специализираната библия на всички студенти по археология. Трябва да разбира, че прибързва. Нашата работа не е спешна. Когато нещо е лежало в земята стотици или хиляди години, можем да си позволим няколко допълнителни часа, за да бъдем точни и внимателни. Би трябвало да скицираме ковчежето в перспектива, както хоризонтално, така и в профил. Да го снимаме. Трябва да бъдат измерени дължината, дълбочината и ширината на находката. Едва след като са регистрирани всички възможни детайли, можем внимателно да го извадим с шпакла и лъжичка. Да почистим мръсотията и пясъка. Да консервираме дървото. В случай, че сме се натъкнали на предмет от метал, то той следва да се обработи със сески-карбонат. Професорът знае всичко това.

И въпреки това не му пука.

Скачам долу при него. Останалите са ни зяпнали сякаш професорът току-що е оповестил, че смята да се зарови в земята.

С голи ръце.

Преди да е станало време за вечеря.

Прочиствам гърло тържествено, пресилено ясно, и му казвам, че много избързва. Той все едно не ме чува. Издигнал е параван между себе си и останалия свят. Дори когато гласът ми прозвучава повелително и от името на норвежките власти за управление на културното наследство му нареждам да спре, той продължава своето френетично ровене. За него със същия ефект аз можех да представлявам Магьосникът от Оз.

Изровил по-голямата част от ковчежето, той го хваща с две ръце и го изтръгва от пръстта. Малка част от дървото се отчупва и пада.

Някои от нас извикват. От гняв, изумление. Така просто не бива! Казвам му го. Всяка археологическа находка следва да се третира с най-голямо внимание.

Думите ми пропадат във въздуха.

Той държи ковчежето пред себе си. Дишайки тежко, стои и се взира в него.

— Имате ли намерение — изричам с леденостуден глас и ръце, скръстени пред гърдите, — да предприемем описване на находката?

Негово кралско височество гледа благоговейно ковчежето. Усмихва се невярващо. Тогава промърморва в празното пространство, без да се обръща към никого, на своя най-превзет оксфордски английски:

— This Is. Fucking. Unbelievable![13]

— Моля, дайте ми ковчежето — казвам аз.

Той ме поглежда с празен поглед.

Прокашлям се.

— Професор Лайлуърт! Разбира се, наясно сте, че съм принуден да докладвам за случилото се на института! — Гласът ми е придобил хладни, официални нотки, които не са ми съвсем познати. — Отделът за старини и Дирекцията за управление на културното наследство едва ли ще погледнат с добри очи на този подход.

Без да каже и дума, той се изкатерва навън от шахтата и се затичва със ситни крачки към палатката. От костюма му се сипе пръст. Ние, останалите, сме престанали да съществуваме.

Аз не се предавам толкова лесно. Затичвам се след него.

От вътрешната страна на палатката, иззад изпънатата платнена стена, чувам екзалтирания глас на професор Лайлуърт. Повдигам платнището настрани. Сумракът и UV филтърът на очилата ме заслепяват за миг, преди да успея да различа широкия гръб на професора. Все още е задъхан.

— Да! Да! Да! — крещи той по мобилния телефон. — Чуваш ли, Майкъл, кивотът е!

Повече от всичко ме изумява фактът, че е запалил цигара. Той знае, че цигареният дим може да попречи на датирането с въглерод 14[14].

Гласът му е изпълнен с истеричен смях:

— Добрият стар Чарлз имаше право, Майкъл! Не е за вярване! Дявол да ме вземе, не е за вярване!

На полевата маса до него стои ковчежето. Правя крачка навътре. В същото време Иън се материализира насред тъмнината, подобно зъл дух, бдящ над погребалната камера на фараона. Сграбчва ме за раменете. Избутва ме грубо назад вън от палатката.

— За бога… — пелтеча аз. Гласът ми трепери от гняв и унижение.

Иън ме поглежда намръщено и се връща в палатката. Ако можеше да затръшне някоя врата, би го направил. Но платнището на палатката шляпва вяло след него.

Само след миг професорът излиза. Завил е ковчежето в парче плат. Настрани от ъгълчето на устата му стърчи димящата цигара.

— Моля, дайте ми ковчежето! — казвам. Единствено за идеята настоявам. Те обаче нито чуват, нито се интересуват от това.

Личният автомобил на професор Лайлуърт е издължен и лъскав расов екземпляр: ягуар XJ6, цвят бургунд. Двеста конски сили. Ускорение от 0 до 100 километра в час за 9 секунди. Кожен салон. Волан от дърво. Климатик. Може би следа от душевност и зараждащо се самосъзнание дълбоко в двигателния блок, зад всичкия хром и металически лак.

Иън се шмугва зад волана, навежда се и отваря вратата на професора. Той сяда, слага ковчежето в скута си.

Ние стоим и гледаме втрещени в мърлявите си тениски и джинси, облегнати на лопатите и линеалите, със зяпнали усти и пясък в косите, с размазана мръсотия под очите. Но те не ни виждат. Свършили сме своята работа. Вече не съществуваме.

Ягуарът преминава по черния път. Изскачайки на шосето, изръмжава и потъва в облак прах.

После изчезва.

В тишината, която се спуска над нас, нарушавана единствено от вятъра в короните на дърветата и тихото мърморене на студентите, на мен ми стават ясни две неща. Едното е, че бях измамен. Не знам точно как или защо. Но увереността в това ме кара да стисна зъби така силно, че очите ми се пълнят със сълзи. Другото е осъзнаване. Винаги съм бил покорният, изпълнителният. Незаменимото и напълно забравено зъбно колело, което никога не предава механизма. Норвежките власти, отговорни за опазване на културното наследство, ми повериха задачата да упражня контрол. А аз се провалих.

Дяволите да ме вземат, ако професор Греъм Лайлуърт се измъкне с находката. Това не е просто между Лайлуърт и Отдела за старини. Или Дирекцията за управление на културното наследство. Или прокуратурата.

Това е между мен и него.

Аз нямам ягуар. Моята кола напомня на играчка за баня, което някое дете е надуло и е забравило на плажа. Розова е. Ситроен 2 CV. През лятото прибирам гюрука. Казвам й Бола. С нея, доколкото това може да се твърди за отношенията между човек и машина, сме на една вълна.

Седалката изскърцва, когато сядам зад волана. Трябва да повдигна вратата, за да може ключалката да уцели мястото си. Скоростният лост прилича на дръжката на чадър, който някоя истерична лелка по невнимание е набучила в таблото. Включвам на първа скорост, натискам газта и потеглям след професора.

Погледнато като на преследване с коли, резултатът е комичен. Скоростта се ускорява от 0 до 100 за десетилетия. Но рано или късно ще стигна. Само дето ще съм закъснял малко. Не бързам. Първо ще намина през Отдела за старини, за да докладвам на професор Арнцен. След това към полицията. Накрая лично ще предупредя митническите власти на Гардермуен[15] за случилото се. Както и фериботните пристанища — ягуар XJ6 не може да се скрие незабележимо.

Една от причините да прибирам гюрука на колата през лятото е, защото обичам да усещам как вятърът преминава през късо подстриганата ми коса. Тогава си мечтая за един живот в кабриолет под безгрижното небе на Калифорния; животът на гларус с кафеникав загар, заобиколен от момичета по бански, кока-кола и поп музика.

В училище ми викаха Бялата мечка. Причината може естествено да е, защото се казвам Бьорн. Но по-вероятно е, защото съм албинос.

4.

Когато през май професор Трюгве Арнцен ме попита дали бих приел да бъда инспектор при разкопките в манастира „Верне“, по-късно същото лято погледнах на предложението като на 1/10 предизвикателство и 9/10 радостно приветстван повод да се махна от кабинета си. Няма нужда да страдаш от някакъв вид психоза, за да си втълпиш, че четирите стени, подът и таванът през нощта са се доближили един до друг с още няколко сантиметра.

Професор Арнцен е мъжът на мама. Предпочитам да не използвам израза „доведен баща“.

Годините, прекарани със студентите, са го направили сляп за уникалността на отделния човек. Възпитаниците му са се превърнали в маса без индивидуалност и поставен пред тази тълпа от академично еднообразие, у професора се е развило едно лишено от търпение раздразнение. Бащиното наследство го е превърнало в доста състоятелен човек, а също и малко арогантен. Малко от студентите го харесват. Подчинените му говорят зад гърба му. Мога да ги разбера. Никога не съм го харесвал. Всички си имаме своите причини.

Пристигам в Осло в средата на следобедния пиков час. Лятото наближава своя край. Въздухът е жарък и задушен.

Барабаня с пръсти по волана. Чудя се накъде ли са тръгнали всички останали. И кои са. И какво търсят тук. Дявол да ги вземе! Поглеждам часовника си и изтривам потта от челото си. Искам пътят да е само за мен! Всички това искаме. Всеки от нас е обхванат от колективната лудост на масовия автомобилизъм. Само дето самите ние не го осъзнаваме. Именно това отличава лудите от останалите.

Вратата на професор Арнцен е затворена. Някой е махнал шест от буквите на табелката му и с детско удивление стоя отпред и чета: „ПРО ЕС Р ЮГВЕ АР Ц Н“. Изглежда като някое тибетско заклинание.

Тъкмо се каня да почукам на вратата, когато чувам гласове отвътре в кабинета. Затова изчаквам. Леко отстъпвам до прозореца. Первазът е покрит с лепкав прах. Долу на улицата колите се бутат пред светофарите, пешеходците се движат в жегата с размекнати движения. Служебният паркинг зад музея е празен.

Трябва да съм бил разсеян, когато съм паркирал Бола. Непривично е за мен. Но отгоре го виждам. Сигурно така е и с Всевишния: винаги цялостен поглед над всичко. Между тъмносивия мерцедес 190 на професора и виолетов сааб 900 турбо е паркиран ягуар XJ6 с цвят бургунд.

Предпазливо доближавам ухо до вратата.

— … precautions[16]! — произнася един глас. Гласът на професор Арнцен.

Говори на английски. Гласът му е покорен. За да стане професорът покорен, нужен му е властен събеседник.

Подозирам кой е това.

Друг глас измърморва нещо, което не разбирам. Иън.

Арнцен:

— Кога ще дойде той?

— Утре рано сутринта — отвръща дълбок глас. Професор Лайлуърт.

Знаех си.

Арнцен:

— Лично ли ще дойде?

Лайлуърт:

— Естествено. Но си е вкъщи. Самолетът е в сервиз. Инак да е пристигнал още тази вечер.

Иън (смеейки се):

— Доста е нетърпелив и възбуден!

Лайлуърт:

— Не е толкова странно.

Арнцен:

— Той самият ли смята да го изнесе извън страната?

Лайлуърт:

— Разбира се. През Лондон. Утре.

Иън:

— Все още смятам, че би трябвало да го вземем с нас в хотела. Докато той дойде. Не ми харесва идеята да го оставим тук.

Лайлуърт:

— Не, не, не. Мисли тактически. Именно при нас би търсила полицията. Ако албиносът измисли някоя глупост.

Арнцен:

— Бьорн?… — Смях. — Спокойно. Аз ще се погрижа за Бьорн.

Иън:

— И все пак не е ли редно…

Лайлуърт:

— Ковчежето е на най-сигурно място тук, при професора. Въпреки всичко.

Арнцен:

— Никой няма да търси тук. Гарантирам!

Лайлуърт:

— Така е най-добре.

Иън:

— Щом настоявате…

Лайлуърт:

— Абсолютно.

Настъпва тишина.

Арнцен:

— Значи той е имал право. През цялото време. Имал е право.

Лайлуърт:

— Кой?

Арнцен:

— Де Уит.

Лайлуърт замълчава, преди да отговори:

— Добрият стар Чарлз.

Арнцен:

— Имал е право през цялото време. Ирония на съдбата, а?

Лайлуърт:

— Трябваше да е тук сега. И все пак! Най-накрая го открихме!

Тонът му говори за приключване на разговора и край на срещата.

Стряскам се и се отдалечавам от вратата. Измъквам се бързо на пръсти по коридора.

Върху син филц на табелката на вратата на кабинета ми бели пластмасови букви съставят думите: АСИСТЕНТ БЬОРН БЕЛТЬО. Неравните букви напомнят за ред зъби, нуждаещи се от изправяне.

Заключвам вратата отвътре и притеглям зеления нестабилен офис стол до прозореца. Оттук мога да наблюдавам ягуара.

Не се случва кой знае какво. Уличното движение се движи в бавен поток. Една линейка се мъчи да си проправи път през колоната.

След няколко минути виждам Иън и професор Лайлуърт долу на паркинга.

Иън има пъргава походка. Гравитацията не упражнява абсолютно същото влияние върху него, както върху останалите от нас.

Лайлуърт цепи вълните като супертанкер.

И двамата са с празни ръце.

Малко след това се появява професор Арнцен. Носи палтото си, преметнато през лявата ръка. В дясната държи чадър. Той също не носи ковчежето.

На последното стъпало от стълбите той спира и поглежда нагоре към небето. Както винаги. Съществуването на професора се крепи на ритуали.

До мерцедеса той започва да търси ключовете за колата. Много го бива да губи ключове. Преди да ги намери, поглежда нагоре към моя прозорец. Не се помръдвам. Отражението от прозореца ме прави невидим.

След половин час му се обаждам вкъщи. За щастие вдига той, а не мама. Трябва да е седял до телефона и да е чакал.

— Сигюр? — извиква.

— Бьорн е.

— Бьорн? О! Ти ли си?

— Трябва да говоря с теб.

— От Йостфол ли се обаждаш?

— Попаднахме на нещо.

Пауза.

Накрая проронва:

— Така ли?

— Ковчеже.

— Аха? — Пауза. — Наистина? — Всяка дума е потопена в катран.

— … С което професор Лайлуърт се измъкна.

— Измъкна… се? — Професорът не е добър актьор. Дори не звучи изненадан.

— Мислех, че може би ще се свърже с теб.

Нова пауза.

— С мен? — После прави опит да поеме контрола в свои ръце: — Видя ли какво е ковчежето?

— От дърво.

— Старо?

— В земен пласт от дванадесети век. Може би и по-стар.

Той задържа въздуха си.

— Не успях да го разуча — продължавам. — Но сме длъжни да протестираме.

— Да протестираме?

— Не чуваш ли какво ти казвам? Той се измъкна с ковчежето! Това вече не засяга само нас и Дирекцията за управление на културното наследство. Ще се обадя на полицията.

— Не, не, не прави нищо прибързано, успокой се. Всичко е под контрол. Просто забрави, че това се е случвало!

— Те изчезнаха с ковчежето, чуваш ли? А теренното проучване беше под всякаква критика. Възнамерявам да напиша доклад! Лайлуърт можеше със същия ефект да проведе разкопките с багер и динамит.

— Ти… предприел ли си вече нещо?

— Не.

— Добре. Остави на мен.

— Какво ще направиш?

— Успокой се, Бьорн! Ще оправя всичко. Не мисли повече за това.

— Но…

— Ще звънна на няколко телефона. Отпусни се. Всичко ще се нареди. Обади ми се утре.

Може би не е нищо особено. Едно ковчеже. При условие, че е лежало под земята в продължение на осемстотин години, то за благополучието на човечеството има малко значение дали то ще бъде изнесено контрабандно от страната. Все едно никога не сме го намирали.

Вероятно професор Лайлуърт има големи планове. Може би възнамерява да го продаде на някой арабски шейх за цяло състояние. Или да го дари на Британския музей, който би си приписал още един академичен триумф за сметка на някоя чужда култура.

С пълната подкрепа на професор Арнцен.

Не разбирам нищо. Нямам нищо общо с това. Но съм бесен. Трябваше да бъда инспектор. Измамиха ме. Ангажирали са ме, защото са вярвали, че ще е лесно да ме заблудят. Бьорн, късогледият албинос.

5.

Зад старата полупорутена къща, в която израснах, се намираше обрасло с бурени поле, което наричахме Хестельока. През зимата правех скокове със ски от скалите. Когато през пролетта се топяха снеговете, организирах си преминавания през пресечена местност с колело по разкаляната пътека. През лятото се катерех по дърветата и седях невидим като катеричка, за да шпионирам младежите, които идваха да пият бира, да пушат хашиш и да се любят под прикритието на високата трева. Бях на единайсет, но вече непоколебим шпионин.

На 17 май[17] 1977 г. младо момиче бе изнасилено и малтретирано зад храсталак офика. Случи се посред бял ден. В далечината звучаха хоровете, виковете „Ура“ и гърмежите на фишеци. През следващата седмица бе изнасилено още едно момиче. Вестниците подеха темата.

Един следобед, два дни по-късно, някой запали сухата трева. Не беше нещо необичайно. Децата от квартала горяха сухи треви и листа там. Но този път я нямаше групата младежи, която да ограничи пламъците. Пожарът опустоши парцела и части от горичката. Огънят остави след себе си изгоряла и пушеща пустош. Напълно неприспособима за изнасилвания. Предположиха, че е съвпадение.

В училище говорихме за това със седмици. Полицията разследва случая. Измислихме прякори на подпалвача: Лудият пироман, Кралят на пламъците, Отмъстителят.

И до днес никой не знае, че аз бях онзи, който запали пожара.

Много са местата, на които професорът би могъл да скрие ковчежето. Изключвам повечето от тях. Знам как мисли.

Можеше да слезе в главното хранилище. Или да заключи ковчежето в някоя от огнеупорните метални каси. Но не го е направил. Всички имаме достъп до хранилищата. Той не би искал да дели ковчежето с никого.

Един от парадоксите в живота е, че оставаме слепи за онова, което е най-явно. По този начин мисли професорът. Знае, че рискува най-малко, действайки привидно рисковано. Ако искаш да скриеш една книга, постави я на лавицата до другите книги.

Скрил е ковчежето в кабинета си. В някой заключен шкаф. Зад няколко кутии или папки. Представям си го точно. Интуицията ми е безпогрешна. В главата си мога да извикам картини, толкова ясни, колкото и на киноекран. Тази си способност съм наследил от баба.

Професорът е заключил вратата на кабинета. Няма значение. Когато през 1996 г. отсъстваше, за да ръководи разкопки в Телемарк[18], той ми повери един ключ и след това забрави. Както толкова много други неща.

Кабинетът му е два пъти по-голям от моя. И несравнимо по-тузарски. По средата на стаята, върху имитация на персийски килим, се е разположило бюрото с компютъра и телефона, и кутия за кламери, която моят полубрат е измайсторил в час по трудово възпитание. Столът е с висок гръб и хидравлични ресори. До стената е офис гарнитурата, където той пие кафе с гостите си. Лавицата за книги до южната стена се е наклонила напред, натежала от познание.

Сядам във фотьойла, който посреща тежестта ми с мекото си, потъващо гостоприемство. Във въздуха още натежава острият мирис от пурата на Лайлуърт.

Затварям очи и се взирам навътре в себе си. Към интуицията си. Оставам така няколко минути. След това отново ги отварям.

Погледът ми попада на шкафа с архивите.

Сив алуминиев шкаф с три вертикално разположени чекмеджета и ключалка най-отгоре вдясно. Отивам до него и издърпвам най-горното чекмедже.

Заключено е. Разбира се.

С ножица или тирбушон мога да разбия ключалката.

Но не мисля, че ще има нужда.

Под кламерите в кутията на бюрото намирам ключа. Професорът оставя резервни ключове навсякъде. На спираловидната пружина на настолната лампа висят ключовете за мерцедеса и вилата.

Отключвам и издърпвам най-горното чекмедже. Зелените папки са пълни с документи, писма и договори. В средното чекмедже намирам изрезки от чужди списания, систематизирани по азбучен ред и по теми.

Ковчежето лежи най-навътре в най-долното шкафче. Зад папките. Увито в парче плат. В найлонов плик от Lorentzen. Те от своя страна са сложени в пазарска чанта на сиви райета. Под купчина книги.

С чантата подръка подреждам след себе си. Затварям чекмеджетата с архиви и заключвам. Оставям ключа под кламерите. Избутвам стола до бюрото. Хвърлям последен поглед: „Всичко ли е на мястото си? Нещо забравено?“, преди да се измъкна навън и да хлопна вратата след себе си. Коридорът е тъмен. И безкраен. Оглеждам се в двете посоки, преди да тръгна.

„Но, господин Белтьо, каква работа имахте в кабинета на професора? И какво е това в ръцете ви?“

Стъпките ми отекват. Както и ударите на сърцето ми. Поглеждам назад.

„Господин Белтьо? Къде сте тръгнали с артефакта? Откраднахте ли го от професора?“

Задъхвам се, опитвам се да вървя колкото се може по-бързо, без да се затичвам.

„Спрете на място! Спрете незабавно!“

Стигнах! Гласовете звънтят в главата ми. Блъсвам вратата на собствения си кабинет и се втурвам вътре. Облягам се на вратата, докато си поема дъх.

Внимателно изваждам ковчежето от чантата и свалям найлоновия плик и плата. Ръцете ми треперят.

Ковчежето е изненадващо тежко. Две тънки ленти крепят червеникавото, гниещо дърво. То е на път да се разпадне. Процепите разкриват какво има вътре. Друго ковчеже.

Не съм специалист по металите. Не е фатално. Няма нужда да нося ковчежето долу в лабораторията, за да определя от какво е направено вътрешното ковчеже. Злато.

Дори и след толкова векове то свети топло, със златни отблясъци.

Предвкусвам нещо неизбежно.

Докато чакам сърцето ми да се успокои, вторачвам се през мръсното стъкло на прозореца надолу към улицата.

6.

Преди две години прекарах шест месеца в клиника за нервноболни.

Имах късмет и ме приеха в същото отделение, където бях ходил на групова терапия. Времето там не бе помръднало. Балатумът бе със същия десен. Стените бяха в същия болнаво жълто-зелен цвят и голи. Звуците и миризмите бяха същите. Мартин седеше в своя люлеещ се стол и плетеше. Плетеше един и същи шал от осемнайсет години. Съхраняваше плашещо дългото творение във висок кош от тръстика с капак. Той ми кимна сякаш просто бях отишъл до лавката за нещо. Никога не бяхме говорили един с друг. И все пак той ме позна и ме прие като нещо подобно на приятел.

Дори мама не знаеше за престоя ми в клиниката. Тя толкова лесно се разтревожва. Казах й, че ще участвам в разкопки в Египет.

В един плик за писмо формат А4, който изпратих до централната пощенска станция в Кайро, поставих пачка от шест адресирани плика. Заедно с молба за помощ. Не знам арабски. Затова пъхнах двайсетдоларова банкнота. The universal language.[19] Някакъв приятелски настроен чиновник схванал смисъла. Франкирал и изпратил писмата на мама. Подпечатани Кайро, Египет. Наистина умно. Като в криминален роман. Моята идея беше да изпраща по едно писмо на месец. Мислех, че е очевидно. Все пак най-отгоре вдясно бях написал имената на всеки месец. Наместо това той изпратил всички писма наведнъж. Глупакът. Измислените случки от шест месеца — грандиозни археологически открития, любовни истории с египетски танцьорки, експедиции в пустинни бури на гърбовете на приведени от вятъра камили — наблъскани в седмица. Показателен за моята фантазия и за доверчивостта на мама е фактът, че успях да намеря някакво задоволително обяснение за всичко това. Няма начин да е била съвсем трезва.

Терапията ме изправи отново на крака. Една болница си има своите рутини. За мен те се превърнаха в опорните точки, на които се крепеше съществуването ми.

Покрай болестта ми нямаше нищо екзотично. Без забавни фантазии, че си Наполеон. Без гласове в главата. Просто живот в непрогледен мрак.

Сега съм по-добре.

7.

Уплашен се лутам по улиците на Осло. Един беглец в залеза. Делта фокстрот 3–0, заподозреният кара ситроен 2CV и трябва да бъде заловен незабавно. Известно време огледалото за задно виждане е изпълнено от една тойота. Когато тя най-накрая завива в една пресечка, въздъхвам от облекчение. Заподозреният е откраднал златно ковчеже с висока стойност и се смята, че може да бъде опасен, поставен в гранична ситуация. Минавам покрай „Свети Хансхауген“ и се оказвам притиснат зад един микробус, който се движи подозрително бавно. Постоянно гледам в огледалото, като същевременно внимателно наблюдавам силуетите в микробуса. Човек никога не знае. Стигам читав до Рингвайен. Няма изстреляни куршуми. Засега.

Отстрани виждам редицата блокове, където живея. Не са особено привлекателни. Но гледката ме изпълва с топлина. Винаги съм изпитвал такива чувства към дома.

Израснах в голяма, бяла стара къща с хаотична архитектура в една ябълкова градина, до път, в предградие с трамвай, пожарна и щастливи хора.

До спалнята на мама и татко имаше остъклена веранда, на която можех да изпълзя през малкото прозорче в детската стая. Правех го често, когато не можех да заспя. Пред полуотворената врата на верандата спускаха перде от тюл, през което можех да надничам вътре в стаята. Среднощните ми шпионски набези ме изпълваха със сладък, непознат гъдел и щастие от факта, че съм невидим.

Една вечер те танцуваха голи във вихъра от сенки в спалнята. Меки тела, горящи в огън, ръце и устни, които носеха успокоение. Стоях неподвижен, неразбиращ, опиянен от магията на мига. Изведнъж мама извърна лице и погледна право в мен. Усмихна се. Но няма как да бе различила лицето ми измежду гънките на пердето, защото в следващия миг се наклони обратно и потопи татко в прегръдките и милувките си.

Несъмнено Фройд би ме боготворил!

Навън в градината между две изсъхнали ябълкови дървета се намираше купчината компост[20] на татко. Компостът излъчваше остра миризма, едновременно отблъскваща и привлекателна. На погребението му, на ръба на гроба, същата миризма ме удари като юмрук, пълен с пръст и пясък. Със сетива, изпълнени от изпаренията, които преливаха от тъмнината на гроба, разбрах, че миризмата на компост носи със себе си и смърт, но и обещание за нов живот. Тогава не успях да формулирам това усещане с думи. Но неговото осъзнаване отприщи плача в мен.

Винаги съм бил чувствителен към миризми. Затова избягвах зимника, от който лъхаше на хумус и гниене и нещо неопределено, противно. Под загнилия капак на зимника, защитени от хаоса зад къщата, паяците тъчаха своите паяжини на спокойствие. Тези мрежи висяха като лепкави пердета над каменните стълби. Когато татко прегазеше копривата, отключеше катинара и повдигнеше капака, милиони дребни пълзящи създания закрещяваха със своите тихи гласове и се стрелваха в търсене на убежище от светлината, която разбиваше мрака на парчета, докато в същото време невидимите отровни облаци на смрадта от зимника се издигаха във въздуха. Татко изглежда не забелязваше нищо. Но аз знаех какво се крие във влажния, миризлив мрак. Призраци. Вампири. Върколаци. Еднооки убийци. Всички онези изчадия, които изпълват фантазията на едно момче, когато Мечо Пух и Оле затвори очички останат навън на слънце.

И до днес мога да върна в съзнанието си онези миризми от детството. Отъпкана земя в дъждовни дни. Ягодов сладолед. Нагрети от слънцето пластмасови лодки. Рохка пролетна почва. Маминият парфюм и афтършейвът на татко. Дреболии, които с цялата си незначителност създават съкровищница от спомени.

Човек може само да се радва, че не е куче.

Рогерн, съседът отдолу, е нощна птица. Той мрази светлината. Точно като мен. Очите му са тъмни и отегчени. Има дълга до раменете черна коса и един обърнат надолу кръст, висящ на сребърна верижка на врата му. Рогерн свири на баскитара в една рок банда, наречена „Насладата на Белзебуб“[21].

Позвънявам на звънеца му и чакам. Отнема известно време. Въпреки че апартаментът му е 50 квадрата, на човек винаги му се струва, че го е обезпокоил, докато е бил дълбоко долу в катакомбите на укреплението и е трябвало да се втурне по дългите, осветени с факли вити стълби, за да отвори.

Рогерн е добряк. Дълбоко в себе си. Също като мен и той капсулова надълбоко всички лоши мисли. Те лежат там и работят, докато подутината не се пръсне и не инфектира мозъка. Това човек може да познае по погледа.

Бог знае защо, но Рогерн ме харесва.

— Бря! — възкликва весело той, когато най-сетне се показва през леко отворената врата.

— Събудих ли те?

— Ня’а нищо. Спал с’м достатъчно. Прибра ли се накрая?

— Така ми липсваше! — ухилвам му се аз.

— Гаден подземен плъх!

Зървам отражението си в огледалото в антрето. Поне да се бях преоблякъл и измил. Повдигам чантата с ковчежето.

— Можеш ли да пазиш това известно време?

— Какво е то? — От устата му излиза „к’во т’ва“.

— Чанта.

Повдига театрално поглед към небето.

— Не с’м сляп! К’во има вътре? — пита и се хили. — Хероин?

— Само няколко стари неща. От миналото.

За Рогерн „миналото“ е праисторическа епоха, изпълнена с летящи гущери, механични грамофони и мъже с напудрени перуки. Горе-долу около 1975 г.

— Записахме демо — казва гордо. — Ш’чуеш ли?

Ако трябва да съм честен, предпочитам да пропусна. Но нямам сърце да му го кажа. Влизам след него в стаята. Пердетата са спуснати. В слабата светлина от червените крушки, стаята прилича на фотографска тъмна стаичка. Или на бардак. На кръгла махагонова маса стои сребърен свещник със седем черни свещи. Огромният килим е декориран с хексаграм, обграден от кръг. На стената над канапето, купено от разпродажба на стари вещи и тридесетгодишната маса от тик[22], висят плакати, представящи Сатаната и ужасяващи сцени от Ада. Рогерн може да бъде особен, когато нещата опират до създаване на домашен уют.

В средата на по-дългата стена, като икона, на която Рогерн се кланя по време на пости, се издига черна кула, която представлява неговата стереоуредба. С програмируем четец на дискове, дигитален PPL тунер с автоматично търсене, усилвател с вграден на свой ред усилвател на басите, Super Surround System, еквалайзер, двукасетъчен касетофон с функция за бързо копиране и четири канари високоговорители.

Той замахва с дистанционното. Музикалната система се събужда рязко в беззвучна заря от цветни диоди и трептящи стълбчета. Четецът на дискове отваря една вратичка като по заповед в някоя арабска приказка. Рогерн натиска play-бутона.

И светът експлодира.

По-късно същата вечер, под душа, оставям леденостудената вода да отмие мръсотията и потта и да охлади участъка изгорена кожа на тила ми. Мехурите парят от сапуна.

Понякога един душ може да придобие характера на ритуал. След протяжния ден на човек му се иска да отмие всичко, което е лошо и трудно. Уморен съм. Но не мисля, че ще сънувам.

8.

Мама притежава качеството винаги да звучи в добро настроение и будна. Дори и да позвъниш в 3:30 часа през нощта.

Часът е 3:30 през нощта.

Набрал съм телефона на мама. Обажда се професорът. Гласът му идва от дълбините на съня. Неясен. Сърдит. В това отношение, в него има нещо човешко.

— Бьорн е.

— Какво! — излайва. Не е разбрал.

— Мога ли да говоря с мама!

Той мисли, че е моят полубрат. Стефен. Който никога не е вкъщи нощем. И който винаги успява да намери някое момиче, което не издържа самотата под завивките.

С едно изгрухтяване професорът й подава тежката мраморна слушалка. Чува се как чаршафите шумолят, докато мама и професорът се изправят в леглото.

— Стефен? Има ли нещо?

Гласът на мама. Не можеш да го сбъркаш. Все едно е лежала будна и нагласена и е чакала телефонът да звънне. В червената си бална рокля. С бавносъхнещ лак, спирала и току-що оформена със сешоара прическа. С бродерия в скута и с малката си чашка на ръка разстояние.

— Аз съм — казвам.

— Лилебьорн? — Нотка на паника. — Случило ли се е нещо?

— Аз… Съжалявам, че ви събудих.

— Какво е станало?

— Мамо… нищо. Аз…

Диша тежко в слушалката. Мама винаги си представя най-лошото. Автомобилни катастрофи. Пожари. Въоръжени психопати. Мисли, че се обаждам от интензивното в болницата „Улевол“. Че всеки момент ще ме сложат на операционната маса. Лекарите са ми разрешили един разговор. В случай, че операцията се окаже неуспешна. Шансовете за което са големи.

— Уфф, мамо, не знам защо се обадих.

Представям си ги. Мама, изплашена и неспокойна в красивата си нощница. Професорът, доволно кисел в раираната си пижама. Набразденото лице — в сиви петна от наболата брада. Полулегнали, полуседнали в леглото. Гърбовете почиват върху мека купчина възглавници в копринени калъфки с ръчно бродирани монограми. На нощното шкафче свети лампа с пискюли на лампиона.

— Но, Лилебьорн, трябва да ми разкажеш какво има!

Тя все още е убедена, че се е случило нещо ужасно.

— Нищо страшно, мамо.

— Вкъщи ли си?

Мога да проследя нейния поток на мисли. Може би лежа в собствената си повърня. В някой мизерен хотел. Може да съм погълнал петдесет рохипнола[23] и тридесет валиума с литър денатуриран технически спирт. И в момента да седя и да си играя със запалката Bic.

— Да, мамо, вкъщи съм.

Не биваше да звъня. Сякаш нещо ме накара да го направя. Невинаги съм на себе си. Когато се събудя посред нощ, лошите мисли стържат по нервите ми. Все едно имаш зъбобол и възпалени сливици. През нощта всичко става по-зле. Но не бива да тормозя мама. Не и в 3:30 часа през нощта. Можех да взема един валиум. Вместо това набрах номера на мама. Все едно някога съм намирал утеха в това.

— Просто лежах. И мислех. И ми се прииска да чуя гласа ти. Нищо повече.

— Сигурен ли си, Лилебьорн.

Зад думите й долавям нотка на раздразнение. Призори е, въпреки всичко. Те са спели. Можех да почакам до сутринта. Ако всичко, което съм искал, е било да чуя гласа й.

— Съжалявам, че ви събудих — казвам.

Объркана е. Нямам навика да звъня посред нощ. Трябва да се е случило нещо. Нещо, което не искам да кажа.

— Скъпи, искаш ли да дойда?

— Исках само… да поговоря… с някого.

Отново чувам дишането й. Забързаните вдишвания изпълват слушалката. Като неприлично обаждане от непознат.

— Сега? — пита провлечено. Не би стигнала по-далеч в критиката си от това да намекне за часа.

— Лежах буден. И мислех. За утре. И затова ми се прииска да поговоря с теб.

Чакам осъзнаването на значението на утрешния ден да я връхлети като леденостуден полярен вятър.

— Защото е четвъртък? — пита тя.

Не е разбрала. Или се прави на глупава.

На заден план професорът изгрухтява.

Не знам почти нищо за детството на мама. Никога не е искала да говори за това. Но не е трудно да отгатнеш, защо татко се е влюбил в нея. Тя не е била като другите момичета в гимназията. Около нея е имало нещо дръзко и мистично. Ухажвал я е през всички години, докато са ходели на училище. Най-накрая тя се предала. На снимките й като абитуриентка може да се види как коремът издува дрехите.

В полумрака мама все още може да ти се стори абитуриентка. Красива е като кралица на елфите, танцуваща на лунна светлина.

Понякога се чудя как й се е отразил начинът, по който е израснала. Преди войната баба и дядо живеели на север, в къща с дантелени пердета и мушама, и стени, през които е профучавал северозападният вятър. Къщата не била голяма. Виждал съм снимка. Намирала се е на един нос. Кухня, където през нощта пикаели в коритото за отходната вода, всекидневна и спалня на тавана. И външна тоалетна. Винаги било чисто и подредено. Немците запалили къщата. Баба и дядо взели със себе си един фотоалбум и малко дрехи. Баба живяла за кратко в Северна Швеция, докато дядо построи нова къща на носа при фиорда. Обаче вече никога не било същото. Скоро се родила мама. Но не помогнало. Войната била направила нещо с дядо. В Осло се настанили в къщата на брата на баба. Но на никого не били от полза един рибар със слаби нерви или жена, която можела да изкорми треска за седем секунди и да лекува възпаления с билки, а през останалото време да разговаря с мъртвите, когато падне мракът.

До всеки крайъгълен камък в техния живот чакало по едно „но“.

Дядо бил намерен, носен от морето, когато мама е била на четири. Разследването било повърхностно, случаят бил скоро приключен. Баба получила работа като икономка в едно изтъкнато семейство в Грефсен. Мълчалива и потисната, тя изпълнявала своите задължения. Само онези, загледали се за по-дълго в погледа й, откривали твърдото достойнство, което живеело в нея.

Тя никога не си намерила нов мъж. Почитала петте фотографии на дядо като икони. В скрина пазела риза, която не била успяла да изпере, преди той да умре. Била на лекета и от нея се носела остра миризма на пот и рибешки вътрешности. В нея тя била съхранила дядо.

Мама не бе толкова предана.

Когато татко умря, тя го заличи от своите спомени. Изтри го от живота си. Finito. The end. Махна снимките му. Изгори писмата. Раздаде дрехите. Той се превърна в митичен образ. Някой, за когото никога не говорехме. Който никога не бе съществувал. Къщата бе почистена изцяло от спомените за татко.

Накрая останах само аз.

Първата вечер, в която мама позволи на професора да пренощува в къщата — беше петък и беше късно — аз се заключих в стаята си. За да затворя смеха и дрънченето навън. Когато мама дойде, за да ми пожелае „Лека нощ“, престорих се на заспал.

През нощта, когато се чу скърцане по стълбите, аз изпълзях на верандата. Така че окото ми вече светеше в процепа между пердетата, когато мама и професорът се промъкнаха в спалнята. И заключиха вратата. И хвърлиха дрехите си на пода.

В ъгъла, неподвижен, невидим, стоеше татко.

Бяха пили. Професорът бе в игриво настроение. Мама се опита да го накара да бъде по-тих.

Сърцето ми се бореше като затворено животно: в ужас и скрито очакване.

Седмици наред след това я наказвах с мълчанието си.

След това дойдоха други игри…

Половин година след като татко умря, мама се омъжи за професора. Колега на татко и най-добрият му приятел. Простете, ако усмивката ми изглежда някак насилена.

В годината, в която се роди доведеният ми брат, мама и професорът продадоха къщата. Аз не се преместих заедно с тях. Когато казах на мама, че искам да си наема квартира, тя сякаш въздъхна с облекчение, като след дълго пътуване, за което е приятно да си спомняш, и сложи ново начало на живота си.

9.

Мама и професорът живеят във варосана в бяло тухлена къща в Бугста. Казват й Долният Холменколен[24].

Къщата се състои от два етажа и половина и изглежда така, все едно е била проектирана и построена по време на някой триседмичен лудешки запой. Естествено, архитектът е получил няколко награди за нея. Цялата е един хаос от ъгълчета и тайни кътчета, вити стълби и вградени ъглови шкафове, където мама, уж небрежно, може да разпределя своя арсенал от полупразни бутилки. Склонът надолу към пътя е обсипан с цъфтящ в жълто очиболец, швейцарски азалии и рози „Лили Марлен“, но всичко, което долавяш, е острият мирис на препарати против плевели и декоративни дървесни стърготини. Моравата пред къщата е изравнена като по конец. Зад къщата, на специално внесени шотландски плочи, стои хамак, покрит с възглавници, в които можеш да потънеш, огромен грил, изкован от един от приятелите на професора, и фонтан, представящ двуполов ангел, който повръща и пикае, като едновременно с това се усмихва към небето. Всеки петък идва градинар, за да се погрижи за градината. В същия ден идват и момичетата от фирмата за почистване. Напрегнат ден за мама.

Когато отваря вратата и ме вижда да стоя на прага здрав и читав (макар и блед), тя плясва с ръце. Прегръщам я. Обикновено не го правя. Знаците на привързаност трябва да се разпределят правилно. Освен това ненавиждам мириса на Vademecum[25], който би трябвало да прикрива алкохолния й дъх. Дойдох, не защото имам желание за това, а за да я успокоя. И да й напомня кой ден е днес.

Кухнята е светла и просторна. Подът от бор идва от гори в Хеделан. Приготвила е кафе. Професорът е оставил „Афтенпостен“[26] разстлан върху цялата маса.

— Риба ли мислиш да кормиш? — шегувам се аз.

Тя се усмихва безразлично. Сякаш за да подчертае, че, да, тя е домакиня, но за мръсната работа трябва друг да се погрижи. Включва преносимото радио на перваза. Мама е пристрастена към „Нитимен“[27]. Както към много други неща.

— Винаги си карала другите да чистят рибата вместо теб — казвам й. Това е намек. За нещо, което се случи преди много време. Редно беше да се сети. И да се почувства засрамена.

— Знаеш ли, Трюгве позвъни току-що — казва тя.

Чака отговор. Който не идва.

— Страшно е ядосан. Иска да му се обадиш. В какво си се забъркал сега, Лилебьорн?

— Да съм се забъркал? Аз? — изричам със своя глас, напомнящ за малкия лорд Фаунтлерой[28].

— Не можеш ли да му се обадиш все пак.

— По-късно.

— Ужасно важно е.

— Знам за какво става въпрос.

— Ядосан е.

— Ще му се обадя после — лъжа аз.

— Хей, ще има стек за вечеря. Докараха невероятно крехко говеждо при месаря вчера.

Пъхам пръст в устата си и отвратен, издавам звук.

— Глупчо! Ех, не можеш ли да дойдеш? Ще приготвя картофен огретен със сирене и броколи.

— Имам много работа през деня.

— Толкова отдавна не си идвал. Моля те! Скъпи?

— Дойдох само, за да се извиня.

— Глупости!

— Не бях съвсем на себе си.

— Какво те мъчи?

— Нищо. Абсолютно нищо.

Оставам за чаша чай с нея. Говорим си за общи неща. За това нея я бива. Моите намеци стават все по-малко завоалирани. Но тя не схваща. Дори и когато й казвам, че ще отида до гробището.

Днес се навършват двадесет години от смъртта на татко. Тя ще се сети, естествено, по някое време.

Не само татко умря онова лято. Един цял живот бе разрушен вътре в майка ми. Съществуването й бе сведено да прави приятно ежедневието на професора и на моя полубрат. Превърнала се е в заета и усърдна домашна помощница. Внимава момичетата от фирмата за почистване да избършат праха между черните клавиши на рояла в музикалната стая. От магазина за месо и от този за риба й звънят, когато получат нещо особено вкусно и скъпо. Тя е опората на професора. Неговата любима съпруга. Ослепителната му домакиня. Неговата вечно млада и ласкава любовница. Щастливата майка на момчето. Винаги грижовна. Онази, която винаги му пъхва някоя допълнителна стотачка, когато той излиза в града. И която мие след него, когато той, мъртвопиян и повръщащ, се строполи призори в антрето.

Междувременно и аз получавам пръски от нейната грижовност. Аз съм нейната гузна съвест. И доста добре се вживявам в тази си роля.

10.

— И все още си вегетарианец? — пита Каспър Скот.

Той е необикновено красив мъж. Вярно е, че моето собствено отражение в огледалото оставя в мен едно трайно и, обективно погледнато, доста заслужено чувство за непълноценност, но външният вид на Каспър е така ослепителен, че го прави почти женствен. Погледите на жените в столовата на Дирекцията за управление на културното наследство се лепят по него гальовно и търсещо. Той си дава вид, че не ги забелязва. Но аз знам, че събира това внимание в един голям контейнер, който държи под ръка за мрачни дни.

Бяхме приятели през студентските години. С месеци сме делили една палатка по време на разкопки къде ли не в страната. Когато му се обадих, минаха няколко минути в несигурност, преди да открием стария тон.

Сега седим в столовата, мъчейки се да се държим сякаш всичко е както преди. Ухае на кафе и виенски кифлички, и на кюфтета с лук.

Каспър е роден за археолог. Навярно звучи странно. Той може да постави даден малък предмет, който сам по себе си изглежда маловажен, в далеч по-голям контекст. По време на разкопките при Ларьой именно незначителните останки от ключове и цилиндрична кутийка за игли за шиене му показаха, че най-накрая сме открили изчезналото имение на вожда Халстайн. В един викингски гроб се натъкнахме на съвсем малка сребърна кама, за чието предназначение не се досещахме (играчка, украшение, символично оръжие?), преди Каспър сухо да констатира, че е за чистене на уши.

Той може да чете по даден терен, така както ние другите четем книга. Притежава удивителната способност да различава естествените форми на терена от онези, обрасли с растения, но все пак създадени от човешка ръка. Той бе ръководител на двете групи изследователи, открили останки от поселища на около 11 000 години от късния ледников период в Рогалан и Финмарк. Откритията показаха, че ловци на елени от района около Северно море или номади от Кола може да са били първите, достигнали до разтопения норвежки бряг.

Но Каспър се умори от живота на археологическия терен и от многобройните седмици и месеци далеч от Кристин. Омръзна му жарещото слънце и внезапно появяващите се дъждовни облаци, превръщащи работното ни място в кална яма. Стана бюрократ. През последните години работи в археологическата секция на Дирекцията за управление на културното наследство.

Засрамен, съзнавам, че това е причината, и то единствената, да се свържа с него.

Моля го да разкаже как се е стигнало до разкопките.

Той сръбва от кафето и прави гримаса:

— Странно е, че питаш — казва. — Все се чудя какво точно се случи.

Изваждам пакетчето чай от изпускащата пара чаша и го гледам напрегнато.

— Започна се с няколко телефонни разговора до директор Лолан — започва той. — Първо Арнцен, после директор Виеста.

— И двамата ли му се обаждаха?

— Точно така. Обаждаха се, така да се каже, от името на британска организация — ОМИ. Изследователска институция с идеална цел в Лондон. Според ОМИ, в границите на манастира „Верне“ се намирали останките на укрепление. Представяш ли си? Укрепление! Никога не съм чувал и най-малкото загатване, че някой би могъл да е построил подобно укрепление при манастира „Верне“. Искаха да знаят дали сме склонни да разрешим на професор Греъм Лайлуърт да проведе разкопки на мястото.

— И вие, разбира се, счетохте, че всичко е наред?

— Наред, не! Все пак ме познаваш. Нищо не си пасваше.

— Напълно те разбирам.

— Нали? Укрепление? Там? Можеш да си сигурен, че имах някой и друг въпрос. Какво, за бога, ги кара да мислят, че там може да има укрепление? И какъв интерес има някаква британска организация към подобен норвежки паметник? Кой щеше да финансира тази забава? Защо бързаха толкова? Какво щяха да правят, ако открият нещо?

— Може би щяха да го вземат със себе си.

Каспър се усмихва:

— Би било напълно в стила на Греъм Лайлуърт.

— Разбра ли нещо друго впоследствие?

— Абсолютно нищо. Не получих никакъв отговор. Само повдигнати вежди и въздишки, защото упорствах. Институтът смята Лайлуърт за божество, дявол да го вземе. По-младите служители вярват, че той е открил археологията. Добре, вярно е, че е отговорен за някои достойни за внимание открития и е написал няколко важни учебника. И все пак си мисля редно ли е да позволим на надутия културен империалист Греъм Лайлуърт да нахлуе тук със своите полкове и изкопни машини? Така че, казах си „Пфу“ и забравих за цялата история. Докато след няколко седмици не дойде официалната молба.

— Молба? Не съм виждал такава.

— Изрядно изготвена. Карти и печати, и красиви подписи. В секцията настана вълнение. След не повече от около десетина минути бях повикан при Сигюр Лолан. Защо съм бил така негативно настроен? Не съм ли виждал преимуществата от подобно международно археологическо сътрудничество? Знаеш, че Сигюр умее да постига своето. „Решението е твое“, му казах. Но за него бе дяволски важно всички да го подкрепят. И именно аз да подпиша одобрението. Не ме питай защо!

— Може би защото си бил най-критичният?

— За това не съм мислил. Но ако е имало нещо, което се искали да покрият, това беше умен ход.

— Спомняш ли си някакви имена?

— Професор Лайлуърт беше научен ръководител. Но възложителят беше ОМИ от Лондон. Общност за международни изследвания. Председателят на организацията е посочен като поръчител. Мисля, че за бюджета бяха отделени пет-шест милиона крони. За да намерят едно укрепление! В норвежко царевично поле! Боже милостиви!

— Знаеш ли как се появих аз в картинката?

— Като инспектор? Не ме питай! Ние не можехме да си позволим да се разделим с още хора. По този въпрос бях твърд. Мисля, че Арнцен беше този, който те избра.

— Но защо точно мен?

— Защото си добър в работата си.

Първо се усмихвам. След това разказвам на Каспър за разкопките. И за изненадващото откритие. Разказвам му за държанието на професор Лайлуърт и Арнцен. И за своите подозрения. Но не споменавам, че ковчежето в момента е именно в мен.

Когато разказът ми приключва, Каспър се смее тихо и клати примирено глава.

— Каква бъркотия! Имах чувството, че има нещо, което не пасва.

Млада жена, която минава покрай масата — спомням си я бегло от разкопки преди няколко години, усмихва ми се, показвайки, че тя също ме помни, отронва гальовно „Ранен обяд днес?“ на Каспър.

Той се привежда към мен и снишава глас:

— Знаеш ли, ще проверя тук-там и ще видя какво мога да открия. Не можеш ли да наминеш у нас тази вечер. Така ще помислим заедно. Малко по-удобно е, отколкото тук. Освен това отдавна не сме се виждали! Кристин ще е очарована да те види отново.

— С удоволствие — казвам. Самата мисъл за Кристин кара пулса ми да замре.

— И знаеш ли, ако бях на твое място, щях да поговоря с Грете. Тя знае всичко за онези момчета там.

— Грете?

— Грете! Не казвай, че не си спомняш за Грете!

Изчервявам се. Не съм я забравил.

11.

Пред блока един мъж седи, свит зад волана на току-що измит червен рейндж роувър, със знак за дипломатически статут на регистрационния номер. Когато ме вижда, мъжът бързо извръща глава в другата посока. Повечето хора ме проследяват с поглед.

Заключвам апартамента отвътре. Лампичката на телефонния секретар мига. Обикновено не е така.

Първото съобщение е от мама. Напомня ми, че съм поканен на вечеря. И двамата знаем, че отказах. Другото съобщение е от възрастна жена, която с учтив и извинителен глас обяснява на телефонния секретар, че е избрала грешен номер. Третото съобщение е празно. Чувам само как някой диша.

Изведнъж добивам усещането, че не съм сам. Случва ми се понякога. Нечий дух е оставил отпечатък след себе си в апартамента ми. Промъквам се във всекидневната. Слънцето блести в пердетата. Отварям вратата на спалнята, където двойното водно легло се е ухилило насреща ми, приличащо на неизпълнено желание. Банята е тъмна. Кабинетът, който при един мъж на моята възраст с по́ патриархална нагласа, би служил за детска стая, прелива от документи и заети за вкъщи артефакти.

Сам съм. И все пак усещането за нещо чуждо се е загнездило в мен. Отварям си бутилка бира, леденостудена, след като е прекарала седмици в хладилника. Пия, докато правя още една обиколка на апартамента.

Чак на четвъртата обиколка забелязвам. Някой е мърдал компютъра ми. Не много. Само няколко сантиметра. Но достатъчно, за да забележа следата в праха. Сядам тежко на стола и включвам машината. Без резултат. Нищо не писка и не шуми. Дразнещото „Та-ра“, от което се опитвам да се отърва от първия момент, в който купих компютъра, най-накрая е замлъкнало.

Не след дълго разбирам защо.

Предната част е хлабава. С връхчетата на пръстите изваждам панела и надниквам в електронната бъркотия, която представлява органите, линиите на живота и мозъка на машината. Не разбирам от компютри. И все пак виждам, че някой е махнал хард диска.

Мигновено ме обхваща ярост. Нахлуват в апартамента ми. Идват и си тръгват, сякаш съм им дал ключа за своя живот.

После се успокоявам. Все още имам надмощие. Не са получили онова, което са търсели. Изпълнен от необуздан устрем, звъня на полицията, за да съобщя за влизането с взлом. Веднага след това набирам номера на професор Арнцен.

Той е запъхтян.

— Къде е ковчежето? — изкрещява, когато му става ясно кой звъни.

— Ковчежето? — питам престорено.

— Не се прави, че не… — подхваща той.

Някой му взема слушалката.

— Къде е дяволското ковчеже? — Гласът на Лайлуърт трепери.

— Какво ви кара да мислите, че е в мен?

— Зарежи глупостите! Къде е?

— Ще ви спестя много време, като ви съобщя още сега, че на хард диска ми няма друго, освен лекции, някой и друг започнат стих и компютърни игри забавления.

— Къде е ковчежето?

Затварям. Вземам си още една бира. И се чудя какво ли ще стане сега.

Телефонът звъни. Иска ми се да го оставя да звъни. Нямам желание да говоря с никого. Но той не се отказва. Накрая побеждава с настойчивостта си.

Англичанин. Д-р Ръдърфорд от Лондон. Директор на уважавания Британски кралски институт по археология. Предлага ми пари в замяна на the artefact, който, както разбрал, бил в мен.

— Находката е норвежка собственост — възразявам.

— Петдесет хиляди паунда — парира той.

Петдесет хиляди паунда са много пари. Но не ми и хрумва дори да обмисля да приема. Упоритостта ми никога не се е коренила в здрав разум.

— Вече не е в мен — лъжа.

— Не е ли?

Казвам му, че е било откраднато. Ковчежето е откраднато при влизане с взлом в апартамента ми именно днес.

Д-р Ръдърфорд започва да се обърква. Повтаря ли повтаря, че ковчежето не е било в апартамента ми. Не са го намерили. Съвзема се. По гласа му усещам, че съм посял съмнение: ами ако крадците, които е наел, всъщност са откраднали ковчежето? За да го измамят? Сякаш за да се подсигури пита:

— Сигурен ли сте, господин Белтьо?

О, да, quite sure[29]. Колебае се. Лъжата ми го е направила несигурен.

— Дали бихте се заинтересували от една размяна? — пита.

— Какво е това, с което бихте могли да ме заинтригувате?

— Мога да ви разкажа какво стана при смъртта на баща ви.

Времето спира рязко. Пред очите ми се преобръщат калейдоскопични картини: скалата, въжето, сипея, кръвта. Попадам във вакуум, където времето не е помръдвало от двадесет години.

Вторачил съм се пред себе си с празен поглед. Бяха изминали много години след смъртта на татко, когато за първи път осъзнах колко малко съм го познавал. Той е един неопределен образ в спомените ми, замислен мъж, който рядко ми обръщаше внимание или ме допускаше до своя свят. Татко затваряше вратите на своя свят и дръпваше пердетата. Няколко пъти бях видял яростта да искри в очите му, но през повечето време той беше мъж, който се прибираше вкъщи от работа или от разкопки, за да изчезне долу в приземната стая, където работеше върху някакъв научен труд, за който говореше неохотно и от който аз никога не видях нищо.

Когато си представям татко, правя го през тогавашния си, детски поглед.

Мама никога не иска да говори за него. Професорът става твърде потиснат. Сякаш не може да понесе мисълта, че неговата любима женичка някога е обичала друг, дълбоко и безрезервно. Налага му се да живее с мисълта, че е бил номер две на опашката за сладкишите.

Обаче тази мисъл не спира да ме учудва: мама е била съпруга на професора двойно по-дълго време, отколкото таткова съпруга.

Татко ми липсва. Но понякога се чудя дали един син може да гледа баща си, без от време на време да се замисля, че между краката на този мъж виси онази торбичка, където някога си бил едно нетърпеливо мърдащо се сперматозоидче, че между тях се клати членът, който се уголемява и изпълва майка ти в своята оскърбителна похот. От време на време не съм съвсем наред. Може ли някой да ми изпрати пластмасовата чашка с розовите хапчета?

Може би разпознавам самия себе си в татко. Не е толкова неестествено. Никога не съм му се възхищавал. Понякога това ме измъчва. Когато чета за бащи, формирали синовете си, се чудя какво моят е оставил от себе си в мен. Меланхолията? Че станах археолог като него? Случайност. Влечение към тълкуващата наука, специалност, пригодна към моята любознателна и интровертна натура. Случваше се, когато се осмелявах да сляза в работната му стая, той да вдигне поглед от документите или артефактите и да се усмихне празно. Показваше ми някоя тежест за тъкачен стан или кремъчно острие, за които той привидно знаеше всичко. Не познавах разликата между квалифицирано предположение и емпирично тълкуване. Но разбирах, че татко може да гледа назад във времето.

Внезапният му интерес към скалното катерене беше в противоречие с целия му характер. Той беше предпазлив човек. Също като мен. Леко плашлив по природа. Трюгве Арнцен бе онзи, който примами татко със себе си горе при скалите. Удобно, ако питате мен. Може би затова никога няма да мога да му простя, че не е съумял да предотврати падането. Ако въобще е опитал. Изумително бързо се озова на точното място, за да прилапа запазената вдовица на татко.

Останал съм объркан в дупката на времето, със слушалка в ръка. Д-р Ръдърфорд пита все още ли съм там.

— Какво знаете за татко? — изстрелвам.

— На това можем да се върнем по-късно. Когато получим ковчежето.

— Какво имате предвид като казвате, че нещо е станало при смъртта му?

— Повтарям, когато получим ковчежето…

— Ще видим — прочиствам гърло. Обещавам да обмисля предложението. Двоумейки се, той благодари за вниманието и затваря.

Бързо излизам в коридора, надолу по стълбите и на улицата. Червеният рейндж роувър го няма. Няма голямо значение. Шофьорът изглеждаше едър и силен. Все пак може да е чакал и приятелката си.

Не знам кой е д-р Ръдърфорд, директор на Британския кралския институт по археология. Или колко лесно той смята, че мога да бъда измамен. Но две неща знам.

Няма подобно нещо като Британски кралски институт по археология.

А и мислех, че съм единственият в целия свят, който подозира, че смъртта на татко не е била нещастен случай.

12.

Баща ми лежи погребан в гробището „Грефсен“. Обикновен надгробен камък под стара бреза. Мама плаща годишна такса, за да поддържат мястото.

Клякам пред гранитния паметник. Името на татко е издълбано в червения камък. Години липсват. Нищо, което да обвързва татко с определен период във времето. Само името. Биргер Белтьо. Мама и аз искахме да е така.

В кафяв хартиен плик нося саксия с жълти лилии. Засаждам ги пред надгробния камък. За да сияят пред татко. Където и да е той.

В гората, между къщата на баба и манастира „Верне“, под израсналите нависоко букове се намира стара гробница. Под тежката метална плоча, от която времето отдавна е изтрило с дъха си надписа, почиват хора, за които винаги съм се чудил кои са били. „Някога те са притежавали манастира «Верне», казваше мама. Затова им е било позволено да издигнат гробница в гората.“ Спомням си, че си помислих: „А останалите от нас ги запращат в гробищата“.

На паркинга двама мъже седят на бронята на червен рейндж роувър. Колата бе непрестанно в задното ми огледало, откакто тръгнах от къщи. В момента, в който ме виждат, единият скача долу и тръгва насреща ми. Прилича на Кинг Конг. Успявам да седна в колата и да заключа вратата, преди той да стигне до мен. Блъска по страничното стъкло. Пръстите му са дебели и космати. Има пръстен с печат от училище в чужбина. В свободната си ръка държи мобилен телефон. Запалвам Бола и давам на задна от мястото за паркиране. Той хваща дръжката на вратата. Може би обмисля да задържи колата със сила. Успехът му не би ме учудил.

За щастие се отказва. В огледалото си виждам как тича обратно към собствената си кола.

Бола не е създадена да бяга от други коли. Дори и не се опитвам. Спокойно карам нагоре към Шйелсосвайен. Когато червеният автобус приближава, аз се мушвам зад него. Така оформяме малък кортеж. Автобусът. Бола. И рейндж роувърът.

При обръщалото в задънената улица между Шйелсос и Лофтхюс следвам автобуса през пролуката в трафика. След това натискам внезапно спирачките. Доволен, оставям бариерата да падне между мен и рейндж роувъра.

II.

Кивотът

1.

— Боже, Бьорн, ти ли си?

Остаряла е. Винаги съм мислел за нея като за напълно възрастен човек (да, зряла е може би думата, която търся), но тя носеше годините си с изтънчено и младежко достойнство. Когато се запознах с нея, носеше сребърнорусата си коса безгрижно сресана назад и ходеше в тесни поли и черни мрежести чорапи. Сега виждам как последните години са бушували над нея. По тясното лице, откъдето очите примигват живо към мен, старческите петна и бръчките чертаят картата на разрухата. Ръцете й са слаби, треперещи, като ноктите на малко врабче. През блестящата бяла коса прозира черепа. Тя поклаща глава.

— Мина известно време… — промърморва въпросително, изчакващо. Гласът й е крехък, нежен. Някога бях влюбен в него.

Усмивката е същата, погледът е същият, но руменината я е напуснала. Тя прави една крачка встрани и ме пуска да вляза.

Апартаментът е същият, както си го спомням: огромен, претрупан с мебели, мрачен и изпълнен с тежки аромати. Стая след стая, стая след стая. Врати, обрамчени от широки рамки. Таван, обграден по краищата с гипсови орнаменти. По шкафове и тесни лавици е съживила с помощта на дребни фигурки ключови сцени от библейската история. Моисей на Синайската планина. Мария и младенеца в обора. Проповедта на планината. Разпъването на кръста. В малки кресла и кукленски колички, изплетени от лико, седят мечета от филц и кукли с безжизнени порцеланови лица. Може би Грете Лид Вьойен се държи здраво за онова детство, за което отказва да говори. Не мисля, че има семейство. Във всеки случай никого, с когото тя би искала да бъде свързвана. Никога не съм я чувал да говори за някого, който да й е близък. Грете е изпълнила празнотата с наука. И с мъже. Навсякъде има книги. В апартамента си, на изискана улица във Фрогнер, тя се е зазидала вътре, за да издигне в култ самотата.

Върви след мен към всекидневната. По пътя минаваме покрай спалнята. Вратата е полуотворена. Зървам неоправеното легло. Леглата на другите хора ме карат да се чувствам неловко. Смутен, отмествам поглед в друга посока.

Не е същата. Превърнала се е във възрастна дама. Дори и в стъпките й има нещо износено, влачещо се.

Котка скача долу от един стол и изчезва под рояла. Никога не съм харесвал котките. Нито пък те мен.

Тя кимва към плюшеното канапе.

— Трябваше да ти предложа нещо за пиене — казва и се свива в един стол.

Нещо не е наред. Чувствам го. Обаче не мога да се реша да попитам.

Тя гледа в мен. Усмихва се криво. Два тежки удара се чуват от внушителен стенен часовник.

— Имам нужда от помощ — произнасям, потискайки една кихавица. Канапето е покрито с котешки косми, които гъделичкат носа.

— Разбрах. Не си от хората, които се блъскат пред вратата ти за щяло и не щяло.

Не разбирам дали в това се крие лек упрек, трезво наблюдение или пък е намек за онази вечер преди дванадесет години, когато събрах смелост и й казах, че я обичам. Бях на 20. Тя на повече от 50. Винаги съм бил по-различен от другите.

— Мислиш ли, че съм остаряла? — пита ме.

Никога не съм я лъгал. Затова си замълчавам. Възрастта е просто точка от дадена хронология. Математичката Катлийн Олереншоу била на 86 години, когато разрешила древната математическа загадка „Магическия квадрат“. Независимо как събираш числата, получаваш 30:

0 14 3 13

7 9 4 10

12 2 15 1

11 5 8 6

В празнината, причинена от моето мълчание, Грете въздиша тъжно.

— Болна съм — изрича безразлично. — Рак. От две години. Ценя всеки нов ден.

Вземам ръката й в своята. Все едно да държиш хладната ръка на спящо дете.

— Лекарят казва, че съм жилава пръчка.

— Боли ли?

Повдига рамене с едно движение, което може да означава и да, и не. После добавя:

— Най-вече духът.

Стискам ръката й.

— Е! Какъв е проблемът? — пита делово и отдръпва ръката си. В тона й се долавя нотка от онзи авторитет, с който се обграждаше като професор в университета. Изминаха седем години откакто се оттегли. Ние все още говорим за нея.

— Ако си болна, няма да…

— Глупости!

— Исках само…

— Лилебьорн!

Спира върху мен погледа си.

Не знам как да започна. Тя ми помага:

— Чух, че участваш в разкопките в манастира „Верне“.

Същото беше и докато беше в университета. Знаеше всичко.

— Открихме нещо — казвам. И пак засичам. Търся правилните думи. Накрая избухвам: — Само се опитвам да разбера какво може да се е случило! — Което естествено няма никакъв смисъл.

— Какво открихте? — пита.

— Ковчеже.

Колебливо:

— Аха?

— От злато.

Поклаща глава:

— Виж ти!

— Професор Лайлуърт се измъкна с него.

Мълчи. Да беше поне започнала да се смее. Да беше поклатила глава. А тя мълчи. Започва да кашля. Отначало предпазливо, след това високо и хриптящо. Сякаш белите й дробове се блъскат в гърдите й. Държи и двете си ръце пред устата. Когато пристъпът утихва, тя остава седнала, опитвайки се да си поеме дъх. Не поглежда към мен. Това е добре. Така не й се налага да види изписаното в очите ми.

Прочиства гърло няколко пъти. Дискретно изважда носна кърпичка и плюе.

— Извини ме — прошепва.

Дълго се взирам в котката, която дреме под рояла. По времето, когато бях най-запаленият студент и обожател на Грете, онзи, който постоянно биваше довеждан от някоя важна задача до дома й, тя имаше котка на име Луцифер. Но едва ли е възможно да е същата. Нищо че изглежда абсолютно по същия начин.

— Истинско ли е ковчежето? Старо? — пита.

— Нищо не сочи обратното.

— Никой не е „посолявал“ разкопките?

Поклащам глава. „Посоляването“ е игра, с която ние, археолозите, се забавляваме. Заравяме съвременни предмети в културните слоеве — дистанционно управление на телевизор в съкровището на някой древен крал, безопасна игла сред късове глинени съдове и върхове на стрели.

— Грете, ковчежето е старо. И освен това — изхилвам се глухо, — говорим за разкопки, ръководени от Греъм Лайлуърт. Никой не би посмял да омърси неговите шахти!

Грете също се засмива.

— И той е знаел какво търсим — продължавам. — Знаел е, че ковчежето е някъде там. Знаел е, че ще го намерим. Знаел е!

Тя размишлява за момент над моите твърдения.

— Мислиш, може би, че той иска да открадне ковчежето? За да го продаде след това на предложилия най-добра цена? — пита с глас, клокочещ от храчките.

— Минавала ми е и тази мисъл. Но не е съвсем толкова просто.

— Така ли?

— Отделът за старини е също замесен.

Взряла се е в мен изчаквателно, сдържано.

— Може би и Дирекцията за управление на културното наследство — добавям.

Очите й се стесняват. Сигурно си мисли, че бедният Бьорн вече е полудял.

— Всичко, което казвам, е истина, Грете!

— Да, да.

— И не съм полудял!

Усмихва ми се.

— Разкажи ми какво е това, в което всички те са замесени.

— Не знам, Грете, не знам…

— Тогава защо…

— Може би е поръчкова кражба? — изстрелвам малко прекалено възбудено.

Тя мълчи.

— Но защо?

— Не знам. Възможно ли е Лайлуърт да е член на някоя международна банда, занимаваща се с предмети на изкуството?

Тя се усмихва хладно.

— Греъм? Прекалено голям егоист е, за да бъде част от нещо, каквото и да било то! Да не говорим за банда! — Избликът й е жлъчен и емоционален.

— Познаваш ли го?

— Аз… срещала съм го.

— О! На разкопки?

— Да. Както и в Оксфорд. Преди двадесет и пет години. Защо си толкова подозрителен?

— Той планира да изнесе тайно ковчежето със себе си извън страната.

— Невъзможно! Сигурно само е…

— Грете! Знам плановете му!

— Как можеш да си толкова сигурен?

Несъзнателно снишавам глас:

— Защото го подслушах! — Давам време на думите да паднат на мястото си. — Подслушах го, докато заговорничеше с професор Арнцен.

С примирена, иронична усмивка тя поклаща глава:

— Толкова типично за Греъм. А ти си се правил на момчетата Харди[30], както разбирам.

— Опитвам само да разбера.

— Какво по-точно?

— Как е могъл да знае, че ковчежето ще лежи насред развалините на осемстотингодишен октагон по средата на норвежко царевично поле?

Очите на Грете стават бездънни. Известно време плувам из погледа й.

— Всемогъщи боже — проронва тя по-скоро на себе си.

— Какво има?

— Октагон?

— Да. Вече сме разкопали части от него.

— Не вярвах, че съществува.

— Знаеш ли за него?

Получава нов пристъп на кашлица. Навеждам се напред и я потупвам по гърба. Минават няколко минути, преди да успее да възстанови нормалното си дишане.

— Как си? — питам я. — Искаш ли да звънна на Бърза помощ? Да си вървя ли?

— Разкажи ми за октагона.

— Не знам много. Никога не съм чувал за октагон в манастира „Верне“ — отговарям.

— Може би не в норвежките източници. Но за него се говори в чуждата литература, посветена на хоспиталиерите, и ранните християнски митове.

Трябва да съм отсъствал от тая лекция.

Питам:

— Мислиш ли, че професор Лайлуърт е знаел за октагона?

— Точно това имам предвид! — В гласа й има кокетство, лукавство.

— Защо не каза нищо? Защо го държеше в тайна?

— Едва ли е било тайна. Или си питал?

— Той каза, че търсим укрепление. Никога не е споменавал за октагон.

Кимва уморено, сякаш разговорът я отегчава. Скръства ръце:

— А какво мисли професор Арнцен по въпроса?

Отвръщам поглед.

— Бьорн?

— Не съм го обсъждал с него.

— Защо?

— Той е един от тях.

— Един… от… тях? — повтаря тя колебливо.

Изхилвам се, защото разбирам колко параноично звуча.

Внимателно вземам ръката й в своята.

— Грете, какво се случва?

— Мен ли питаш?

— Професор Арнцен и професор Греъм Fucking Лайлуърт! Обирджии на гробове? Обикновени обирджии на гробове?

Тя затваря очи с мечтателна усмивка.

— Защо се усмихваш?

— Нищо не е толкова изненадващо. Всъщност не е.

— Не?

— Баща ти и Греъм учеха заедно в Оксфорд, знаеш ли? През седемдесетте. По същото време, когато и аз. Греъм и Биргер бяха най-добрите приятели.

Отпускам се назад на канапето. На една жица от другата страна на прозореца пърха лястовица. Остава там за малко, преди да отлети.

— Трюгве Арнцен не ти ли е разказван за това? — пита. — Или Лайлуърт?

— Трябва да са забравили да го споменат. Разбира се, знам, че татко е работил в Оксфорд. Но не и че Лайлуърт е бил там.

— Именно баща ти запозна Греъм Лайлуърт и Трюгве Арнцен.

— Значи татко и Лайлуърт са били състуденти?

— Работиха заедно върху монография, която привлече определено внимание.

Мислите ми блокират.

— Имаш ли я? — питам.

Тя посочва към лавицата с книги.

Ставам бавно и отивам при лавицата, където прокарвам показалец по гърбовете на книгите.

— Третата лавица — упътва ме тя. — До атласа. Черна, лепена.

Издърпвам монографията. Дебела е. Хартията е започнала да пожълтява и да се напуква.

„Comparative Socio-Archaeological Analysis of InterContinental Treasures and Myths“[31] — прочитам на корицата. „От Биргер Белтьо, Чарлз де Уит и Греъм Лайлуърт, Оксфордски университет, 1973 г.“

— За какво се отнася?

— Откриха връзки между определен брой религиозни митове и археологически открития на съкровища.

Чудя се защо професорът и мама са скрили екземплярите, които татко несъмнено е оставил след себе си.

Прелиствам монографията наслуки. На страница втора виждам посвещение, което е задраскано с туш. Повдигам хартията срещу светлината: „The authors wish to express their greatest respect and gratefulness to their scientific advisors, Michael MacMullin and Grethe Lid Wien“[32].

Хвърлям изумен поглед към Грете. Те премигва в отговор.

На страница 54 прочитам няколко абзаца от главата за откриването на Свитъците от Мъртво море[33] в Кумран. На страница 466 — това не е някой непретенциозен, набързо списан труд — се натъквам на бележка под линия от десет страници, прокарваща паралел между съкровището Хюн[34], открито в Йовре Айкер през 1834 г., и артефакти от гробовете при Агия Фотия[35] на остров Крит. Търся в индекса манастира „Верне“, но не намирам препратка. Не и докато показалецът ми не стига до Varna Pages 296–301.

Главата носи заглавие: „The Octagon of Varna: The Myth of the Shrine of Sacred Secrets“[36].

Докато отварям на съответната страница, пада някакъв разделител. Визитна картичка. Стара е, внушаваща респект. „Чарлз де Уит — Лондонска географска асоциация“ С рефлексивно движение пъхам картичката в джоба си, докато същевременно прелиствам главата.

Чета бързо. За няколко минути съм преминал през текста, който разказва мита за осмоъгълен храм — октагон, построен от Ордена на йоанитите около реликва, за която се говори, че носи, ако съм разбрал текста правилно, послание от божествено естество. Може би от времето на Исус. Може би от времето на кръстоносните походи. Не е съвсем лесно за разбиране. Може да съм се объркал. Четях страшно бързо.

— Може ли да я заема? — повдигам книгата. — Бих искал да я прочета по-задълбочено.

— Да, разбира се! — отвръща тя ентусиазирано. Сякаш повече от всичко друго иска да взема монографията със себе си.

— Сега ми разкажи какво знаеш ти за това! — моля я аз.

Премигва доволна и прочиства гърло. С крехък, вибриращ глас Грете разказва за кръстоносеца, който през 1186 г. донесъл със себе си една реликва на Ордена на рицарите хоспиталиери в Йерусалим. Реликвата по-късно станала известна като Кивотът на свещените тайни. Хоспиталиерите получили нареждане от папа Климент III не само да пазят кивота, но и да го скрият далеч от крадци, кръстоносци и рицари, от епископи, папи и крале. Когато на следващата година Саладин[37] превзел Йерусалим и хоспиталиерите напуснали града, с тях изчезнали и всички следи. Останала само една нишка, по която да се водят онези, които през вековете са търсили съкровището: свещеното ковчеже се намира в октагон, в осмоъгълен храм.

— В манастира „Верне“? — подхвърлям саркастично.

Тя седи, отпусната назад и ме гледа. В изражението й се крие сянка от снизходителност:

— Защо не в манастира „Верне“?

Едвам сдържам смеха си.

Тя ме потупва по коляното:

— Лилебьорн, знам какво си мислиш. Винаги си бил толкова нетърпелив, толкова недоверчив, така склонен към прибързани заключения. Какво те учих в университета? Не те ли карах да съчетаваш скептицизма с фантазията? Разбирането с учудването? Съмнението с отвореност към непознатото? Трябва да се вслушваш в митовете, преданията, приказките, в религиите. Не защото те ще ти разкрият истината, Лилебьорн. А защото са израснали от една друга истина.

Напрежението в гласа й и в погледа й ме плаши. Все едно иска да ми предаде ключа към вечния живот, преди да изчезне в облак от пушек и искри. Но не прави нито едното, нито другото. Навежда се напред и взема един бонбон от купата на масата. Пъха го в устата си. Чувам го как трака напред-назад между зъбите й.

Тръсва глава:

— Манастирът „Верне“ не е глупаво място за скривалище. Намира се толкова далеч от Светите земи, колкото някой може да си представи. Норвегия е била предният пост на Цивилизацията. А и историците така и не успяват наистина да обяснят защо хоспиталиерите издигат този октагон в Норвегия през дванадесети век. — Поклаща замислено глава: — Ако наистина сте открили октагона, Бьорн, и наистина сте открили ковчеже… — Оставя изречението да се разнесе в стаята.

— Какво е имало в ковчежето? — питам.

— Именно там е въпросът. Какво има в ковчежето?

— Не знаеш ли?

— Боже опази — отвръща тя, — нямам идея. Имаше много слухове. Все още се говори, че династията на Меровингите е скрила съкровище, чийто размер не можем дори да си представим. Злато и скъпоценни камъни, които Църквата и кралското семейство са събирали през вековете.

— Моля те! — прекъсвам я аз с дълбока и престорена въздишка. — Скрити съкровища? Някога да си чувала за някого, който да е намерил някое такова съкровище?

— Може би то все още чака да бъде открито.

— Романтизъм в стил „Индиана Джоунс“!

— Лилебьорн — започва тя и присвива устни по начин, който ми дава да разбера какво е на път да каже, — говоря за слухове, които циркулират из академичните среди от десетилетия. Не гарантирам, че са истина. Но не ги и отхвърлям с такава абсолютна сигурност, както един млад джентълмен, когото познавам.

— И какви бяха тези… слухове? — Изплювам думата като развалена вишна.

— Съществува карта. И генеалогия. Кодирани текстове. Не познавам историята в детайли. Разказът води началото си от село в Южна Франция, наречено Рен льо Шато, където през миналия век млад свещеник намерил няколко навити пергамента, които, според слуховете, го направили богат. Баснословно богат. Никой не знае със сигурност какво е намерил, когато започвал реставрацията на възложената му черква. Говори се, че документите съдържали голяма, нечувана тайна.

— Която била?

— Ако знаех, Лилебьорн, едва ли щеше да е тайна, нали? Някои спекулираха с религиозни митове. Че бил намерил Ковчегът на завета[38], което не е толкова невероятно, тъй като сградата на черквата е била издигната върху руините на раннохристиянска черква от шести век. Други вярваха, че е намерил оригинални библейски текстове. Според трети, става въпрос за генеалогии, родствени линии. Някои смятаха, че е открил чисто и просто карти, водещи до средновековно съкровище.

— И какво общо има това с манастира „Верне“?

— Не знам! Не може ли да се предположи, че това съкровище, ако съществува, е скрито в основите на манастира? Или пък, че в ковчежето, което сте намерили, е следата, която води напред?

— Грете — въздишам и я поглеждам с един от своите бамби погледи.

— Q! — възкликва тя внезапно.

— Какво каза?

— Ръкописът Q! — повтаря тя.

Обръщам се, неразбиращ.

Тя продължава:

— Не съм сигурна. Но е догадка. През всичките тези години съм размишлявала какво може да е така важно, за да бъде открито. И подреждайки едно до друго малките късчета информация, парчетата от пъзела изведнъж си идват на мястото. Може би.

— Ръкописът Q? — питам аз.

— Q означава „Quelle“. Което означава „източник“. На немски.

— Quelle?

— Наистина ли никога не си чувал за него?

— Не, всъщност не. Какво е това?

— Вероятно гръцки оригинален ръкопис.

— Съдържащ?

— Съдържащ всичко, казано от Исус.

— Исус? Наистина?

— Учението му под формата на цитати. Текст, който Матей и Лука трябва да са използвали като база за своите евангелия, в добавка на Евангелието от Марко.

— Не съм подозирал, че съществува подобен Ръкопис Q.

— Може би не съществува. Това е само теория.

— Защо би попаднал в манастира „Верне“?

— Питай доведения си баща.

— Който знае?

— Във всеки случай повече от мен — произнася най-накрая тя.

— Но как…

— Лилебьорн! — прекъсва ме тя и избухва в сърдечен смях. След това ме поглежда замислено. — Имаш ли желание за едно пътешествие до Лондон?

— Лондон?

— Заради мен.

Колебая се.

Тя добавя:

— И за моя сметка.

— Защо?

— За да разплетеш една стара история.

Не казвам нищо. Нито пък тя. Изправя се на крака, олюлявайки се и с тътреща се походка излиза от стаята и отива в спалнята. Когато се връща, ми подава плик. Отварям го и преброявам тридесет хиляди крони.

— Боже!

— Би трябвало да стигнат, нали? — пита Грете.

— Прекалено много са!

— Недей така. Може да ти се наложат и други пътувания…

— Луда си да държиш толкова много пари вкъщи!

— Не бих поверила парите си на банка.

Усмихвам се, неразбиращ, питащ:

— За какво всъщност се отнася това?

— Твоя задача е да откриеш.

— Грете! — Опитвам се да хвана погледа й, но той се изплъзва. — Защо го правиш?

Тя гледа пред себе си. Най-накрая среща погледа ми.

— Можеше да съм част от всичко това.

— Част от кое?

— Нещото, до чиято повърхност ти се докосваш.

— Но?

— Но се случи нещо…

Сълзите в очите й преливат, захапва долната си устна. Минава известно време, преди да победи чувствата, напиращи отвътре.

Знам, че няма да измъкна повече от нея. Но мотивите й не са важни. Все още не. Рано или късно ще разгадая и тях.

— Ще тръгнеш ли? — пита.

— Разбира се.

— Общността за международни изследвания. ОМИ. Лондон. Уайтхол. Питай за председателя Майкъл Макмълин. Отговорите са в него.

— Отговорите на какво?

— На всичко!

Поглеждаме се един друг.

Тя ме сграбчва силно за горната част на ръката.

— Бъди предпазлив!

— Предпазлив? — повтарям уплашено, грубо.

— Макмълин — отговаря тя — е човек с много приятели.

Звучи като прикрита заплаха.

— Приятели — повтарям. — Приятели като Чарлз де Уит?

Лекото потръпване, което преминава по лицето й е почти незабележимо.

— Чарлз? — гласът й е глух. — Чарлз де Уит? Какво знаеш за него?

— Нищо.

За известно време тя се намира в сфера, където аз нямам достъп.

После казва:

— От него във всеки случай не бива да се боиш. — В гласа й има някаква далечна нежност.

— Какво знаеш за злополуката?

— Някаква дреболия — отговаря. — Разрязване на ръката. Раната гангренясала.

Не разбирам.

— Той падна… — проронвам.

Тя ме поглежда, сбърчва чело. След това разбира.

— О, баща ти ли? — Само погледът издава вълнението. — Няма какво да знаеш — отсича.

Оставам неподвижен.

— Но, Грете…

— Нищо! — сопва се. Напрежението освобождава кашлицата й. Минава една дълга минута, преди да се съвземе. — Нищо — повтаря тихо, този път по-мило. — Няма нещо, което трябва да знаеш.

2.

Дванадесет минути са ми необходими, за да стигна с колата до Домус Теологика, което звучи като името на търговски център в някоя южна страна, но всъщност е превзетото име на Факултета по теология, разположен в Блиндернвайен[39]. Познавам един асистент от Катедрата по еврейски изследвания. Мисля, че може да ми бъде от полза.

Герт Викершлотен е почти два метра висок и е слаб като скелет, така че изглежда сякаш трябва да се концентрира, за да запази равновесие. Не много по-различен от блатна птица. Кожата му е на петна, а брадата му сякаш е прикрепена прекалено стегнато зад ушите и под брадичката. Всичко в него — пръстите, ръцете, носа, зъбите — е някак ненужно издължено и недодялано.

Отделяме няколко минути в спомени за времето, когато учехме заедно. Говорим за общи познати, безнадеждни преподаватели, момичета, за които сме мечтали, но никога не сме имали. Също като мен, и Герт е сам. Също като мен, и той прикрива своите малки неврози с патина от академична арогантност.

Пита ме за какво съм дошъл. Споделям, че търся някой, който може да ми разкаже за нещо, наречено Ръкописът Q.

Очите му се съживяват. Адамовата ябълка се размърдва. Нищо не радва един експерт повече от възможността да блесне със знанията си.

— Q? Oh, yes, baby! Несъществуващият ръкопис!

— Който обаче трябва някога да е съществувал — допълвам аз.

— Поне така смятат доста хора.

— А ти?

— Определено! — Размахва дългите си ръце. Почти се опасявам, че ще разбие стените на тесния кабинет.

— Въпреки че никой не е видял и буква от него?

— Q прилича на черна дупка — казва и оформя кръг с палеца и показалеца си. — Дори и с най-силните телескопи не можеш да я видиш. Но знаеш, че е там поради начина, по който се движат другите небесни тела.

— Също както знаеш, че от долната страна на листа хартия с метални стружки има магнит — разсъждавам аз. Той кимва и аз продължавам. — Всичко, което знам за Q, е, че е написан на гръцки. И че би следвало да съдържа голяма част от поученията на Исус под формата на цитати, така както после са били предадени от Лука и Матей. Също както и че се смята за библейски първоизточник.

— В такъв случай знаеш най-важното.

— Но обясни ми какво е значението дали е съществувал или не?

— Познание. Разбиране — повдига рамене. — Ако разсъждавахме така, не би имало значение, че вие, археолозите, сте открили кораба Гоксташипе. И все пак е хубаво, че го сторихте.

— Но съществуването му ще промени ли нещо на практика?

— Разбира се!

— Но защо? По какъв начин?

— Защото ръкописът би могъл да преобърне нашето разбиране и тълкуване на библейските текстове. Сам знаеш как християнството влияе директно на ежедневието ни и днес. Като жалон на културата. Посредством закони и правила. Разбирането ни за хуманност. Всичко е свързано.

— Разбирам всичко това. Искаш да кажеш, че може да промени някое от тези неща?

— Q може да ни помогне да разберем повече за появата на Новия завет. И оттам, за тълкуването на текстовете. Ориген — теолог в древната църква, проповядва, че библейските думи не бива да се тълкуват буквално, както доста хора правят в днешно време, а като образи на нещо друго, нещо по-голямо. Библията трябва да се разбира, изхождайки от една цялостна система. Когато Библията разказва за планина, от която човек може да види целия свят, това не бива да се разбира буквално, нали! Въпреки че някои настояват да тълкуват всяка буква буквално.

— Колко е стар ръкописът?

— На почти две хиляди години. Вярваме, че Q е написан непосредствено преди Павел да датира най-първите си писма, тоест едва двадесет години след разпъването на Исус на кръста.

— От кого?

— Това не знаем. — Навежда се напред и снишава глас: — Интересното при определянето на времето на написване на ръкописа е, че това трябва да се е случило двадесет години преди Марко да напише своето евангелие! — Повдига вежди многозначително. Стои в очакване на реакция от моя страна. Която така и не идва. Не разбирам защо датирането на ръкописа е толкова интересно. Веждите му падат унило на място. — Както знаеш — продължава той прекомерно ясно, почти снизходително, — Евангелието на Марко се смята за най-старото, тоест за първото, въпреки че е на второ място в Новия завет. Вероятно е написано четиридесет години след разпъването на Исус, следователно около година 70 от новата ера.

— Значи донякъде ръкописът Q е по-истински от по-късните евангелия?

— По-истински?

— Тъй като стои по-близо до събитията, които описва…

— Ами… — произнася провлечено Герт с гримаса, откриваща издължените му зъби и розовите венци. — Да сравняваме истинността на стари ръкописи, библейски или не, е относително безполезно, след като са изминали две хиляди години. Също така е въпрос и на вяра. Но се разбира от само себе си, че колкото повече се отдалечаваш от изворите и събитията, толкова по-голям е рискът пресъздаването им да е по-неточно и неясно.

— По някакъв начин старите евангелисти са били нещо като журналисти — казвам.

— Не точно журналисти. Обществени дейци, просветители, мисионери…

— Именно! Журналисти! — засмивам се аз. — И евангелистите са имали достъп до Q?

— Не е изключено. Вярваме, че ръкописът е циркулирал в ранните християнски общности през първото столетие — казва Герт. Устните му се изкривяват, сякаш от радост, че е казал нещо, което не е бивало да казва. — Противоречието покрай ръкописа произлиза от факта, че някои учени вярват, че отделни християнски общества изобщо не са гледали на Исус като на божество, а като на мъдър философ. Философ, който искал да научи хората как да живеят, да се превърнат в по-щастливи юдеи. Отделиш ли евангелията и Павел от Новия завет, остава само реформираният юдаизъм.

— Навярно много хора мислят така?

— Но трябва да запомниш, че Q, в случай че ръкописът някога бъде открит, притежава неизмеримо голям авторитет, чисто и просто поради факта, че е бил написан непосредствено след като Исус е бил сред живите. От очевидци. Не от евангелисти, живели много след това. Представлявал, така да се каже, журналистически реферат — в по-голяма степен от украсените и адаптирани евангелия. Q описва ролята на Исус като апокалиптичен будител и общественик. Като един революционер. Той не взема отношение по въпроса дали е бил Божи син или не.

— И какво доказва Q?

— Q едва ли може да докаже каквото и да било. Но човек трябва да чете старите ръкописи с основополагащото разбиране за времето. За царуващите обществени отношения.

— Аз си мислех, че теолозите вярват сляпо във всичко, което пише в Библията.

— Ха! Теологията е наука, не вяра! Още през осемнайсети век критично настроени теолози поставят догмите под въпрос. Професор Херман Самюел Реймарус[40] свежда образа на Исус до юдейско-политическа фигура. През 1906 г. Алберт Швайцер[41] продължава тенденцията с импозантния си научен труд, поставящ основополагащи критически въпроси пред господстващите теологични виждания. Тези теолози правят разлика между историческия Исус и проповядващия Исус. Тази критическа теология се е развила до наши дни. Чрез комбинирането на познанието, получено от историята, социологията, антропологията, политологията и теологията, един нов образ на Исус може да излезе на преден план.

— Какъв образ?

— Исус се ражда в турбулентни времена. От учението му са се ползвали и възползвали. Много от първите християнски общности не са поставяли никакъв акцент върху неговата смърт и възкресение. Гледали са на него като на обединител и предводител. Нещо като Ленин или Че Гевара. Докато за други древнохристиянски общности от изключително значение е именно разпъването на кръста и въздигането му на небето и те, така да се каже, забравили историческия Исус.

— Значи Q не разказва за божествения Исус?

— Не, сър, не! По никакъв начин, по нищо не си личи дори авторите на ръкописа да са били запознати с обстоятелствата около смъртта му. Но дори и да са били, не са взели под внимание разпятието. Да не говорим за възкресението. Разбираш ли? Въпреки че Q би потвърдил голяма част от написаното от Лука и Матей, намирането му може също така да повлияе и да промени нашето разбиране за Исус. Авторите на ръкописа никога не са гледали на Исус като на Божи син, а като на един пътуващ мъдрец и агитатор. Будител на духовете. Евангелистите били тези, които по-късно дописали догмата за неговото възкресение. Което го превърнало в божество. Да, според някои след разпъването на кръста, учениците откраднали тялото на Исус и инсценирали цялото възкресение. Не искали да признаят поражението, че техният спасител просто си отишъл от тях, без да е настъпило царството Господне. Самият Исус вярвал дълго, че ще е свидетел на неговото идване.

— Все още не разбирам какво ви убеждава, че ръкописът е съществувал?

Герт прокарва пръсти по страните си, надолу към брадичката и подръпва свещеническата си брада.

— Представи си, че двамата с теб трябва да преведем един английски текст на норвежки. Двете версии биха си приличали. Но няма да са идентични. Същото се отнася на много нива в евангелията от Матей и Лука. Учените са установили, че цели двеста тридесет и пет стиха у Матей и Лука са дотолкова еднакви, че трябва да се основават на един и същи източник. Въпреки че двете евангелия са писани независимо едно от друго, много от думите на Исус са идентични. Дума по дума.

— И?

— Историческият Исус е говорел на староарамейски, който четиристотин години изблъсквал иврит като ежедневен език в Палестина. Не е говорил гръцки, както в тези ръкописи. Следователно евангелистите трябва да са имали някой гръцки оригинал, към който да са се придържали и от който да са цитирали. Q! Quelle! Източник!

— Не е ли възможно Лука и Матей просто да са плагиатствали един от друг?

Герт се ухилва:

— Де да беше толкова просто. No way. Писани са по различно време. На различни места. За съвсем различни читателски групи. Имат прекалено много значителни различия, за да е възможно един от тях да е познавал евангелието на другия. В противен случай щяха да напаснат историите една към друга. Да ги поправят и изгладят. И все пак можем да твърдим, че източникът е един и същ.

— Кой знае — изричам лаконично.

— Или пък си мисли, че знае! — Герт се клати на стола си. Опасявам се, че изгуби ли равновесие, това би имало значителни последици. — Изследователите са сигурни, че Марко е написал своето евангелие пръв. И че Лука и Матей са написали своите евангелия, основавайки се на Марко и на Q, но със свои допълнения. Например, можеш да намериш около деветдесет процента от темите на Марко и у Матей.

— От колко дълго теолозите знаят за Q?

— Още в началото на деветнадесети век изследователите на Библията установили, че Лука и Матей трябва да са имали и друг общ източник. Тоест, освен Марко. Но едва през хиляда осемстотин и деветдесета година този източник е идентифициран.

— Като Ръкописа Q?

Герт кимва.

— Q не е нещо, което всички посрещат с еднакъв ентусиазъм. Все пак разбираемо е. За повечето хора е трудно да се запалят по нещо, което съществува само на теория.

Изправя се. Изглежда сякаш вижда пред себе си аудитория, пълна с млади запленени студентки, които повече от всичко друго си мечтаят за индивидуални уроци по теология и приложна физиология късно вечерта, след една хубава вечеря и бутилка вино.

Подхваща:

— През хиляда деветстотин четиридесет и пета година се случва нещо вълнуващо. Тогава двама братя от Египет откриват голяма запечатана делва в земята в подножието на скалите в региона Наг Хамади[42].

— И от нея изскочил дух, който им изпълнил три желания? — засмивам се аз. — Пиячка, жени и една чисто нова камила?

Герт премигва хитро:

— Почти! В действителност братята ужасно се страхували да отворят делвата, именно защото в нея можело да има дух. Някой зъл дух. Нещо, което делвите в Египет имали лошия навик да съдържат. Това знае всеки напредничав археолог.

Започваме да се кикотим. Герт има приятен, бълбукащ смях.

— Но накрая нуждата от пари победила — продължава той. — Все пак възможно било в делвата да няма духове. Но пък можело да е пълна догоре със злато и диаманти. Така че те рискували и я разбили.

— Никакъв дух? — казвам.

— Нито дори следа от някакъв пазител!

— А какво открили?

— Тринадесет книги. Тринадесет тома, подвързани с кожа от газела.

Поклащам глава.

Герт удря с длан по бюрото.

— Откритието било сензационно! Както за археолозите, така и за теолозите. Библиотеката от Наг Хамади! Тези ръкописи съдържали, освен всичко друго, пълното Евангелие от Тома[43]!

Оглеждам се из стаята, докато се опитвам да определя мястото на Евангелието от Тома. Наистина, никога не съм чел Библията особено задълбочено. Но мислех, че познавам всички евангелия.

— Евангелието на Тома никога не бива включено в Библията — пояснява Герт.

— Все пак не на всеки се пада честта да бъде отхвърлен от Бог — подхвърлям. — Познато ли ви бе това евангелие на вас, експертите?

— Yes! Поне в известна степен. Но никой не бе виждал пълната версия. Не и преди 1945 година. Фрагмент от евангелието, написан на гръцки, бе намерен по-рано в Оксиринх[44] в Египет. Версията от Наг Хамади е пълна. И не само това — текстовете съдържат също така нареченото Евангелие от Филип, както и преписи на разговори между Исус и учениците му. Почти един Нов Завет, сам по себе си, но също така и много различен от оригиналния. А сега ме слушай внимателно, тъй като това е важно и интересно! Бил е написан на коптски!

— Не, стига! Коптски? — изкрещявам. Възклицанието е чисто и просто блъф.

Герт мигновено прозира шегата.

— Коптски! — повтаря той. — Тоест египетският език, използван около залеза на Римската империя.

— Мисля, че следвам мисълта ти — промърморвам, въпреки че това вероятно е преувеличение.

Герт се усмихва с разбиране. Това трябва да е същата усмивка, която отправя на несигурни първокурснички, с плитки и прилепнали блузки.

— Основавайки се на този текст, учените можели да реконструират Евангелието на Тома на оригиналния гръцки език. За разлика от евангелията, получили своето място в Библията, и подобно на ръкописа Q, Евангелието на Тома съдържа малко или нищо за раждането, живота и смъртта на Исус. То съдържа неговите думи. Сто и четиринадесет цитата, всички въведени с думите: „И Исус каза…“. Много от цитатите в Евангелието на Тома приличат удивително на онези у Матей и Лука. За изследователите е очевидно, че Тома е използвал същия източник, както и те двамата. Следиш ли все още мисълта ми?

— Засега.

— Евангелието на Тома доказва по косвен път, че Матей и Лука, също както и Тома, трябва да са ползвали общ източник. Сборник текстове, от който са копирали и който са разкрасявали, изхождайки от индивидуалните си нужди да убедят читателите си в своята версия за живота и учението на Исус. Интересно е, че авторът на Q, и вероятно неговите съвременници, тълкували думите на Исус по съвсем различен начин от авторите и читателите на Библията.

— Доста внимателно, с други думи.

Герт прехапва долната си устна и кимва.

— You bet![45] През хиляда деветстотин осемдесет и девета година една група се залавя да реконструира ръкописа Q, като сравни библейските текстове на Матей и Лука с ръкописа на Тома. Дори и тази работа сама по себе си ражда противоречива и разпалена дискусия върху зараждането на християнството.

Споглеждаме се с Герт. Сигурно се чуди накъде ли води всичко това.

Питам:

— Какво би се случило, ако някой намери ръкописа Q?

Той поклаща замислено глава.

— Не смея дори да си помисля. Това ще засенчи откриването на свитъците от Мъртво море и Тутанкамон. Чисто и просто ще сме принудени да пренапишем историята на религията.

Не мога да не се запитам дали Ръкописът Q е онова, което се крие в златното ковчеже, обвито в гниещо дърво, пакетирано в пластмаса в чантата в апартамента на Рогерн.

Ако бях главният герой в някой филм, щях естествено вече да съм оронил дървото и разбил ковчежето, за да задоволя своето (и на публиката) любопитство. Но аз съм мислещо същество — сериозен и внимателен учен. Ковчеже, което е толкова старо и което е лежало в земята толкова години, не може да бъде отворено както всяка херметически затворена кутия. Трябва да се отвори с най-голяма предпазливост и внимание. От специалисти. Също както се отваря мида, за да откриеш перлата, без да нараниш мидата. Ако се впусна прибързано и въодушевен към съдържанието му, рискувам да причиня катастрофа. В най-добрия случай бих повредил това, което е вътре. Без дори и да разбера какво съм открил. Не съм особено добър по старогръцки, иврит, арамейски или коптски. В най-лошия случай може всичко да се изгуби. Старите пергаменти и папируси могат да се превърнат в прах за една нощ.

Но аз знам: ковчежето трябва да се съхрани.

3.

Някои жени притежават излъчване, което действа директно върху хипофизата ми.

Тя е висока, с червеникава коса, зелени очи, тънки устни, намек за лунички. Полата й се поклаща около дългите крака, широк сребърен колан пристяга талията. Зад памучната блуза прозира тежестта на гърдите.

Бях влюбен в нея две години. Надявам се тя да не знае за това, но подозирам, че е точно така. Сега стои пред мен в рамката на вратата със същата крива усмивка, с която някога ме омагьоса. Казва се Кристин. Съпругата на Каспър. Ако човек не я познава, би предположил, че се занимава с текстилно изкуство или е актов модел, или може би играе на трапец в някой пътуващ цирк. Но Кристин е икономист. Началник-отдел в Централното статистическо бюро. Докато учехме в Блиндерн, Кристин и Каспър живееха в колективен апартамент на „Маридалсвайен“. Голяма забава. Джаз и блус рок. През уикендите — денонощен купон.

Колективността не е за мен. Насилената сплотеност. Мрънкането. Купчината ботуши и обувки в антрето. Чуждото влажно бельо на простора в пералното помещение. Препирните. Дългите следобеди в общите стаи, докато слънчевите лъчи влизат през прозорците. Винаги някой следи какво правиш. Дебне, когато ходиш до тоалетната. Иска да обсъди книга или филм с теб или му се играят карти, или те праща по дяволите, когато го помолиш за един свит фас. Някой, който внимава кога е твоят ред да измиеш чиниите. Нечетливите подписи в списъка до кухненската мивка. Събранията, съпричастността, солидарността, търканията, еротиката, гласуванията, самокритиката. Не са за мен.

Един уикенд, когато пренощувах в спалнята им, Каспър и Кристин се любиха тихо на дюшека на пода до мен. Беше рано сутринта. Стаята беше изпълнена с мека светлина. Правех се, че спя. Те се правеха, че вярват, че спя. Помня приглушените й стонове, движещите се тела, Каспър, дишащ тежко през носа си, звуците, мириса. На сутринта всички се преструвахме, че нищо не е станало.

Те бяха анархисти. Никога не успях да разбера техния бунт. Сега ангажираността им е охладняла. Станали са социалдемократи. Единственото, което разграничава Кристин и Каспър от масите, е една имуществена причудливост, останала от времената на колективното жилище: нямат телевизор. И не искат да имат. Въпрос на принцип е. Аз естествено мога единствено да им се възхищавам.

— Бьорн! — извиква Кристин възторжено и ме издърпва в антрето, докато, усмихвайки се, ме изучава от глава до пети. — Не си се променил изобщо! — казва.

Прегръщаме се. Дълго. Аз също не мисля, че тя се е променила особено. И си спомням внезапно, защо бях влюбен в нея.

На масата в трапезарията Каспър е разпрострял копия на документите, касаещи разкопките в манастира „Верне“. Купчини писма, документи, таблици, схеми, карти; всичките украсени с онази бъркотия от печати и входящи номера, която всяка бюрокрация представя, с цел да оправдае своето съществуване. Има молби и отговори, описания и пояснения, всичко в една блажена смесица от английски и норвежки.

— Чувствах се като един трехолт[46], докато правех копията — промърморва нервно Каспър.

Не съм сигурен дали се шегува. Но не мисля, че е така. С годините е станал толкова съвестен. Държавата влияе така на лоялните служители. Започват да се чувстват едно цяло със системата. Сякаш системата — това са самите те. Което не е толкова далеч от истината.

Около нас Кристин се носи като енергична фея. Запалва хиляда малки свещи, които придават на апартамента атмосферата на някой скрит планински манастир в Древна Гърция. Сипва чай в огромни керамични чаши. Постоянно поглежда към мен. Бързи, напрегнати погледи, по които си личи, че очаква от мен да кажа нещо, което да разсее напрежението. Но аз нямам такова намерение. Изпекла е сладки и гофрети. Вътре, дълбоко в нея — зад началника на отдел, зад сексапилната феминистка, зад учения икономист, зад бунтарката, зад красивата изискана фасада, се крие грижовната жена, която мисли за всички.

Издърпвам произволен лист, подписан Каспър Скот. Чета под логото на Дирекцията за управление на културното наследство и националния герб:

„По силата на «Закона за културното наследство» от 9 юни 1978 г., последни поправки от 3 юли 1992 г., на Общността за международни изследвания (ОМИ) с председател Майкъл Макмълин (по-долу наричан «поръчител») се дава разрешение за започване на теренни археологически проучвания под ръководството на професор Греъм Лайлуърт в дефинирания район (НГО/карта, номер 1306/123/003). Плановете попадат под юрисдикцията на властите за опазване на културното наследство и поръчителят се задължава да съблюдава предписанията на упълномощения от компетентните власти местен представител — археолог (инспектор). Търсенето на укрепление попада в спектъра на дейност на Дирекцията за управление на културното наследство (вж Наредба за разпределението на научната работа), но тъй като работата има по-далечна крайна цел, местният клон на археологическия музей (при Отдела за старини, Осло) също получава юрисдикция.“

Някога Каспър пишеше поезия. През 1986 г. публикуваха негово стихотворение в съботния брой на „Дагбладе“. Дълго той мечтаеше да стане писател. Може би можеше да постигне нещо. Странно какво могат да направят обществените институции със способността ти да формулираш това, което те заобикаля.

Има и други документи — относно целите на разкопките, за това как следва да се описват и излагат евентуалните находки, с условията за публикуване на резултатите. Прочитам, че на професор Греъм Лайлуърт — „renowned professor of archaeology, author of numerous text books and scientific papers published by universities worldwide“ — е възложена ролята на научен ръководител на разкопките. Чета за вероятността да бъде намерено укрепление с прилежащите му казарми. Прочитам одобрението от професор Арнцен върху повечето документи, включително и за моята компетентност като инспектор и регистрирам печата и нечетливия подпис на ръководителя на института, директор Франк Виеста.

Оставям всички копия на масата и заключавам:

— Камуфлаж!

— На какво? — пита Кристин.

Познавам Каспър достатъчно добре, за да знам, че й е разказал всичко, а познавам и Кристин, за да съм убеден, че умира от любопитство.

— Знаели са, че никога няма да открием никакво укрепление — казвам.

— Тъй като не са търсили укрепление — суфлира Каспър.

— Именно! Търсили са нещо много по-голямо.

Кристин поглежда Каспър със своя тревожен, питащ поглед: „Може ли да е от нервите?“.

— По-голямо от едно укрепление? — пита той.

Намигвам на Кристин с най-закачливата си усмивка, която казва: „Абсолютно съм наред“.

— По-важно от укрепление — пояснявам на Каспър.

Кристин се обръща за един сладкиш и вниманието ми бива отвлечено от начина, по който блузата й се изпъва по тялото, така че зърната на гърдите се очертават през материята. Каспър проследява погледа ми и аз се изчервявам силно.

— Каква е ролята на тези англичани? — пита Кристин и добавя бързо: — Но, Бьорн, горещо ли ти е?

— Те, естествено, са знаели — отговаря Каспър, — че ковчежето е там. Лайлуърт. Макмълин. ОМИ. Защо иначе биха подали молба да разкопаят полето?

— Точно! Отлично са знаели, че ковчежето… — започвам, преди думите му да са активирали алармата.

Прелиствам назад, докато намирам отново писмото, което току-що съм чел. Отново същото име. Черно на бяло. Майкъл Макмълин. Разпознавам го по двете „М“. Макмълин е човекът, който Грете ме помоли да намеря в Лондон. Научният съветник, на когото Лайлуърт, Де Уит и татко благодарят в своя труд. Светът е пълен със съвпадения.

Заковавам показалец в листа хартия.

— Hallo! Знаеш ли кой е този мъж? Майкъл Макмълин?

— Председателят на ОМИ — изрича Каспър въпросително.

— … както и научен съветник на баща ми и Греъм Лайлуърт в Оксфорд през хиляда деветстотин седемдесет и трета година! — разказвам им за монографията и посвещението.

— Наистина? — възкликва Каспър. — Имам още нещо за него! Погледни какво намерих, докато тършувах из архивите ни днес.

Той отваря куфарчето си и измъква норвежко списание за археология, номер 4 от 1982 година. Отваря на 16 страница, на статия, посветена на интердисциплинарен симпозиум за научното сътрудничество между страните. Домакин на симпозиума от норвежка страна е Институтът за археология. Но самият симпозиум е финансиран от ОМИ. С жълт маркер Каспър е отбелязал три имена: на лекторите Греъм Лайлуърт и Трюгве Арнцен, както и на произнеслия встъпителната реч Майкъл Макмълин.

— Добри стари приятелчета — отбелязва Каспър.

— Нещо се е случило в Оксфорд през 1973 година — произнасям аз замислено.

— Лайлуърт и баща ти трябва да са се натъкнали на нещо голямо.

— Все пак трудът им се отнася за съкровища и митове. Трябва да са направили едно или друго откритие. Заедно с Де Уит, който и да е той.

— Откритие, довело ги до манастира „Верне“ — казва Каспър с далечен глас.

— След двадесет и пет години.

— Значи трябва да е било нещо повече от острие на стрела — намесва се Кристин.

Дори и след десет години като съпруга на Каспър, тя все още има една някак опростена представа за силите, които движат археолозите.

— Чувал ли си мита за октагона? — питам Каспър.

Той се разравя в паметта си.

— Има ли нещо общо с хоспиталиерите? Които скрили някаква реликва в осмоъгълен храм? Чел съм някъде нещо подобно.

Не е необходимо много, за да бъде наранена гладката повърхност на собствената ми представа за себе си. И Каспър знае за мита за октагона. Чувството ме потиска. Аз бях инспектор при разкопките. Трябваше да проумея важността на случилото се още когато Ирене откри основите на храма. Но дотогава изобщо не бях чувал за октагона.

— Именно в октагон открихме ковчежето — казвам.

— Шегуваш ли се? — Каспър задържа погледа ми. — Октагон? В манастира „Верне“? — Остава така, клатейки глава и гледайки в празното пространство.

— В такъв случай трябва да си чувал и за слуховете около Рен льо Шато — питам аз.

Той сбърчва чело.

— Честно казано, не съм сигурен. Това ли беше мястото, където са открили някакви пергаменти при реставрирането на църквата?

Въздъхвам.

— Защо аз съм единственият, отсъствал от интересните лекции?

Каспър се засмива.

— Може би, защото беше зает да тичаш след професорките?

Страните ми се обливат в руменина. Кристин поглежда Каспър укорително. Аз, естествено, разбирам какво иска да каже.

— Какво знаеш за ОМИ? — питам и се опитвам да скрия изчервените си страни с ръце.

— Не много. Започнах да ги проверявам, докато обработвахме молбата им. Организация със седалище в Лондон. Имат връзка с Кралското географско дружество и Националното географско дружество и други подобни. Както и с всички университети и научни среди по света. Финансират интересни проекти по цялото земно кълбо. С идеална цел.

— Идеална цел? Ха? — Кристин се смее. — В изследователската работа няма добри феи.

Разказвам им за Q. И за Евангелието от Тома.

След това си говорим най-вече за миналото. За нас самите. Дори и за специалисти теориите ми могат да се окажат в повече. Оставям ги, когато Кристин се захваща с вечерята. Дроб в сметанов сос. Добър апетит!

4.

Полицаят е висок, слаб и изпълнен с постоянна подозрителност. Кожата му има нездрав вид, а очите му са леко изпъкнали, сякаш е бил издърпан някак прекалено бързо от дълбокото на сушата. Главоч[47].

Когато ме погледне, мисля си, че едва ли особено много неща убягват на тези очи, дори и когато са затворени. Устните му са стегнати, властни. Но всеки път, когато казва нещо, прави го с пискливия си глас като на евнух, което обяснява защо работи в криминалния отдел, а не на улицата сред гадните бандити. Със себе си носи голямо черно дипломатическо куфарче и го следва ентусиазиран подчинен, който вече две минути седи и четка вратата ми с четчица за грим.

Когато съобщих за влизането с взлом, позволих си волността да намекна, че представлявам Университета в Осло. Както и че проникването в дома ми може да има връзка с престъпление заради предмет на културното наследство, към което вестниците със сигурност биха проявили интерес. Подобни неща обикновено помагат. Дори не бях успял да закача ветроупорното си яке, когато те позвъниха на вратата. Сякаш бяха седели в колата и бяха чакали да се обадя.

По заобиколен път, тъй като полицаят е от онзи тип ченгета, склонни прибързано да изтълкуват хипотезите ми като параноични конспиративни теории, обяснявам, че може би крадците са мислели, че хард дискът на домашния ми компютър съдържа информация за откритието на едно над 800-годишно златно ковчеже.

Полицаят подсвирва. Нещо, което е на 800 години трябва да е старо, а за него всичко старо е и скъпо, особено ако е много старо, както например на 800 години, а на всичко отгоре и златно.

— Вярно? — Той не изглежда да вярва, че говоря истината. — Можете ли да разкажете нещо повече за това ковчеже?

Бегло, тъй като не искам да разкривам прекалено много, но същевременно искам той да ми повярва, разказвам за разкопките в Йостфол. Той слуша внимателно. Изважда бланка, която попълва с химикал. Изчерпателен е. Почеркът все още би предизвикал похвала от учителката по норвежки. Една по една преминава точките в списъка си. Задава точни въпроси. Всеки път, когато ме погледне, чувствам се като списък с отговори, пълни с грешки.

— Каква роля изпълнявате вие в разкопките при манастира „Верне“? — пита.

— Инспектор съм. Разкопките се ръководят от английски професор археолог. Аз представлявам норвежките власти, отговорни за опазването на културното наследство. Знаете, формалностите са важни — добавям в опит да го спечеля на своя страна. Същевременно осъзнавам, че не съм му казвал, че разкопките се извършват в манастира „Верне“.

— Има ли някой друг, освен вас, ключ от апартамента? — пита служителят с четката за грим.

— Майка ми — отговарям и добавям наум: и доведеният ми баща.

— Вратата не е разбивана — казва той.

— Това ковчеже — изписква шефът му — ценно ли е само по себе си?

— Много.

— Къде е то в момента?

Колебая се. Полицай е, и някакъв мисловен рефлекс ме кара да кажа истината. Но нещо друго ме възпира.

— В трезора на университета — лъжа.

— Аха? — Издава долната си челюст напред и поема въздух между зъбите и горната челюст с клокочещ звук. След това издишва; мирисът на водорасли, който усещам в дъха му трябва да се дължи на някакво самовнушение.

— Кажете ми защо смятате, че именно ковчежето е причината някой да влиза с взлом в частния ви апартамент.

Прилежен полицай е. Такива могат да бъдат доста досадни. Да задават трудни въпроси. Особено ако имаш нещо, което криеш. Отдавна вече съжалявам, че извиках полицията. Сякаш могат да помогнат с нещо. Освен да ми вкиснат живота. И да ме обидят с гадните си въпроси. И да се погрижат ковчежето да попадне в ръце, в които най-малко му е мястото.

Отговарям, че взломът е мистерия за мен и питам дали не биха желали чаша кафе. Не искат.

— Има ли външни лица, които знаят за находката? — гласи следващият въпрос.

— Доколкото знам, не. Намерихме ковчежето вчера.

— И то незабавно бе заключено в университетския трезор?

Кимвам толкова незабележимо, че почти не може да се брои за лъжа.

— От вас? — пита.

Нещо ме смущава. Съобщих за влизане с взлом. Тук в апартамента. Но него го интересува единствено ковчежето.

— Не — отговарям, — не от мен.

— А от кого?

— Има ли някакво значение? Влизането с взлом беше тук. Не в трезора. Ковчежето е в безопасност.

— Ковчежето е в безопасност — повтаря той, имитирайки гласа ми така точно, че си мисля, че този човек би могъл да играе на сцена, ако правосъдието не му беше сложило своите белезници. Замислено, отнесено, пискливият полицай притиска върха на химикалката към брадичката си и с щракане вади и прибира писеца. — Ако съм разбрал правилно, вие вярвате, че взломът е свързан със златното ковчеже?

— Съществуват сили, които биха отишли далеч, за да го откраднат.

— Какви сили?

— Не знам. Международни търговци на черната борса? Колекционери? Корумпирани учени?

— Но нали няма такава опасност, щом ковчежето се намира на сигурно място в трезора на университета? — поглежда ме предизвикателно той.

— Във всеки случай няма друга логична причина някой да открадне хард диска ми — отговарям.

— Защото на диска ви е имало информация за ковчежето?

— Не! Но така трябва да са смятали те. Не виждам друго обяснение.

Продължава да щрака с химикалката.

— Какво имате предвид?

Отговарям:

— Трябва да са мислели, че ще намерят информация в компютъра ми. И трябва да са мислели, че файловете са добре скрити. Така че им е било нужно време, за да ги открият. Не мога да видя друга причина хард дискът ми да бъде откраднат.

— Защо са откраднали само него?

— Трябва да попитате самите крадци.

— Но какво е вашето предположение?

— Може би са се надявали, че няма да забележа кражбата?

— Имаше ли нещо друго на диска ви, което би представлявало интерес за крадците?

— Стиховете ми?

— Или пък снимки на сладки, голи дечица на плажа? — От гласа му капе мед.

Той е от хората, които винаги очакват най-лошото от нас, онези, които изглеждат различно. Гаден главоч! Приисква ми се да отпуша водата от блатистозеления аквариум, където без съмнение прекарва дългите си, самотни нощи.

— Мислех, че съм ви позвънил заради влизане с взлом — изричам жлъчно — и не подозирах, че ме разследват за компютърна педофилия.

— В полицията е постъпил донос за вас — казва и оставя рибешкия си поглед да почива върху лицето ми, за да изследва реакцията ми.

В първия момент съм стъписан. След това поклащам глава с недоверие.

— Някой е направил донос за мен? За мен?

— Както казах.

— За педофилия? Или разпространяване на порно?

— Не, не ме разбрахте правилно — пояснява. — За кражбата на златното ковчеже.

На вратата се звъни. Настоятелно. Сякаш някой иска да набута палеца си, заедно с бутона на звънеца през стената. Бързо се споглеждаме. Аз отивам и отварям.

Навън в коридора е професор Греъм Лайлуърт. Заедно с моя стар, следващ ме приятел Кинг Конг.

Отначало мълчат. Само се взират свирепо в мен.

— Хуй сплескан! Къде е? — избухва професор Лайлуърт.

Не е въпрос. Заповед е.

— Заповядайте, заповядайте! Моля, не стойте отвън на студа!

Колебаещи се пред престорената ми отзивчивост, те влизат в антрето. Лайлуърт напред, Кинг Конг още по-нерешителен, сякаш очаква следващата заповед на професора. Която най-вероятно би била да ми счупи пръстите и да ми вади ноктите един по един, докато не им дам ковчежето.

Тогава те виждат двамата полицаи.

— Чичко полицай! — казвам мило и превеждам: — Uncle police! — Симултантният преводач Бьорн.

Полицаите ги разучават безразлично. Докато не им съобщавам кой е Лайлуърт.

— Значи вие сте професор Греъм Лайлуърт — казва пискливецът на безупречен английски и протяга ръка. — Удоволствие е да се запозная с вас.

— My pleasure — отвръща Лайлуърт и му стисва ръката.

Опитвам се да не зяпна с отворена уста, но не знам дали успявам.

— Стигнахте ли донякъде с него? — пита професор Лайлуърт.

Полицаят поглежда ту него, ту мен и после обратно.

— Той твърди, че ковчежето се намира в трезор в университета.

Професор Лайлуърт сбърчва чело.

— Наистина, така ли твърди?

— Какво става тук? — питам, въпреки че отговорът ми е ясен.

— Ти си откраднал ковчежето — казва професорът.

— Чуйте! — обръщам се към полицая. — Те искаха да го изнесат извън страната! Без разрешение. Планираха да го откраднат!

Настава кратка тишина.

— Доколкото разбирам — започва бавно полицаят, — професор Лайлуърт е ръководителят на разкопките в манастира „Верне“?

— Да.

— Няма ли да е странно той самият да открадне онова, което е открил?

— Точно това е…

— Чакайте! — Полицаят изважда един от документите, копие на който бях видял у Каспър. — Това е разрешението на Дирекцията за управление на културното наследство…

— Вие не разбирате! — прекъсвам го. — Ние търсехме овално укрепление. Прочетете молбата! Искали са разрешение да търсят укрепление. Никога не споменаха, че целта е била златно ковчеже!

Полицаят поклаща глава.

— Значи археолозите знаят предварително какво търсят и какво ще открият?

— Не! Не точно! Но през цялото време професорът всъщност е търсел ковчежето! През цялото време! Златното ковчеже! Укреплението е било за камуфлаж! Искал е да открие ковчежето и да го изнесе извън страната! Не разбирате ли? Укреплението е било за прикритие!

Полицаят не отговаря. Лайлуърт не се опитва да протестира. Тишината е въздействаща. И сам долавям истеричните нотки в думите ми.

— Господа — казва Лайлуърт с най-милия си и авторитетен професорски глас, — извинете ме, но мога ли да поговоря с вас насаме?

Той завежда двамата полицаи в кухнята. Виждам през стъклената врата, че им подава визитната си картичка. Съвсем мъничка е, но дългата скоропоговорка от академични титли тежи цял тон в ръцете на полицая.

Лайлуърт обяснява нещо. Полицаите слушат с благоговение. Пискливецът поглежда към мен с рибешките си очи. Устата му се отваря и затваря безшумно.

Не след дълго излизат. Лайлуърт дава знак на Кинг Конг, който се тътри след него, сякаш примамен с връзка банани.

— Бих настоявал за обиск — казва ми професорът, — но едва ли си толкова неблагоразумен, че да оставиш ковчежето в апартамента си.

— Сигурен си, само защото хората ти щяха да го намерят, докато са претърсвали — отговарям.

— Значи признавате, че ковчежето е във вас? — пита полицаят.

— Не признавам каквото и да било — отвръщам.

— Ще се свържем с вас — казва Лайлуърт, без да разбера дали думите му са насочени към мен или към полицаите, и излиза, вземайки си Кинг Конг.

— Добре, добре, добре — повтаря пискливецът и прибира бланката в куфарчето си.

— Какво каза професорът? — питам аз.

Той само ме поглежда. Сякаш съм някой нескопосник, който има проблеми. Което донякъде си е така.

Излизат в антрето.

— Белтьо — подхваща той и прочиства гърлото си, — полицията има пълно основание да смята, че ковчежето се намира у вас.

— Това въпрос ли е? Или обвинение?

— Бих ви посъветвал да ни сътрудничите.

— Правя необходимото, за да спася ковчежето от мошеници, които искат да го откраднат — казвам.

Няколко секунди той обмисля отговора ми.

— Какво следва сега? — питам.

— Заради специалния характер на случая трябва да се допитам до началниците си, преди да продължим с разследването и евентуално да повдигнем обвинение.

— А относно влизането с взлом?

— Ако изобщо е имало влизане с взлом.

— Случаят е прекратен поради липса на доказателства, нали? — предполагам.

— Ще се свържем с вас. — Звучи като някоя стандартна реплика, която курсантите упражняват пред огледалото в класната стая на полицейската академия. Лъжа, толкова разпространена и прозрачна, че едва ли би могла да се брои толкова за лъжа, колкото за фраза в духа на: „Ще се обадя тези дни“ или „Наистина трябва да се видим“.

Отварям им вратата и оставам там, докато асансьорът не тръгва надолу. От балкона ги проследявам с поглед как вървят към колата си. От апартамента на Рогерн отдолу се носи тътнещ басов ритъм.

За да бъде едно престъпление такова, изисква се нарушение на закона, жертва. В този случай липсва и едното, и другото.

Хванат съм в капан от противоречия. Опитвам се да предотвратя престъпление, което, както от гледна точка на наказателното право, така и практически погледнато, не е извършено. Престъпление, при което няма жертва. Престъпление, което, ако трябва да съм честен, не би навредило на никого. Единственото, което оправдава намесата ми, е Законът за културното наследство. Техническа подробност, сбор дремещи параграфи. Ковчежето не е ничие притежание. Лежало е в земята в продължение на 800 години, подобно на неоткрит диамант, дълбоко вътре в цепнатината на някоя скала, подобно на скрита златна жилка. Можеше да лежи там още 800 години, ако професор Лайлуърт не беше знаел къде да копае.

Иронията всъщност се крие в това, че аз съм този, който нарушава закона.

5.

Вечерта, светла и мека, е изпълнена с тихо щастие. Над живия плет от блестящ котонеастър са надвиснали облачета от мънички комари. От пръскачките идват леки пръски вода. Паркирам Бола върху дама, нарисувана с тебешир, в сянката под един купол от листа. През вдигнатия гюрук вдишвам аромата на прясно окосена трева, храна, приготвена на грил и здрач.

Вървя нагоре по тясна алея и отварям портата от ковано желязо, пантите на която някой трябва да е смазал. Чакълът хрупа под краката ми. Изкачвам стълбите, покрити с шистени плочи. Звънецът издава едно дълбоко и изпълнено с достойнство „Динг-донг“, като в средновековна катедрала. Минава известно време, преди той да отвори. Поглеждам часовника си. Седем без нещо. Е, все пак има да прекоси доста бални зали.

Облечен е в халат с монограм на горния джоб. Сресал е сивата си коса с вода. В ръката си държи чаша коняк. Не продумва и дума. Гледа ме учуден.

Знае. Виждам го в погледа му. Знае за ковчежето. Както и за всичко случило се.

— Бьорн? — възкликва накрая. Сякаш чак сега е осъзнал кой съм.

— Yes, sir! Пред вас!

По една или друга причина се чувствам като закъснял куриер или неизпълнителен слуга. Казвам:

— Трябва да говоря с теб.

Пуска ме. Дъха му мирише на „Мартел“[48]. Затваря вратата след мен. И заключва.

Никога не съм срещал съпругата на директор Франк Виеста, но често съм разговарял с нея по телефона. Винаги звучи на прага на истерията. Дори и да се обажда само във връзка с вечерята. Сега стои по средата на килимчето в преддверието, напрегната, с ръце, скръстени пред гърдите. Тя е двадесет и пет години по-млада от него и е все още красива жена. Не спира да ме изумява как надарени и привлекателни студентки се влюбват в застаряващите си преподаватели. Естествено, аз трябва да съм последният, който да я съди.

Как ли прекарва дните си в бялата къща насред огромната градина? Погледите ни се залепят един за друг за секунда или две и това е цялото време, което ми е необходимо, за да проникна в нейния свят на разкаяние, скука и горчивина. Усмихвам й се учтиво, докато Виеста ме превежда покрай нея. Тя се усмихва в отговор. Усмивка, която лесно би ме накарала да повярвам, че ме харесва.

По стените са окачени графики на Есполин Йонсон и акварели в ярки цветове с нечетливи подписи. Преминаваме покрай малка стая, която Виеста обикновено нарича „Библиотеката“. Един полилей звънти приятно.

Кабинетът му е точно такъв, какъвто съм си го представял. Препълнени лавици. Махагоново бюро. Кафяви картонени кутии и прозрачни найлонови пликове с артефакти. Глобус. Там, където някога трябва да е стояла някоя разпадаща се пишеща машина „Ремингтън“, сега е направил място за един изискан персонален компютър „iMac“.

— Моята бърлога — произнася той смутено.

През прозореца има изглед към ябълковата градина и към съседа от другата страна, който изглежда така, сякаш се казва Пребен, и който с усмивка праща по дяволите астматиците и парниковия ефект, трупайки листа на купчина за горене.

Директор Виеста придърпва един стол с висока облегалка и украсен с драконови глави, за да седна. Самият той сяда зад бюрото.

— Навярно знаете защо съм тук — казвам.

Виждам, че съм прав. Директор Виеста никога не е бил добър актьор. Затова пък се смята за добър и популярен ръководител на института. Той е организиран, отговорен, лоялен. И уважава студентите.

— Къде скри ковчежето, Бьорн?

— Какво знаете за това?

— Практически нищо.

Поглеждам го изучаващо.

— Истина е. Нищо! — повтаря.

— Защо питате за него тогава?

— Откраднал си го от кабинета на баща си.

Винаги е наричал професор Арнцен мой баща. Въпреки че съм го молил да не го прави.

— Абсолютно спорен е въпросът кой го открадна — казвам.

Той отпуска глава назад.

— Бьорн, длъжен си да го върнеш.

— Освен това, той не ми е баща.

Очите му придобиват уморено изражение.

— Коняк? — пита ме.

— Шофирам.

Донася бутилка ябълков сок, напива ми в чаша; след това се връща на стола си. Отпуска се назад и масажира ъгълчетата на очите си с върховете на пръстите. Повдига чашата коняк към мен. Вдигаме наздравица.

Подхваща:

— Когато бях нов в университета, бързо се научих, че срещу определени неща няма смисъл да се бориш. Вятърни мелници, знаеш. Академични сили и истини. Научни догми. Нямаше нужда да разбирам. Нито да ги харесвам. Но прозрях, че определени неща стоят по-високо от мен. Определени неща са по-важни, отколкото предполагаш.

Не съм сигурен накъде бие.

— Вярваш ли в Бог? — пита.

— Не. — Отговорът идва неочаквано за него.

— Все едно. Все пак можеш да разбереш, че християните вярват в Бог, без да проумяват Неговото всемогъщество.

Разговорът поема посока, която ме обърква. Питам:

— Да не би да се опитвате да ми обясните, че всичко това има връзка с мита за Кивота на свещените тайни? Или с Ръкописа Q?

Въпросът ми му действа като електрически импулс в мозъка. Изправя се в стола си.

— Чуй ме! — казва. — Тази история не е толкова проста, колкото си мислиш. Редил ли си някога един от онези пъзели „Равенсбургер“ от пет хиляди части? Изобразяващ гора, крепост и синьо небе? Точно сега знаеш достатъчно, за да подредиш три части. Но ти остават четири хиляди деветстотин деветдесет и седем, преди да видиш цялото, преди да придобиеш цялостен поглед над нещата.

Вторачил съм се в него. Проблясващите ми червени очи имат понякога леко хипнотично въздействие. Така че хората казват повече, отколкото са възнамерявали.

Той продължава:

— Да, старият мит за кивота е част от цялото. И, да, октагонът също е част от това цяло.

— Кое цяло?

— Не знам.

— Те влязоха с взлом в апартамента ми. И това ли не знаете?

— Не. Не знаех. Но ковчежето е важно за тях. Трябва да разбереш. По-важно, отколкото предполагаш.

— Единственото, което се чудя, е защо.

— Това не мога да ти кажа.

— Защото не знаете? Или защото не искате.

— И двете. Бьорн, заклел съм се никога да не издавам малкото, което знам.

Познавам го достатъчно добре, за да знам, че клетвата е нещо, което той взима съвсем на сериозно.

Навън, някъде в квартала, замлъква електрическа косачка. Чак сега, когато шумът е изчезнал, съзнавам, че го е имало. Изведнъж тишината започва да набъбва и да изпълва пространството.

— Но мога да ти кажа — продължава той, — че трябва да предадеш ковчежето. Трябва! Най-добре на мен. На баща си. Или на професор Лайлуърт. Нищо няма да се случи. Няма да има порицание. Нито пък мъмрене. Никой няма да подава сигнал в полицията. Обещавам ти.

— Сигнал вече е подаден.

— Вече?

— О, да. Полицията идва вкъщи и слухти.

— Ковчежето е много ценно.

— Но аз не съм негодник.

— Нито пък те.

— Те нахлуха в апартамента ми.

— А ти открадна ковчежето.

Квит.

— Защо им даде разрешително? За разкопките? — питам.

— В интерес на истината получиха разрешение от Дирекцията за управление на културното наследство. Ние бяхме просто консултативна инстанция.

— Но защо са получили разрешение?

— Бьорн… — въздъхва. — Говорим за ОМИ. Майкъл Макмълин. Греъм Лайлуърт. Трябваше ли да откажем на най-изтъкнатите археолози в света?

— Познаваш ли добре Лайлуърт?

— Познавам го от няколко години. — Гласът му загатва нещо повече. — Изглежда сякаш провеждаш истинско разследване?

— Няма нужда да се напрягам особено много. Очевидно всички знаят нещо. Ако говоря с достатъчно много хора, може би ще мога да разбера за какво се отнася това.

Изсмива се тихичко.

— Все пак не е случайно, че думите „изследвам“ и „разследвам“ са почти идентични. С кого си говорил досега?

— Освен с всички други и с Грете.

— Тя знае какво говори!

— Какво имаш предвид?

— Тя беше активен участник в събитията в Оксфорд. В много отношения. — Поглежда ме бързо. — Участваше като гостуващ лектор и бе научен съветник на баща ти, истинския, когато той пишеше своя труд заедно с Лайлуърт и Чарлз де Уит. — Повдига рамене. Проследява с поглед една муха на тавана.

— Находката е собственост на Норвегия — казвам. — Каквото и да има в ковчежето, откъдето и да произхожда, то все пак е, и си остава находка, която принадлежи на Норвегия.

Виеста поема въздух.

— Приличаш на малък злобен териер, Бьорн. Който лае срещу булдозер. И не разбира срещу какво се бори.

— Уф…

Той се усмихва.

— Младежки гняв, оправдан от собственото си чувство за справедливост! Но не знаеш всичко.

— Във всеки случай познавам закона за културното наследство! Който забранява изнасянето от страната на норвежки археологически артефакти.

— Няма нужда да ми го споменаваш. Не знаеш ли, че участвах в обсъждането на текстовете, предшестващо изготвянето на закона от парламента? Познавам всеки параграф в детайли.

— Тогава трябва да знаеш, че онова, което се опита да извърши Лайлуърт, е в противоречие с норвежките закони.

— Не е така просто. Това, че ковчежето бе намерено тук, в страната, е случайност. То не е норвежко.

— Как ще се обосновеш?

— Не можеш ли просто да ми се довериш? И да предадеш ковчежето на баща си?

— Арнцен не ми е баща!

— На Лайлуърт тогава.

— Професор Лайлуърт е негодник!

— А аз? Аз какво съм?

— Не знам. Вече не знам какво да мисля за никого. Какво сте вие?

— Аз съм една малка част. — Виеста почуква с кокалчета по повърхността на бюрото. — Аз съм просто една част. Всички сме такива. Незначителни части.

— В коя игра?

Той си напълва чашата с коняк. Сега разбирам за първи път от всички години, през които сме работили заедно, защо толкова много от студентките му си падат по него. Оттегли ли се от лицето му отпечатъкът на суровост и умора от живота, той заприличва на някоя американска звезда от периода между двете световни войни. Силна челюст. Високи скули. Веждите се извиват като две безцветни дъги на челото. Вглежда се надълбоко в мен с тъмните си очи.

— Игра, която не е за теб и мен, Бьорн — отговаря.

Внезапното му доверие ме смущава. Преструвам се, че кашлям.

— Имам няколко въпроса — казвам.

Той мълчи, гледа ме въпросително:

— Да?

— Откъде професор Лайлуърт е научил къде да копае, за да намери октагона?

— Натъкнали са се на карта. Или на нови разкрития.

— Защо твърдеше, че търсим укрепление?

— Защото и това беше вярно. Било е издигнато около 970 година.

— Но октагонът беше онова, което търсехме?

— Да.

— И Лайлуърт е знаел, че в него е скрито ковчеже?

— Най-вероятно.

— Ти знаеше ли, че ковчежето е златно?

По реакцията му разбирам, че не е знаел.

— Какво знаеш за Рен льо Шато? — питам.

Изглежда искрено озадачен.

— Не много. Френско планинско селце, към което откриването на предполагаеми пергаменти е събудило псевдонаучен интерес.

— Значи не си чувал за никакво историческо съкровище?

Изражението му става все по-объркано и по-объркано.

— Съкровище? Имаш предвид в Рен льо Шато? Или в манастира „Верне“?

— Лайлуърт знае ли какво се намира в ковчежето?

— Само питаш ли, питаш. Но трябва да разбереш, че аз съм още по-малка част от пъзела и от останалите. Аз съм синята част, най-отгоре, вдясно. Която е там само за да допълва картината на небето. — С кикот се навежда напред през бюрото. — Бьорн! — започва ниско, но в същия момент иззвънява телефонът. Вдига слушалката с кратко „Да“. Остатъкът от разговора провежда на английски.

Не, не знае. После следват няколко „yes“ и в очите му прочитам, че едно от тези „да“ е в отговор на въпроса дали случайно не се намирам при него в момента. Затваря.

Аз ставам.

— Ще тръгваш ли вече? — пита той.

— Доколкото разбрах, ще имаш гости — отвръщам.

Той заобикаля бюрото и поставя ръка на рамото ми.

— Имай ми доверие. Предай ковчежето. Те не са мошеници. Нямат лоши намерения. Имат своите основания. Повярвай ми! Имат си причини. Тази игра не е за такива като нас.

— Такива като нас?

— Такива като нас, Бьорн.

Изпраща ме до антрето, през цялото време с ръка на рамото ми. Може би обмисля да ме задържи със сила. Но когато отблъсвам ръката му, той не се възпротивява. Остава на вратата, гледайки след мен, докато аз бързам да си тръгна.

Зад едно перде на един от прозорците на втория етаж — убеден съм, че трябва да е спалнята, жена му маха с ръка. Слизайки към Бола, си представям какво би било да ми махаше приканващо, а не за довиждане. Невинаги съм еднакво здраво стъпил на земята.

6.

Бяла стая, четири на три метра. Едно легло. Маса. Шкаф. Прозорец. Врата. В продължение на шест месеца това бе целият ми свят.

Първият път, когато бях в клиниката, не се показвах извън стаята си. Дълго седях на леглото или на пода и се клатех, с лице между краката и ръце върху главата. Не можех да срещна погледите на санитарите, които ми носеха лекарствата в малки прозрачни пластмасови чашки. Погалеха ли ме по косата, свивах се подобно на морска анемона.

Всеки ден, по едно и също време, ме водеха при доктор Уанг. Той седеше на един стол и говореше мъдро. Никога не го поглеждах. Изминаха четири седмици, преди да вдигна поглед и да го погледна в очите. Той все така си седеше, говореше. А аз слушах.

След пет седмици го прекъснах:

— Какво не е наред с мен?

— Човек трябва да се вгледа назад в детството си — обичаше да казва той.

Много оригинално.

— По време на детството си човек се оформя като личност — обясняваше. — Тогава емоционалният ти свят се оформя в мозъка.

— Аз бях щастливо дете — отговорих.

— Винаги ли? — попита доктор Уанг.

Разказах му как съм израснал като разглезен принц в дворец от пурпур и коприна.

— Никога ли не се е случвало нещо лошо? — пита той.

— Никога — лъжа.

— Биеха ли те? — пита отново. — Насилваха ли те? Възползваха ли се от теб сексуално? Затваряли ли са те в тъмни помещения? Говорели ли са ти грубо? Тормозели ли са те?

Хленч, хленч, хленч.

Пред кабинета му, на стената в коридора висеше часовник. Тиранията на времето. Всички часовници по света са се съюзили в една тиктакаща общност. Но онзи часовник беше различен. Той се управляваше дистанционно чрез радиовълни от един атомен часовник чак в Хамбург. Можех да наблюдавам с часове обиколките на секундарника по циферблата.

През ранното лято на тази година потърсих отново доктор Уанг. Търсех помощ, за да се справя с няколко спомена, които се бяха прокраднали под прикритието на нощта. Обстоятелствата около смъртта на татко. Всички малки странности, които не разбрах съвсем добре като дете. Всеки малък епизод е нишка в заплетена мрежа. Докторът беше доволен, че най-накрая разказах какво се беше случило онова лято, когато татко умря. Нещо трябва да се беше отключило в мен.

Той каза, че сега разбирал повече.

— Радвам се за теб — казах му аз.

Именно доктор Уанг ме посъветва да запиша спомените си.

— Всичко става по-реално по този начин — каза той. — Виждаш по-ясно, сякаш се връщаш назад във времето и преживяваш всичко отново.

— Добре — казах аз.

И започнах да пиша.

7.

Когато бях дете и някой ме наречеше „бледолик“ или ме уцелеше с камък по главата, мама бе онази, при която търсех закрила.

Паркирам Бола на застланата с ръждивочервен камък алея към къщата. От отворения прозорец на всекидневната струи топла светлина и музика от Прокофиевия „Ромео и Жулиета“[49]. Зървам мама, докато тя поглежда навън. Фея, обвита в сияние.

Би било нечестно да твърдя, че майка ми се е опитала да ме забрави или отблъсне. Но любовта й бе заменена от далечна, изпълнена с внимание загриженост. Кара ме да се чувствам като някой обичан роднина на ваканция в старата родина.

Стои на вратата, докато се изкачвам по стълбите.

— Закъсня — казва. В гласа й долавям мек звън, който казва, че е вечер, че през целия ден тя се е наливала, а след като професорът се е прибрал вкъщи, е замезила с малки питиета.

— Трябваше да се погрижа за някои неща.

— Знаеш, че винаги вечеряме в седем и половина!

— Мамо, професор Арнцен някога да ти е споменавал за някакъв си Ръкопис Q?

— Трюгве! — поправя ме тя мило. Търпението й не познава граници в старанието й да ни сближи.

— Ръкописът Q? — повтарям аз.

— Стига! Каква крава? — кикоти се тя.

Влизаме вътре. Професорът е изтеглил ъгълчетата на устните си в новопокръстена усмивка, с която той в продължение на вече двадесет години вярва, че ще ме накара да го приема като моя нов баща и маминия верен приятел и предан любовник.

— Бьорн — изрича. Хладно, резервирано. Продължавайки същевременно да се усмихва, за да радва мама.

Аз самият не отговарям нищо.

— Къде е? — проронва между стиснатите си зъби.

— Момчета — крещи мама, — гладни ли сте?

Влизаме в стаята: оазис от дебели килими и меки дивани, кадифени тапети, стъклени шкафове и полилеи, подрънкващи бодро от летния бриз. В средата на стаята има персийски килим, на който е забранено да се стъпва. Двойната врата между всекидневната и трапезарията е отворена. На масата за хранене е пълно със свещи в разклонени свещници и три ръчно рисувани порцеланови чинии. От кухнята се чува куче, което се изправя на крака — полуглухо е и чак сега е разбрало, че в дома е влязъл чужд човек. Чувам как удря енергично с опашка по кухненския плот.

— Къде е Стефен? — питам.

— На кино — отговаря мама. — С момиче. С едно очарователно момиче. — Смее се. — Не ме питай коя е. Всеки месец е с ново момиче — казва го с кокетство, сякаш с гордост, за да подчертае, че това е едно от удоволствията, които аз никога не съм й доставял. Затова пък и никога не се разболях от СПИН, нито се сдобих със сълзящи брадавици по гениталиите.

Никога не съм бил в някакви сърдечни взаимоотношения с моя полубрат. Чужд ми е. Също като баща си и той отне майка ми от мен. И ме остави навън на прага — да потрепервам на студа.

С професора сядаме на масата. Имаме си строго определени места тук в къщата. Той и мама, всеки начело на масата, аз — в средата по дължината й. Това е ритуал.

Когато мама отваря вратата на кухнята и отива при тенджерите си, курцхарът[50] на професора дотопурква при нас. На четиринадесет години е и се казва Бройер. Или Брьойер. Никога не съм си правил труда да попитам. Кучетата винаги имат адски глупави имена. Гледа ме и маха с опашка. После опашката застива. Така и никога не се научи да ме разпознава. Или пък не му пука. Безразличието ни е взаимно. Строполява се по средата на пода, сякаш някой е издърпал стоманената нишка, крепяща гръбнака му. Текат му лигите. Зяпа ме с многострадалните си очи. От тях изтича някакво подобно на гной вещество. Не разбирам как е възможно човек да обича едно куче.

— Трябва да върнеш ковчежето! — произнася професорът. Шепне със сдържана ярост: — Не знаеш какво вършиш!

— Искахте от мен да се грижа работата да върви както би трябвало.

— Именно!

— Професоре — изричам с най-ледения си глас, който всъщност е доста леден, — точно това правя.

Мама излиза от кухнята със стека в ръце, преди да се втурне обратно, за да донесе картофи и сос, и накрая, купата с огретен от картофи и броколи за мен.

— Не винете мен, ако храната е изстинала — казва тя със закачлив укор. Премества погледа си от мен върху професора. — Какво беше онова, за което се чудеше, за Трюгве и някаква крава?

Професорът ме поглежда с изненада.

— Объркал съм се — отговарям.

Миналата година мама празнува петдесетия си рожден ден, но човек би казал, че е само няколко години по-възрастна от мен. Стефен е имал късмета да наследи нейните черти, а не тези на баща си.

Професорът разрязва стека, докато мама налива вино за тях двамата и нискоалкохолна бира за мен. Сипвам си от блюдото с броколи. Тя така и никога не разбра защо реших да стана вегетарианец. Но я бива да приготвя ястия от зеленчуци.

Кучето ме зяпа. Има половинметров мокър език, който е разстлало по килима.

Професорът разказва виц, който съм чувал вече. Смее се съвестно на собственото си остроумие. Не проумявам защо мама избра да вплете живота и крайниците си в едно с неговите. Това са мислите, които от време на време отравят маниерите ми.

— Беше ли на гроба днес? — питам я.

Погледът й се плъзга по професора. Там не намира спасително пристанище. Той разделя един картоф на две и отрязва парче от месото. После пълни уста и започва да дъвче. Способността му — да се прави, че нищо не е станало, винаги ме е впечатлявала.

— Ти не ходи ли? — пита тя с тънък глас.

Погребаха татко през един четвъртък. Седмица след злополуката. Подът около ковчега бе покрит с цветя и венци. Аз седях на първия ред, между мама и баба. Всеки път, когато погледнех нагоре към разпятието на олтара, то ми напомняше колко високо е висял татко, преди да се изпусне надолу. Пред ковчега лежаха венци с жалейки и съболезнования. Ковчегът беше бял. С позлатени дръжки. Татко лежеше със скръстени ръце. Очите — спокойно затворени. Във вечен сън. Тялото му бе обвито в коприна. Инак обезобразено до неузнаваемост. С разбит череп. С ръце и крака, счупени на толкова много места, че бе станал мек, сякаш безгръбначен.

— Съдът за броколи е хубав — казвам.

Няма нужда да споменавам повече гроба. Задавайки въпроса си, успях да припомня и на двамата, че онова, което ги събра, бе една нелепа злополука и че всъщност друг мъж би трябвало сега да седи на масата на мама.

— Беше ли оправен? Гробът? — пита мама.

Поглеждам я учуден. Във въпроса й прозира нотка гняв. Обикновено никога не ми обръща внимание, когато се държа гадно.

— Засадих няколко лилии.

— Не можеш да ми простиш, че не ходя!

Професорът прочиства гърло и побутва зеленчуците си.

Доста ме бива да се правя на неразбиращ.

— Но, мамо!

Тя мрази да ходи на гроба на татко. Не мисля, че е стъпвала там след погребението.

— Минаха двадесет години, Лилебьорн! Двадесет години! — Втренчила се е в мен през масата. Очите й блестят от гняв и наранено самосъстрадание. Пръстите се сключват здраво около ножа и вилицата. — Двадесет години! — повтаря и след това още веднъж: — Изминаха двадесет години, Лилебьорн!

Професорът вдига чашата с червено вино и отпива.

— Много време е — съгласявам се.

— Двадесет години, за бога! — За майка ми излишните преувеличения и самосъжалението са изкуство, което трябва да се поддържа и развива.

Кучето се закашля и повърна някаква гадост, която веднага и с удоволствие изблиза отново.

— Случва ли ти се да помислиш за него? — питам я.

Не е въпрос. Злобно обвинение е. Аз знам. И тя го знае.

Професорът прочиства гърло и казва:

— Вкусен сос, скъпа. Наистина вкусен сос!

Тя дори не го чува. Гледа в мен.

— Да — отвръща напрегнато. Нещо неприсъщо и потискано е взело превес в нея. — Мисля за него. — Оставя ножа и вилицата на масата. Сгъва салфетката. — Знам кой ден е днес — казва потиснато. В говора й проличава северният й диалект. — Всяка година! Всяко лято! Не мисли, че съм забравила кой ден е.

Става и напуска стаята.

Професорът не е съвсем сигурен дали трябва да я последва или да ми се разкрещи. Най-вероятно трябваше да направи и двете. Но той остава на стола си и дъвче. Поглежда празния стол на мама. Поглежда ме. След това — надолу в чинията си. През цялото време дъвче.

— Трябва да го върнеш! — казва.

Обръщам се към кучето. Нещо в погледа ми го кара да поклати глава и да изправи уши. Проскимтява. От полуотворената муцуна текат лиги, оставяйки грозно петно на светлия килим. Надига се леко. След това пръдва и се отдалечава.

8.

Първото нещо, което забелязвам, когато паркирам пред блока е червеният рейндж роувър. Вътре няма никой.

Сигурно мислят, че съм глупав. Или сляп.

Второто е Рогерн. Седи на контейнера за опесъчаване пред входа и пуши.

Светлината от апартамента на първия етаж му идва отстрани и рисува по лицето му сенки. Ако не го познавах, едва ли щях да го забележа. Във всички предградия има момчета като него, които се мотаят наоколо в квартала и изтъпяват от скука. С дългата си коса и омачканата тениска на „Металика“, той изглежда като всеки млад престъпник, който само чака да издърпа чантата на някоя възрастна дама с бастун или да съблазни нечия тринадесетгодишна дъщеря. Но тъй като Рогерн няма навика да виси пред входа и тъй като е късно вечерта, и тъй като пред блока е паркиран един празен рейндж роувър, гледката ме обезпокоява.

В момента, в който ме вижда, той скача долу от контейнера.

— Гости ли имаш? — пита и ми отваря входната врата.

Поглеждам го въпросително.

Той натиска копчето на асансьора.

— Има няк’ви в апартамента ти! И те чакат.

Слизаме на деветия етаж и отключваме вратата на апартамента му. Заемам телефона му и звъня вкъщи. Телефонният секретар е изключен. Някой вдига и мълчи.

— Бьорн? — питам.

— Да? — отговаря един глас.

Затварям.

Рогерн сяда на дивана и свива цигара.

— Дойдоха преди няколко часа.

Хвърлям се на един стол.

— Благодаря, че ме чакаше.

Завива цигарата с жълтите върхове на пръстите си. Навлажнява лепилото на хартийката, завърта я за последно между пръстите си и пали.

— Не знам какво да правя — казвам.

— Ми обади се на ченгетата тогава — предлага Рогерн ухилен.

Чакаме на прозореца, докато полицейската кола завива от Рингвайен и приближава блока ни.

Рогерн остава в апартамента си, докато аз посрещам полицаите на стълбището на десетия етаж. Те са млади, сериозни, властни. И идват от Сунмьоре. Подавам им ключа и оставам на входа. Ясно е, че Оперативната централа не е свързала спешния телефон с разследването, което тече около мен. Това най-вероятно ще се случи чак рано сутринта, когато някой от криминалния отдел разлисти регистъра.

След няколко минути излизат.

Трима са. Единият е як, с упорито изражение в очите. Моят приятел Кинг Конг.

Другият е изискан господин с костюм и маникюр.

Третият е професор Греъм Лайлуърт.

И тримата спират рязко, когато ме виждат.

— Седяха и чакаха — съобщава полицаят. — Във всекидневната. Познавате ли ги? — Тонът му е объркан, леко обвинителен, сякаш аз съм виновен, че са били в дома ми.

Гледам дълго всеки от мъжете. После поклащам глава.

— Англичани са — казва той. И чака обяснение, което никога няма да получи от мен.

Очите на професор Лайлуърт са присвити и дълбоки.

— Ще съжаляваш за това — изръмжава той.

Полицаите ги избутват към асансьора. Грубо. Въпреки че и тримата се движат доброволно.

След това затварят вратата на асансьора.

9.

Когато разбере, че е невъзможно да се измъкне, насекомото прибира крака и се прави на умряло. Понякога и аз чувствам същата нужда.

Страхът и неуспехите имат парализиращ ефект върху всеки. В мен в този момент настъпва нова и неочаквана реакция: вбесявам се. Излизам извън себе си. Също като насекомото се правя на умрял, но само за кратко. След това искам да изпълзя на сигурно зад някое стръкче трева и да събера сили и смелост.

От толкова дълго гледам Рогерн, че той се смущава.

— Мога ли да пренощувам при теб? — питам.

Не съм нито смел, нито безразсъден. Те ще се върнат. Скоро ще станат нетърпеливи и сърдити.

— Естествено.

— Ще направя едно пътуване в чужбина. Тръгвам утре сутрин.

Рогерн не е от хората, които се ровят в чуждите работи и разпитват.

Слизаме в тях. Пита дали съм уморен. Не съм. Очите ми са широко отворени. Пуска едно СД „Металика“, донася няколко бутилки бира от хладилника и запалва черна свещ, миришеща на парафин. Седим заедно и пием бира, слушаме „Металика“ и чакаме да се зазори.

III.

Любовникът

1.

Аз съм от мъжете, които събуждат по-скоро инстинктите у една жена, отколкото нейното желание. В мен жените виждат изгубения си син.

Когато бях на двадесет и една, една неделя мама ме помоли да отида на гости да поговорим за нещо. Бяхме сами в голямата къща. Професорът и брат ми бяха изпратени да се разходят. Мама беше изпекла сладки и беше сварила чай. От кухнята се прокрадваше ароматът на печено месо и кисело зеле. И блюдо сирене за мен. Мама ме сложи да седна на дивана, а тя самата седна на стола срещу мен. Постави ръце в скута си и ме погледна. По зачервените й очи разбрах, че се е подкрепяла с питиета цяла сутрин. Беше необикновено красива. Помислих, че ще ми каже, че лекарите са й открили тумор и й дават половин година живот.

Тогава тя ме попита дали съм хомосексуалист.

Трябва дълго да го беше обмисляла. За мама албинизмът бе нещо незабележимо. Не мисля, че някога е подозирала какъв социален недъг е за един червеноок албинос да трябва да се състезава за момичешкото благоволение с момчетата със загоряла кожа, сини очи и царевичноруси коси.

Спомням си усмивката на облекчение, която прекоси лицето й, когато я уверих, че ме привличат момичета. Не си направих труда да добавя, че те се чувстват привлечени от мен в значително по-малка степен.

Често се чудя кой от двама ни несъзнателно затвори плъзгащата се врата между животите ни. След смъртта на татко тя сякаш не искаше да знае за мен. Чувствах се като някакъв болезнен спомен, като плаваща котва в живота й и послушно си отредих ролята на отхвърления, патетичния нещастник, който не иска да се натрапва там, където не е желан. Някой със сигурност ще реши, че съм бил несправедлив към нея. Опитах ли някога — дори един-единствен път — да се поставя на нейно място? Мислил ли съм някога как нейният живот се е разпаднал и тя се е опитала да го закърпи отново с помощта на алкохолизирани преструвки и любовта към мъжа, който взе онова, което можеше да вземе?

В Лондон се настанявам в един хотел на „Бейсуотър“. Ако не бе изгледът към Хайд парк, хотелът можеше без особена разлика да се намира на „Лудвигщрасе“ в Мюнхен или на „Сънсет булевард“ в Лос Анджелис. Чувствам определена симпатия към гастролиращи пианисти и рок звезди, които, след като прекарат четири месеца на турне, вече не съзнават в коя страна се намират.

Стаята е малка, с кремавожълти стени и безлични репродукции. Легло, стол, бюро с телефон и папка с информация, и празни листове за писма. Барче. Телевизор. Гардероб със самотни закачалки. Баня с бели плочки и малки опаковани сапунчета, които миришат истерично чисто. Никога не съм бил тук преди, но имам усещането, че съм. Живял съм в някой и друг хотел през живота си. След известно време стават еднакви. По подобен начин някои мъже чувстват жените.

Шепа жени са се влюбвали в мен — от любопитство, преданост и състрадание, но общото за всички беше, че не бяха срещали по-добро. Никоя от тях не остана с мен особено дълго. Лесно е да ме харесва човек. Но не е съвсем лесно да ме обича.

Има един специален тип жени, които ме харесват. По-възрастни са от мен. Имат имена като Мариан, Нина или Карине, Вибеке, Шарлот. Образовани и интелигентни. И малко невротични. Лектори. Културни консултанти. Библиотекарки. Социални работнички. Главни медицински сестри. Разпознавате типа! През рамото си имат дамска чанта, носят шал и очила, и преливат от загриженост и доброта към губещите в обществото. Омагьосани плъзгат върховете на пръстите си по тебеширенобялата ми кожа, после ми казват какво кара жените да се чувстват приятно. Без дъх ми показват как да продължим. Сякаш никога преди не съм го правил. Аз с нищо не ги карам да помислят обратното.

В продължение на час лежа на леглото в хотела и си почивам след пътуването. Взел съм душ. С ръце, събрани на корема, оставям врата си да почине върху изпънатите хладни чаршафи. Шумът от „Бейсуотър роуд“ и духовата музика от Хайд парк се преплитат заедно в непозната какофония, която ме следва и в страната на сънищата. Но успявам да заспя само за няколко минути.

2.

— Чарлз кой?

— Чарлз де Уит!

Очилата във формата на полумесеци на жената в чакалнята са се плъзнали до върха на носа й и с един поглед, който е изровила от най-тъмните дълбини на фризера, тя ме гледа намръщено над стъклата им. Името рикошира помежду ни за шести път. И двамата сме на път да изгубим търпение. Тя е на моята възраст, но изглежда 10–20 години по-възрастна. Конската опашка е така стегната, че лицето й е придобило толкова изопнат вид, сякаш е преминала през редица неуспешни хирургически операции при някой алкохолизиран хирург в Челси. Облечена е в тесен червен костюм. Тя е от типа жени, които си представям да се впускат в садо-мазо игри под покритието на нощта.

— Не е ли вътре господин Де Уит? — питам учтиво. Срещу опърничавост от нейния калибър помагат само превзетата учтивост и сарказмът.

— Ще говоря ясно, така… че… да… ме… разберете. — Движи устни сякаш съм глух. — Тук… няма… никой… който… да… се… казва… Чарлз де Уит.

Изваждам от джоба си визитната картичка, която намерих у Грете. Хартията е пожълтяла, текстът е избледнял, но не и нечетлив. Там пише: Чарлз де Уит, Лондонска географска асоциация.

Подавам й картичката. Тя не я взема, а се взира безразлично в ръката ми.

— Възможно ли е да се е оттеглил? — питам аз. — Преди вие да постъпите на работа?

По изражението й веднага разбирам, че в тактическо отношение, въпросът ми е катастрофа. Зад полирания плот, в своята облицована чакалня с мокети, на които едно минаване с косачката за трева би се отразило добре, със секретарския телефон от дясната си страна и прастарата електрическа пишеща машина IBM отляво, с цветната снимка на изискания мъж, очарователните деца и мини шнауцера пред себе си, тя е Безспорната повелителка на Вселената. Това е нейната империя. Оттук тя властва над целия свят — от момчето за всичко до генералния директор. Да я нарека рецепционистка или координатор — би било безобразие. Да намекна, че има нещо, което тя не знае за Лондонската географската асоциация, е богохулство.

— Съмнявам се — отговаря.

Чудя се как ли звучи гласът й, когато вечер се промъква до мъжа си любвеобилна и похотлива.

— Идвам от Норвегия, за да се срещна с него!

Поглежда ме през тънка стена от лед. Така трябва да са се чувствали и те, бедните хора, принасяни в жертва, когато са се взирали в очите на главната жрица в секундите, преди тя да забие ножа в сърцата им.

Съзнавам, че битката е загубена. Заемам химикалка от бюрото й. Тя се изопва на стола. Вероятно пресмята колко мастило използвам.

— Добре, госпожо, ако все пак евентуално се сетите за нещо, бихте ли била така любезна, да се свържете с мен — подавам й визитната си картичка, където съм записал името на хотела. — Тук?

Тя се усмихва. Не мога да повярвам на очите си. Усмихва се ужасно мило и това трябва да се дължи на факта, че разбира, че си тръгвам.

— Разбира се — изгуква и поставя картичката на самия ръб на бюрото.

Точно над кошчето за боклук.

3.

Около привидно простия строително-технически детайл, какъвто е една колона, съществува цяла изкуствоведско-архитектурна наука със собствена типология и терминология, които могат да те оставят без дъх.

Двете мраморни колони, пред които стоя и се дивя, спадат към 2500-годишния йонийски стил. За една йонийска колона на изкуствоведа може да му хрумне да каже, че „завитите краищата на волутите[51] частично покриват ехина[52]“, както и че „базата на колоната е съставена от редуващи се торуси[53] и трохилуси[54]“. Ала-бала! Всяка наука, всяка дисциплина се обграждат със своя терминология и собствен, дистанциращ я речник. Ние другите стоим отвън и зяпаме с отворени уста.

Колоните носят стена с фронтон[55], в който херувими и серафими се прескачат около 1900 година.

В тухлените стени от двете страни на входа са закрепени с винтове месингови табели, така излъскани до блясък, че отразяват колите и двуетажните червени автобуси, преминаващи зад мен. Гравираните букви са запълнени със сребро. Никой не би могъл да обвини Общността за международни изследвания в пестеливост.

Двойната врата е от кървавочервен дъб. Предназначението на чукчето на вратата е преди всичко да напомня, че на това място не се хлопа напразно. От дясната ми страна — на два метра от камерата за наблюдение непосредствено под тавана — има вграден в стената домофон от черна пластмаса. Сякаш за да компенсира този ужасен сблъсък на стилове, звънецът е във формата на цвете (или на слънце?) от злато.

Позвънявам. Устройството изжужава и ме пуска да вляза. Без въпроси.

Голямата просторна рецепция прилича на банка, в която трябва да имаш записан час, за да внесеш пари. Чува се леко бучене от приглушени гласове и забързани стъпки. Стените са облицовани с наситенокафява ламперия, а над нея висят маслени платна, които вероятно са заети от Националната галерия. Лакът на керамичната мозайка на пода блести. По средата на помещението, през четириъгълна дупка в пода и нагоре към скосените оберлихти[56] на тавана, точно под облаците, расте палмово дръвче, което изглежда сякаш тъжи по Сахара.

Единственото нещо, което не се вписва в атмосферата, е бабата.

Зад едно бюро, толкова голямо, че човек би могъл да играе тенис на маса на него, седи сивокоса възрастна жена и плете. Поглежда ме. Лъчезарна е. И същевременно не спира да плете. Може би защото обстановката се съчетава трудно с гледката на някаква плетяща баба, но аз се обърквам.

— Мога ли да ви помогна? — пита усмихнато. Иглите за плетене дрънкат при допир една с друга.

— Какво плетете? — изтърсвам.

— Чорапи. За внучето. Момченце. А, darling, има ли нещо друго?

Въпросът й е зададен с шеговит тон. Обичам я. Бих поставил туптящото си сърце в ръцете на човек с чувство за хумор.

Представям се и обяснявам, че идвам от Норвегия.

— The land of the midnight sun[57] — усмихва се тя разбиращо. — Тогава може би познавате Тур Хейердал[58]? — Смехът й се търкаля и бълбука. — Такъв очарователен мъж! Отбива се често. Какво мога да направя за вас?

— Надявам се да се срещна с Майкъл Макмълин.

Очите й се уголемяват. Оставя плетката настрани. Чувствам се като някой напълно неочакван пришълец. От планетата Юпитер. Който току-що е помолил да му развалят пари за автомата на паркинга, където е оставил летящата си чиния.

— О, боже…

— Има ли проблем?

— Той… Боя се, че господин Макмълин е в чужбина. Ужасно съжалявам! Имахте ли уговорка с него?

— Ако трябва да съм искрен, не. Кога се очаква да се завърне?

— Не знам. Господин Макмълин не е от хората, които… Може би някой друг може да ви помогне?

— Аз съм археолог — казвам й. Езикът не ме слуша съвсем, на английски „археолог“ съдържа прекалено много съгласни една след друга — „аррр… ки… оло… джист“. — Макмълин участва в проект по археологически разкопки. В Норвегия.

— Така ли?

— Налага ми се да разговарям с него. Възможно ли е да се свържа по някакъв начин? По мобилен телефон?

Засмива се примирено.

— За съжаление не. Едва ли ще е възможно. Quite impossible![59] Разбирате, че като председател на общността, Макмълин има кабинет тук, но той идва и си тръгва, без да ни докладва — тя се привежда напред и снишава глас, — на нас, които сме оставени тук да поддържаме ред сред тези некадърници. Но може би управителят би могъл да помогне?

— Благодаря.

— Мистър Уинтроп! Един момент. — Набира някакъв вътрешен номер. Обяснява, че г-н Балто от Норвегия е дошъл единствено с цел да разговаря с г-н Макмълин. — Yes, really! No, no appointment! Yes, isn’t it?[60] — И ще е възможно ли да се срещне с г-н Уинтроп наместо това?

Повтаря „аха“ няколко пъти, казва благодаря и затваря.

— За съжаление мистър Уинтроп е зает, но секретарката му казва, че той ще може да се срещне с вас утре. В девет часа. Дали би ви било удобно?

— Разбира се.

— Значи, целият дълъг път от Норвегия свършва тук, а!

Получавам разрешение от бабата да надникна в библиотеката на организацията, въпреки че е затворена днес.

Очарованието ми от библиотеки ми е останало от детството, когато местният филиал на Дайхманске библиотек[61] беше моето убежище след училище, след като мама ме изгонеше навън да си играя със загорелите от слънцето момчета с добро зрение, които искаха да играят футбол или на държави. Има нещо покрай лавиците с книги, което ме изпълва с благоговение. Тишината. Азбучното и тематично систематизиране. Мирисът на хартия. Приключенията, драматизмът, преживелиците. Мога да обикалям в Дайхманске с часове, да издърпвам книги, да ги прелиствам, да поседна с някоя, която ме е увлякла, да преглеждам каталожните карти в дългите тесни шкафчета, да търся в електронните системи.

В библиотеката на Общността за международни изследвания също се усеща необяснимо спокойствие. Също като в църква. По средата спирам със скръстени ръце и се вглеждам, възприемам.

— За съжаление е затворено.

Гласът е светъл, леко остър. Обръщам се в посоката, от която идва.

Трябва да е стояла тиха като мишле и да ме е наблюдавала. Най-вероятно се е надявала да изчезна. Ако само е достатъчно тиха. Седи надалеч при шкафовете с архиви. В скута, върху полата от туид, лежи купчина картотечни карти.

— Жената вън на рецепцията ми позволи да поогледам — обяснявам й аз.

— Тогава всичко е наред!

Усмивката придава на момичешкото й лице нещо по-зряло. Предполагам, че е около 25-годишна. Има полудълга, червеникаворуса коса и намек за лунички. Сладка е. Онова, което привлича погледа ми, са очите й. Като в калейдоскоп, ирисът им блести с различни цветове. Случвало ми се е да осъзная, че съществуват цветове, които само аз съм виждал. Не можеш да опишеш цвят. Един учен може да обясни спектралните измерения на светлината, това, че дължината на вълните на червения цвят е 723–647 нанометра, но в същината си всеки цвят е субективно изживяване. Следователно не е нелогично да се твърди, че всички ние виждаме цветове, за които само ние самите знаем. Мисълта за това е пленителна.

Такива са и нейните очи.

Слага купчината карти върху количка. Слаба е, неособено висока. Ноктите й са много дълги, остри и лакирани в наситеночервен цвят. Никога не съм мислил за ноктите като за нещо чувствено. Но не мога да гледам нейните, без да си представям какво би било да драска по гърба ми с тях.

— Има ли нещо, с което мога да ви помогна? — пита.

Интонацията, погледът, крехката фигура — нещо в нея навива пружинката, която задейства механизмите ми. В присъствието й има нещо нервно, някаква неуморимост.

— Не съм съвсем сигурен какво търся — отговарям й.

— Не, тогава няма да ви е лесно и да го откриете.

— Чудя се за толкова много неща. Нямате готови отговори, нали?

— Какъв е въпросът?

— Не знам. Но ако вие успеете да намерите някакъв отговор, то аз със сигурност ще успея да формулирам въпрос.

Тя поклаща глава и се засмива и точно в този момент аз се влюбвам в нея. Толкова малко е нужно.

— Откъде сте? — пита.

— Norway.[62]

Повдига вежди.

— What do you mean — nowhere?[63]

Наблягам на „р“-то:

— Nor-way. I’m an… — нагласям си езика, за да го изговоря правилно — archae-olo-gist.[64]

— Ангажиран от общността?

— Не точно, не. Дори напротив, може да се каже. — Засмивам се напрегнато.

— Тук сте, за да правите проучвания?

— Тук съм, за да се срещна с Майкъл Макмълин.

Поглежда ме бързо и изумено. На път е да каже нещо, но се спира своевременно.

— О! — изрича накрая.

Звукът оформя устните й в сладка малка муцунка.

— Имам няколко въпроса към него.

— Всички сме така.

Усмихвам се. И тя се усмихва. Аз се изчервявам.

— Какъв тип библиотека е тази? — питам.

— Най-вече научна литература. История. Теология. Философия. Археология. Културология. Математика. Физика. Химия. Астрономия. Социология. География. Антропология. Архитектура. Биографични книги. И така нататък…

— Аха — подмятам, — тривиалностите на живота.

Тя се засмива отново и ме поглежда с любопитство, като сигурно се пита що за създание съм и кой ли е отместил камъка и ме е освободил.

— И вие сте библиотекарката? — питам.

— Една от тях. Казвам се Даян! — Протяга ръка с червените нокти.

Аз я стисвам.

— Аз съм Бьорн.

— О? Като тенисиста? Борг?

— Мислите ли, че си приличаме?

Измерва ме с поглед, дъвчейки молива си.

— Е — отвръща закачливо, — той имаше може би една идея повече цвят от вас.

4.

Вечерям в свърталището на заклетите лондонски вегетарианци. Ентусиазиран, избирам си едно от най-скъпите ястия в менюто с брюкселско зеле, печурки и аспержи, сметанов сос и чесън.

Би трябвало да мисля за ковчежето. И за наглите маневри на Лайлуърт. Би трябвало да размишлявам над мистерията около Чарлз де Уит. Трябваше да позвъня на Грете. Тя сигурно щеше да може да ми обясни. Де Уит може да се е оттеглил. Визитната картичка не изглежда съвсем нова.

Вместо това мисля за Даян.

Може би причината да се влюбвам толкова лесно се крие във факта, че виждам във всяка жена евентуалната любовница и бъдеща съпруга. Една усмивка, един глас, едно докосване… Не съм отблъскващ. Блед съм, но не грозен. Казват, че имам мили очи. Червени са, да, но са мили червените ми очи.

Мислите ми се въртят около представите за собствените ми вътрешни загадки, докато ям брюкселското зеле, гъбите и аспержите. И изпразвам гарафата с вино.

След това се оригвам и си тръгвам.

5.

Веднъж учителката ми по норвежки ми зададе следния въпрос:

— Ако не беше човек, Бьорн, а цвете, кое би искал да бъдеш?

Хрумваха й най-чудновати въпроси. Мисля, че й беше забавно да си играе с мен. Бях една изпълнена с благодарност жертва. Бях на седемнадесет. Тя бе два пъти по-възрастна.

— Цвете, Бьорн? — повтори. Гласът й беше мек, топъл.

Надвеси се над чина ми. Все още си спомням аромата й: топъл, приятен, изпълнен с влажни тайни.

В класната стая беше тихо. Всички се чудеха какво ли цвете би бил Бьорн. Или се надяваха, че ще запелтеча и ще се изчервя, както правех всеки път, когато тя се навеждаше над мен с всичките си аромати и поклащащи се изкушения.

Но поне веднъж аз имах отговор на вечните въпроси.

Разказах й за сребърния меч.

Той расте в кратерите на вулканите на Хаваи. В продължение на двадесет години е едно срамежливо топче, покрито със сребристи власинки. Събира сили. Внезапно някое лято експлодира в пищни цветове, в жълто и пурпурно. И след това умира.

Отговорът ми я остави безмълвна. Известно време стоеше до чина ми и се взираше с любопитство в мен.

Какво, по дяволите, беше очаквала да отговоря? Кактус?

6.

Съобщението е написано на ръка с момичешки почерк, пълен с камшичета и завъртулки, на бланка на хотела, където е отпечатано: A Message To Our Guests[65] с готически букви:

До: г-н Балто, стая 432:

„Моля, обадете се на г-жа Грет Лидвойен незабавно!

Линда (рецепция), четвъртък 14:12 ч.“

— Вие ли сте Линда? — питам момичето на рецепцията.

— Съжалявам! Смяната на Линда свърши в три часа.

Тогава Линда трябва да е била дългокраката мацка, която обслужваше рецепцията, когато се регистрирах. Linda the foxy ferret. Може би има много добри качества. Сигурно е мила и любяща. Красива е. Попаднал в опитните ръце на някой мъчител, едва ли бих отрекъл, че дупето й привлече погледа ми. Но правописът не е от силните страни на Линда.

Със съобщението и магнитната карта в ръка се качвам по стълбите и си отключвам стаята.

Набирам номера и оставям телефона да звъни дълго.

Звуците, идващи от другата страна на прозореца, са придобили различен характер от онези по-рано през деня. Автобус или по-скоро товарен камион кара стъклата на прозорците да вибрират. Седя на леглото. Слънчевата светлина се стича надолу по тапета. Изхлузвам обувките си, издърпвам чорапите и масажирам ходилата си. Между пръстите ми има пухчета.

В другия край някой вдига слушалката. В продължение на един дълъг момент е тихо.

— Грете? — питам.

— Ало? — Гласът на Грете. Далечен. Потиснат.

— Бьорн е.

— О!

— Току-що получих съобщението ти.

— Да — въздъхва. — Не исках да… — въздъхва пак.

— Грете? Има ли нещо?

— О? Не, нищо.

— Звучиш така далечно.

— Заради… лекарствата е. Можеш ли да позвъниш по-късно?

— Разбира се. Пишеше, че е спешно?

— Да. Но аз… Не е съвсем удобно.

— Грете? Кой е Чарлз де Уит?

Започва да кашля. Пристъпът е хриптящ. С трясък оставя слушалката на масата, а аз си въобразявам, че чувам как някой я тупа по гърба. След известно време тя вдига слушалката и изшептява:

— Можеш ли да се обадиш по-късно?

— Грете. Зле ли ти е?

— Ще… премине.

— Има ли някой при теб?

Тя не отговаря.

— Трябва да позвъниш на лекаря си! — казвам й.

— Ще… се… оправя.

— Кой е при теб?

— Лилебьорн, не… мога… да говоря… Точно сега.

И затваря.

Начинът, по който израснах, ме е направил внимателен. Един затворен в себе си албинос се учи да възприема пулсирането на езика. Дори и през телефонната линия, простираща се от „Бейсуотър“, Лондон W2, до улица „Томас Хефтиес гате“, 0264 Осло, с помощта на подземни кабели и телекомуникационен сателит в орбита, усетих страха на Грете. Тя лъжеше.

Лягам върху леглото и включвам телевизора. С дистанционното жонглирам между каналите.

След час отново се обаждам на Грете. Тя не отговаря.

Вземам бърз душ и доглеждам края на един много стар епизод на „Старски и Хъч“ преди да избера номера отново. Оставям го да звънне двадесет пъти.

В продължение на един час чета от монографията, която татко е написал заедно с Де Уит. Не става за приспивателно. Тезите им са толкова смели, че не съм сигурен дали са напълно сериозни. Възможно най-опасната последица от откриването на Кивота на свещените тайни би била промяна в обществения ред, твърдят те, преди с присъщата на учения предпазливост да изложат толкова много съмнения, че изказването да стане безсмислено.

Докато прелиствам, към 232 страница, измежду страниците изпада лист от писмо. Писано на ръка. Датата е 15 август 1974 г. Писмото не е подписано. И не става ясно към кого е адресирано. Първо решавам, че е от татко. Почеркът е същият като неговия. Но тогава не може да е вярно? Ако оставим настрана факта, че разпознавам камшичетата под „д“-ътата и „з“-ътата и чертичката над буквата „т“. В писмото той описва плановете за експедиция в Судан. Това, което не разбирам, е защо едно писмо от татко би се намирало в книга, която в продължение на 25 години е стояла на лавица в дома на Грете Лид Вьойен.

Има нещо странно в нощите.

За мен нощта е време, което предпочитам да прекарам в сън. Тъмнината притежава свойството да уголемява всичко. Чувствам се по-зле. Тривиалностите на ежедневието започват да се въртят наоколо и изгубват всякакви пропорции.

Би трябвало да съм изморен. Би трябвало да съм скапан. Но лежа с широко отворени очи и се взирам в мрака на хотелската стая. Долу по улицата се процежда един безспирен поток от коли. Някакви туристи вдигат наздравици с приповдигнато настроение. Мисля за Грете. И за ковчежето, което съм скрил у Рогерн. Мисля за професор Лайлуърт и професор Арнцен, и за Чарлз де Уит и Майкъл Макмълин. Мисля си за татко. И за мама.

Но най-вече мисля за Даян.

В 2:30 часа се събуждам внезапно и запалвам нощната лампа. Замаян от съня, набирам номера на Грете.

В една малка страна, в малък град, в апартамент в една жилищна сграда на Фрогнер, един телефон звъни самотно.

7.

Има приятни начини да се събудиш. С целувка по бузата. Птича песен. Струнен квинтет на Шуберт в до мажор. Пухтящият шум от моторна лодка.

А има и неприятни. Повечето са такива. Например един звънящ телефон.

Затътрям се към слушалката.

— Грете — промърморвам.

Часът е осем и петнадесет. Успал съм се.

— Мистър Белто? — пита женски глас.

Гласът ми е познат, но не успявам да го разположа в събитията от последните дни.

— Да?

Тя се колебае.

— Обаждам се от Лондонската географска асоциация. — Гласът е напрегнат, хладен, сдържан и в същия момент в съзнанието ми изплува образа на фурията зад бюрото. Садо-мазо повелителката е оставила вкъщи кожената си пола и камшика и си е сложила елегантния секретарски костюм и порядъчния глас.

— Да?

Отново се колебае. Разговорът не й е по вкуса.

— Изглежда е станало недоразумение.

— Аха?

— Вие питахте за… Чарлз де Уит?

— Да? — Злобна усмивка изкривява устните ми.

— I’mterribly sorry…[66] — Тонът й е толкова сух, че бих могъл да разделя думите една от друга и да натроша буквите на прах. — Изглежда, че действително имаме човек с името Чарлз де Уит.

— Наистина? — Преигравам с учудването, за да удължа унижението й.

По начина, по който поема въздух, разбирам, че е стиснала устни. Това ми доставя удоволствие.

— Може би сте го забравили? — питам.

Тя прочиства гърло. Разбирам, че някой стои до нея и слуша.

— Мистър Де Уит ще се срещне с вас с най-голямо удоволствие. За съжаление в момента той не е в Лондон, но го чакаме да се върне със сутрешния полет. Помоли ме да му уговоря среща с вас.

— Колко мило! Може би и вие ще искате да присъствате? Така ще можете да се запознаете с него? — Това е проблем, който си имам — понякога ставам саркастичен.

Тя решава, че е под достойнството й да отговори.

— Можете да дойдете в…

— Момент! — прекъсвам я. Опитвам се да се направя на важен. Никога не съм крил, че мога да бъда дяволски лош. — Мистър Де Уит може да се свърже с мен, когато се върне. Програмата ми е напрегната.

— Мистър Белто! Той изрично ме помоли да…

— Несъмнено ще бъдете така мила да му дадете номера на хотела. Ще съм свободен през следобеда и през вечерта.

— Мистър Белто!

— На рецепцията приемат съобщения.

— Но…

— И предайте на мистър Де Уит, моля, специални поздрави от мен! Ще чакам да се обади.

— Мистър Белто!

Затварям и кикотейки се, спускам крака на пода. В куфара си намирам бельо, чорапи и риза. Обличам се, преди да позвъня на Грете. Вече не ме учудва, че тя не отговаря.

Отивам в тоалетната. Урината ми мирише на аспержите от предната вечер. Изумих се, когато разбрах, че има изключително малко хора, които имат достатъчно остро обоняние, за да усетят миризмата на аспержи в урина.

Вкопчвам се във всичко, което ме прави уникален.

8.

— А! Мистериозният мистър Белто!

Антъни Лукас Уинтроп-младши е пълен нисък мъж с кръгла като гюлле плешива глава и бълбукащ смях, който го оприличава на клоун, ангажиран да забавлява разглезените деца на нечий изискан рожден ден. Подава ми ръка. Късите му пръсти приличат на космати наденички със златни пръстени по тях. Очите му искрят весело насреща ми, лицето му прилива от сърдечност и бащинска загриженост.

Нямам му доверие. Долавям нещо в гласа му.

Бабата с плетивото ме бе завела нагоре по широките мраморни стълби до третия етаж и по колонадата, изпълнена с ехо от стъпки и тихи гласове, покрай един ъгъл и чак до чакалнята на Уинтроп.

Той ме въвежда в кабинета си.

Това не е кабинет. Цяла вселена е. Далеч навътре, при сводестите прозорци, различавам бюрото. В другия край, до вратата, се намира офис гарнитура. По средата кръжат мъглявини, комети и черни дупки.

— Да разбирам ли — питам със заядлива усмивка, — че обичате да си играете на Господ?

Усмихва се несигурно.

— Астроном съм. По професия.

Той разтваря ръце със смутено изражение, сякаш оставяйки професията си да обясни чудноватия факт, че той е превърнал кабинета си в миниатюрна вселена.

Преди известно време четох във вестника дописка за международна група астрономи, открили небесно тяло, което излъчвало материя, привидно движеща се със скорост по-голяма от тази на светлината. Новината за това откритие се превърна в сензация на научния конгрес „Коспар“ в Хамбург, но за вестниците нещо толкова абстрактно като скоростта на светлината естествено не беше от такова голямо значение, така че не се писа много по случая. Ставаше дума за група астрономи, които с помощта на радиотелескоп открили мистичното небесно тяло на 30 000 светлинни години от Земята. Доста надалеч, с две думи. Ако това наблюдение е вярно, то бомбардира най-абсолютната граница на природните закони — скоростта на светлината. Перспективите са главозамайващи. Затова и не бе отразено кой знае колко от медиите.

Преминаваме през Слънчевата система и навлизаме дълбоко навътре в Космоса, покрай Проксима Кентавър[67] и мъглявината Андромеда[68], към неговото бюро. Движенията ми са накарали галактиките да затреперят и да се залюлеят на найлоновите си конци.

— Доколкото разбирам, ще се срещнете с Чарлз де Уит по-късно този следобед? — пита той колебливо.

— Боже мой, та вие знаете всичко!

Мърморейки нещо нервно под носа си, Уинтроп се настанява в забележително висок стол. Аз потъвам в един също толкова забележително нисък. Все едно съм седнал на пода. Мисля си в един от моите постоянно връщащи се пристъпи на чиста злоба, че зад лъснатото до блясък бюро, дори и един клоун може да се въздигне до Бога.

— Мистър Балто! — възкликва въодушевено той, люлеейки се на стола си и пляскайки с ръце, сякаш е чакал този ден много години. — Значи… с какво можем да ви бъдем полезни?

— Търся информация.

— Това разбрах. И какво ви води в Общността за международни изследвания? И то при Майкъл Макмълин? Да, както знаете, него го няма.

— Открихме нещо.

— Нима?

— И аз вярвам, че Макмълин знае за него.

— Наистина? Какво открихте?

— Мистър Уинтроп — казвам с преувеличена вежливост, — нека не си говорим глупости.

— Моля?

— И двамата сме интелигентни мъже. Но и двамата не ни бива като актьори. Да приключим с този театър!

Настроението му претърпява почти незабележима, но все пак доловима промяна.

— Няма проблем, господин Балто. — Гласът му е охладнял и е станал делови, мнителен.

— Вие, естествено, знаете кой съм — продължавам.

— Асистент сте в Университета в Осло. Инспектор от норвежка страна при разкопките на професор Лайлуърт.

— Тогава, разбира се, знаете и какво сме открили?

Той повдига рамене. Уинтроп е човек, който се чувства зле, когато е подложен на стрес.

Помагам му:

— Намерихме кивота.

— Това знам. Наистина невероятно!

— Какво можете да ми разкажете за мита за Кивота на свещените тайни?

— Не много, опасявам се. Аз съм астроном, не историк. Или археолог.

— Но знаете мита?

— Повърхностно. Като ковчега на завета. Кивотът на свещените тайни? Някакво послание? Някакъв ръкопис? Толкова горе-долу знам.

— И, естествено, знаете, че именно кивотът е бил онова, което е търсил Лайлуърт?

— Мистър Балто, общността не се занимава със суеверия. Не мисля, че Лайлуърт се е надявал да намери някакъв кивот.

— А ако всъщност не става въпрос за някакво суеверие? А ковчеже от злато?

— Мистър Балто… — въздъхва той неодобрително и повдига двете връзки с наденички. — Взели ли сте със себе си… артефакта? Тук? В Лондон?

Млясвам с език в отрицание.

— Надявам се, че се намира на сигурно място? — пита той.

— Разбира се.

— За пари ли — изрича отвлечено, — става въпрос?

— Пари?

Понякога загрявам бавно. Той ме гледа право в очите. Аз съм се вторачил в неговите. Има сиво-сини очи и доста дълги мигли. Опитвам се да прочета мислите му.

— Каква сума си представяте? — пита.

В същия момент разбирам откъде познавам гласа му. Говорих с него по телефона. Преди два дена. Когато се представи за доктор Ръдърфорд от Британския кралски институт по шибана археология.

Започвам да се смея. Той ме гледа объркано. След това се включва с клоунския си смях. Така седим и се кикотим, изпълнени с недоверие един към друг.

Зад нас, в срещуположния край на Вселената, се отваря врата. Един ангел докръжава до нас, носейки сребърен поднос с две чаши и порцеланова кана за чай. Без да каже дума, напълва чашите и изчезва.

— Заповядайте — казва Уинтроп.

Пускам бучка захар в чая си, но без мляко. Уинтроп прави точно обратното.

— Защо отказвате да предадете артефакта? — пита ме той.

— Защото находката е норвежка собственост.

— Чуйте сега — подхваща той раздразнено, но се спира. — Мистър Балто, не е ли професор Арнцен ваш началник.

— Да.

— Защо не съблюдавате нарежданията на началника си?

Нареждания, наредби, декрети, заповеди, постановления, закони, правила, инструкции, предписания… За повечето британци около всички правила в живота витае някакво усещане за сигурност. Но всичко това кара моето същество да се бунтува.

— Нямам му доверие — отговарям.

— Нямате доверие на собствения си доведен баща?

Тръпки минават надолу по гърба ми. Дори и това са разбрали.

Уинтроп премигва и цъква с език. Има набито око.

— Кажете ми, мистър Балто, нали не страдате от някаква параноя, че сте преследван?

Не би ме учудило, ако е чел медицинския ми картон. И дневника. Понякога дори и параноиците могат да имат право.

— Какво има в ковчежето? — питам.

— Както казах, мистър Балто, позволете ми да ви припомня, че е ваш дълг да предадете нещо, което не е ваша собственост.

— Ще го предам.

— Прекрасно!

— Веднага, щом разбера какво съдържа то и защо толкова много хора са така дяволски решени да го изнесат контрабандно от Норвегия.

— Мистър Балто, колко сте искрен!

— Бях инспектор при разкопките!

Уинтроп млясва с устни:

— Точно така. Но никой не ви е казал какво търсеха те в действителност?

Колебая се. Разбирам, че сега иска да ме направи част от нещо, което не бива да знам. Но и знам също, че най-вероятно ще ми сервира някоя добре скроена лъжа, някоя увлекателна лъжлива следа.

— Картата на някое съкровище? — предполагам аз.

Веждите му оформят две перфектни V-та, обърнати надолу:

— Карта ли, мистър Балто?

— Били ли сте скоро в Рен льо Шато?

— Къде? — поглежда ме невинно.

Опитвам се да го произнеса по-добре:

— Рен льо Шато! Знаете, средновековната църква? Картите на съкровища?

— Съжалявам. Наистина не знам за какво говорите.

— Тогава сигурно вие можете да ми разкажете какво е било онова, което всъщност са търсили?

Размърдва се неспокойно, снишава глас.

— Имаха теория.

— Теория?

— Нищо повече. Само теория.

— Която разглеждаше?

Уинтроп прави някаква странна гримаса, която може би бе замислена да изразява задълбоченост, но която в същността си изглежда просто като странна гримаса. Продължава:

— Не е ли изумително, че древните цивилизации изобщо не са били толкова примитивни, колкото би си помислил човек?

— Може да се каже.

— Притежавали са знания, както в технологично, така и в интелектуално отношение, които хора в техния стадий на развитие изобщо не е трябвало да притежават. Познавали са Вселената по-добре от много от днешните любители астрономи. Владеели са абстрактна математика. Били са отлични инженери. Практикували са медицина и хирургия. Показвали са невероятно добро разбиране за разстояние и пропорции, геометрия и перспектива.

Гледам го изучаващо, опитвам се, изучавайки изражението и очите му, да прочета онова, което се крие между редовете.

— Например, питали ли сте се някога защо са били построени пирамидите?

— Всъщност не.

— Значи знаете защо?

— Не са ли погребални камери? Онова, което щяло да пренася величието на фараоните в бъдещето?

— Представете си Хеопсовата пирамида, мистър Балто. Какво е накарало една примитивна цивилизация да се захване с такъв неописуемо голям проект преди почти пет хиляди години?

— Не са имали с какво друго да се занимават в пустинята по това време — изтърсвам.

Той ме възнаграждава с лек смях.

— Лансират се много теории. Да вземем най-известната от величествените погребални камери. Тоест, Хеопсовата пирамида. Издигала се е на сто четиридесет и четири метра, когато е била издигната от египетския фараон Хеопс от четвъртата династия. Археолози и иманяри са открили камерата на царя, тази на царицата, шахти, галерии, тесни проходи. Всички пространства, които сме изучили, представляват около един процент от обема на пирамидата. Следите ли мисълта ми?

Следя я.

Той се навежда на бюрото.

— Учените започнали да изследват пирамидата с модерни технологии. Скоро открили, че има много повече галерии, отколкото били открити до момента. Фактически около петнадесет процента.

— Не е толкова изненадващо.

— Изобщо. Но петнадесет процента, мистър Балто! Доста много е. И това не е всичко. Чувствителната апаратура засича голям метален предмет, локализиран на седем метра под основата на пирамидата.

— Съкровище?

— Разбирам, че сте обсебен от съкровища. Все пак може да се каже, че всичко, което се намира в една пирамида, по дефиниция може да се разглежда като съкровище. Наличието на метали в една египетска пирамида само по себе си не е чудно. Но не е ставало въпрос за някой ковчег от злато или сбирка от мед или желязо. По размер и масивност металният обект бил от такъв характер, че изследователите трябвало да повторят измерванията неведнъж, преди да се почувстват сигурни, че стойностите са верни. Поставяйки сканиращата апаратура в различни ъгли и позиции, те успели да изготвят скица на металния обект. По-точно на неговите контури.

— И какво видели?

Уинтроп се изправя и отива до шкаф, в който има сейф. Избира кода. Вратата се отваря със стон. Уинтроп изважда черна папка, която донася до бюрото, отваряйки през това време ципа й.

— Това е копие на скицата на намерения обект — казва.

Листът се намира в прозрачна найлонова обвивка, която той ми подава. На пръв поглед обектът на скицата прилича на совалка.

Постепенно разбирам, че тя наистина изобразява совалка.

Издължен корпус, малки криле, опашка.

Вдигам поглед към Уинтроп.

— Миналата година достигнахме до галерията, където се намира корабът — казва.

— Какво е това?

— Не виждате ли?

— Прилича на совалка.

— Космически кораб.

— Космически кораб?

— Точно.

— Почакайте. Космически кораб, повредил се, така че да се забие под Хеопсовата пирамида по време на неуспешен опит за кацане в пустинята? — питам хапливо.

— Не, не! Разбрахте ме погрешно. Космически кораб, над който е построена самата Хеопсова пирамида — пояснява Уинтроп.

Удостоявам го с поглед, напомнящ тъжно куче. Онзи, който казва: „Нали не искаш да повярвам на тези врели-некипели?“. След това въздъхвам дълбоко.

Той продължава:

— Може би сте запознат с противоречивите теории на швейцареца Ерих фон Деникен?

— Аха! За посещенията на извънземни същества на Земята далеч в миналото?

— Абсолютно правилно.

Поглеждам надолу към листа със скицата на приличащия на космически кораб апарат. Поглеждам към Уинтроп.

— Не говорите сериозно? — възкликвам.

Той изважда от черната папка схеми, гъсто изписани с математически формули.

— Изчисления — казва и бута документите към мен. — От НАСА са оценили аеродинамичните параметри на апарата. Ще съобразят бъдещите космически кораби с този модел.

Скръствам ръце пред гърдите. Чувствам се дискомфортно. Не защото му вярвам. А защото характерът на лъжите му предполага, че те крият друга тайна, може би още по-плашеща.

— Космически кораб под Хеопсовата пирамида — промърморвам. Саркастичният тон няма никакъв ефект върху него.

— Разбирам, че не е лесно да повярвате — съгласява се той. Сякаш вече е успял да ме убеди.

Навеждам глава наляво. След това надясно. Сякаш имам болка във врата. Сръбвам си от чая. Хладен е и има вкус на нещо, което можеш да очакваш да ти сервират в палатката на някой богат бедуин насред пустинята.

— Искате да ме убедите, че Хеопсовата пирамида е била издигната върху древна совалка? — казвам провлечено.

— Нека повторя — космически кораб. Предполагаме, че е бил един от спускаемите апарати на по-голям кораб-майка в орбита около Земята.

— Да, разбира се.

— Изглеждате скептично настроен.

— Скептичен? Аз? По никакъв начин. Но кажете ми, как ще обясните защо египтяните са построили една огромна пирамида над кораба? „Гаражът“ едва ли е съществувал като концепция преди пет хиляди години…

— Те са гледали на апарата като на нещо свещено. Небесният кораб на Бог.

— Трябва да е било доста дразнещо за космическите същества да се върнат накрая и да намерят върху кораба си такава тежка, грамадна пирамида!

Той дори не се усмихва. Въобразява си, че е спечелил доверието ми.

— Нещо трябва да се е объркало още в самото начало — казва. — Може би са се разбили. Може би корабът не е успял да излети. Пясък в механизмите? А възможно е астронавтите им да са умрели при съприкосновението с атмосферата на Земята. Или заради нашите бактериални култури. Не сме сигурни. Все още сме в стадий на догадки.

— Значи не сте се опитвали да завъртите ключа на запалването?

— Не сме опитвали наистина досега. — Колебае се. — Съществува още една теория.

— Не се и съмнявам.

— Може да се предположи, че целта на кораба никога не е била да се връща. Че мисията му е била да пренесе група същества, без съмнение човекоподобни, които да останат тук, на Земята.

— За какво им е било да остават?

— Може би са искали да колонизират планетата ни? Може би са искали да се размножават, доколкото можем да си представим. Има такива, които вярват, че тези същества са моделите на библейските разкази за красиви, високи ангели. Те са били по-големи, по-високи от нас хората. И неописуемо красиви. От религиозната история знаем, че понякога ангели са имали неблагоразумието да оплодят земни жени. Така че, генетично погледнато, трябва да сме имали общ произход.

Смея се.

Той мълчи.

След това питам:

— И вие вярвате на всичко това?

— Трябва да се приемат фактите, мистър Балто.

— Или лъжата.

Гледам го. Дълго. Най-накрая червенината излиза под формата на две червени рози на бузите му.

— А ковчежето? Каква е връзката?

— Ще разберем, когато ни го предадете.

Смея се с грухтене.

Той продължава:

— Надяваме се, че съдържанието на ковчежето може да ни заведе до тези създания от Космоса. Не задължително да стигнем до онези, които са се приземили, едва ли са безсмъртни, въпреки че кой знае — повдига театрално поглед към небето, — но до потомците им. До рода им. Може би ще открием послание. От тях до нас. Наскоро четох във вестника за финската лекарка Рауни-Леена Лууканен, която е не само експерт по съвсем земни болести като синузит и хемороиди, но също така и по пацифистката философия за същества от чужди слънчеви системи. Тя поддържа постоянен телепатичен контакт с хуманоидите, прекосяващи небесния купол над главите ни. От всичко, доверено й, впечатлих се от факта, че те боравят с шест измерения, пътуват надлъж и нашир из времето и пространството, както и това, че тяхна делегация е чакала, за да поздрави Нийл Армстронг, когато той направил първите си стъпки на Луната. Най-удивителното от всички твърдения на Лууканен е, че те, също като мен, са вегетарианци. А любимата храна на тези хуманоиди е ягодов сладолед.

Хиля се. Възможно е да му се струвам някак недоверчив.

— Можете да си мислите каквото си искате — казва с острота в тона.

— Това и правя.

— Представих ви факти. Всичко, което знаем. И в което вярваме. Нищо повече не мога да направя. Можете да ми вярвате. Или изобщо да не вярвате.

— Ето това мога да ви обещая.

Той прочиства гърло и се размества на стола си.

— Какво представлява Общността за международни изследвания?

— А! — Плясва той с ръце. Въпросът му допада. Безопасен е.

От типа въпроси, които биха могли да поддържат разговора в продължение на час или два на някой от коктейлите, които той редовно посещава заедно със своята красива млада съпруга, която естествено има връзка с треньора си по тенис.

— О-М-И — изрича, сякаш трябва да се приготвя за произнасянето на всяка буква, — ОМИ е научна организация. Основана през 1900 година от най-изтъкнатите изследователи и учени на времето. Целта е била да се обединят знанията от различните клонове на науката в една обща банка познание.

Сякаш е пуснал запис, предназначен за класовете ученици, дошли на посещение.

— Нека се върнем мислено назад във времето! — Разтваря ръце. — Началото на века. Нов оптимизъм! Растеж. Идеализъм. Индустрията ражда все нови и големи отрасли. Разцъфтява нова ера. Има само един проблем. Знаете ли какъв е той?

— Не.

— Никой не е мислил за друго, освен за собственото си малко поле на изследване. Именно това е била голямата идея зад създаването на Общността за международни изследвания: да следи развитието в науките, да координира, да свързва учени, които биха могли да имат полза от сътрудничеството едни с други, накратко, да мисли в цялостност в хаоса от самостоятелни единици.

— Звучи впечатляващо. А общността днес?

— Получаваме финансова и професионална подкрепа от всички клонове на науката. Получаваме пари от държавния бюджет и от собствениците ни, а също и дарения от университети и научни среди по цял свят. Имаме над триста и двадесет служители на щат. Както и океан от учени, работещи по временни проекти. Имаме контакти в най-големите университети. И представители навсякъде, където се провежда някаква важна изследователска дейност.

— Аз никога не съм чувал за вас.

— Странно!

— Не и преди да открия, че общността стои зад археологическите разкопки, които ми бе възложено — ха-ха! — да следя.

Уинтроп разлиства отнесено някакви документи по бюрото.

— Какво можете да ми разкажете за Майкъл Макмълин? — гласи следващият ми въпрос.

Уинтроп вдига поглед от документите си.

— Велик мъж — изрича благоговейно. — Председател на Общността за международни изследвания. Един доста благосъстоятелен възрастен господин. Джентълмен. Космополит! В Оксфорд му присъждат титлата „професор“ непосредствено след войната. Оттегля се от изследователската дейност през хиляда деветстотин и петдесета година, за да посвети живота си на общността.

— Къде е той сега?

— Чакаме го да се върне всеки момент. Скоро ще имате възможността да се срещнете с него. Той много би искал да се запознае с вас.

— Каква е неговата специалност?

Уинтроп повдига вежди. На плешивата му глава това изглежда сякаш ластици, прикрепени на тила му, повдигат веждите високо на челото.

— Не знаете ли? Той е археолог. Също като вас. И като вашия баща.

9.

Даян седи зад банката и се взира в зеления текст на компютъра. Сладка е, когато е съсредоточена. Сладка е също така и когато не е.

Слънцето се прелива вътре през големите прозорци и изпълва библиотеката с мека светлина.

Застанал съм точно на вратата. В ръцете си стискам навита на руло брошура на ОМИ, която получих от Уинтроп. На раздяла той се изхили с глупавия си клоунски смях и каза, че се радвал, че съм склонен да сътруднича. Склонен да сътруднича? Той естествено си въобрази, че си е свършил работата. И че аз съм се решил да изтичам право вкъщи, за да му занеса проклетото ковчеже. Трябва да мисли, че съм лесен за убеждаване, а също, че съм доста глупав.

С едно предпазливо покашляне, което отеква в катедралната тишина, пристъпвам една крачка навътре в библиотеката. Даян поглежда към мен отнесено. Съсредоточеното й изражение се преобразува в усмивка. Светлината ми погажда номер — струва ми се, че се изчервява.

— Пак ли вие? — казва тя.

— Точно се срещнах с Уинтроп.

Става и идва към мен. Била е старателна сутринта (представям си я), когато си е избирала дрехите. Облечена е с кремава копринена блуза, тясна черна пола, която отива на фигурата й, черни найлонови чорапи, обувки на високи токове.

— Ние му казваме: „The man in the moon“[69] — засмива се и слага ръка на моята.

Усмихвам се насилено. В главата ми докосването отключва поток от хормони.

— Даян, можеш ли да ми помогнеш?

Колебае се за миг. След това казва:

— Разбира се.

— Може би не е толкова просто това, за което се нуждая от помощ.

— Ще направя каквото мога. Но невъзможното би отнело малко повече време.

— Става въпрос за информация от компютърната ви система.

— За?

— Има ли място, където можем да поговорим. Където — снишавам глас още малко, — няма да ни се налага да си шепнем.

Тя хваща ръката ми (леко, нежно) и ме превежда през библиотеката към кабинет с врата от матирано стъкло. Кабинетът е безличен. Лавици, отрупани с дебели папки. Старинно бюро със скъп монитор върху луксозна поставка. Клавиатура с навит кабел надолу към терминала на пода. Празен пепелник. Пластмасова чаша с малко кафе и няколко фаса вътре. Нестабилен офис стол. На него сяда Даян. Поглежда нагоре към мен. Аз преглъщам. Обладан съм от съзнанието, че съм сам с нея и че мога (чисто хипотетично) да се наведа напред и да я целуна. И ако тя отговори на целувката ми и, може би, въздъхне сладостно, бих могъл (все така теоретично) да я повдигна и да я сложа на бюрото и да я любя силно и диво. И след това да опиша всичко в едно читателско писмо до някое мъжко списание.

— Е, какъв ти е проблемът? — пита тя.

Проблемът ми е, че имам някак прекалено много проблеми.

Столът изскърцва под тежестта ми.

— Бива ли те да търсиш? — питам и кимвам към компютъра.

— Хм, да. Това горе-долу ми е работата.

— Имам нужда да науча повече за Макмълин.

Тя ме поглежда бързо. Не успявам съвсем да разтълкувам погледа й.

— Защо? — пита хладно.

— Не знам какво търся — отговарям откровено.

Погледът й продължава да ме пронизва. Чак когато осъзнава колко неудобно се чувствам, тя придърпва клавиатурата към себе си, натиска F3 за „търсене“ и изписва Майкъл &1 Макмълин. Компютърът обмисля въпроса и жужи, преди да отговори: 16 documents found. 11 closed[70].

— Искаш ли разпечатка? На файловете, до които има достъп?

— Достъп?

— Единадесет от файловете са защитени. Имаш нужда от парола, за да получиш достъп до информацията.

— Нямаш ли парола?

— Естествено. Но виж.

Тя написва паролата си.

Unauthorized. Level 55 required[71], отговаря машината.

— Какво означава това? — питам.

— Работим на няколко нива. До единадесетото ниво имат достъп всички потребители, дори външните лица. Двадесет и второто ниво защитава информация, достъпът до която изисква документирането на основателна причина. Това са, например, изследователските проекти, по които се работи в момента. Тридесет и трето ниво съдържа файлове, над които има наложена забрана за разпространяване. Ние в библиотеката имаме level 33 clearance[72]. Четиридесет и четвърто ниво се отнася до информация за персонала и вътрешни връзки. И след това идва петдесет и пето ниво, което само един бог знае какво защитава. Тоест ръководството на общността.

— Всички ли сте свързани към една база данни?

Даян ме поглежда сякаш съм задал тъп въпрос. Точно такъв се оказва.

— Ние сме една база данни — казва. — Не си ли чувал за нас? Бюлетина на ОМИ. Или www.soinsc.org.uk. Водещият в своята област! Имаме абонаменти в университети и изследователски институции по целия свят.

— Какъв тип информация?

— Всякакъв! Всичко, което се отнася до наука или изследователска дейност, в която общността е взела участие. Тоест повечето такива. Базата данни съдържа всички наши материали, стари и осъвременени, както и препратки. Всички доклади и полеви бележки са приложени. В допълнение качваме сродни статии от „Ройтерс“, „Асошиейтед прес“, „Таймс“, „Ню Йорк Таймс“ и редица други сериозни медии.

— Можеш ли да търсиш каквото и да било?

— Приблизително.

— Опитай с Кивота на свещените тайни.

— Какво е това?

— Реликва.

— Кивота на какво?

Повтарям. Тя пише. Получаваме девет резултата. Първият от тях посочва научния труд, писан от татко, Лайлуърт и Де Уит през 1973 година. Другият представлява кратко изложение на самия мит:

„Кивотът на свещените тайни: мит за свещен предмет или послание, намиращо се в златен сандък. Според философа Дидактдемий (ок. 140 г. сл.Хр.) посланието е било предназначено само за «най-вътрешния кръг на посветените». Съдържанието му е неясно.

Кивотът бил съхраняван в Манастира на Светия кръст в периода между 300–954 г. сл.Хр., когато е бил откраднат. Кръстоносците трябва да са предали кивота на Ордена на монасите хоспиталиери през 1186 г., но достоверните следи намаляват значително след падането на Акра през 1291 г. Устни предания загатват, че сандъкът трябва да е бил скрит от монасите в един октагон. Според различните предания, октагонът би могъл да се намира в Йерусалим (Израел), Акра (Израел), Хартум (Судан), Аия Напа (Кипър), Малта, Линдос (Родос), Варна (Норвегия), Себерсун (Дания).

Препратки:

Арнцен, Де Уит, Лайлуърт реф. номер: 923/8608hg

Беранже Соние реф. номер: 321/231lab

Свитъците от Мъртво море реф. номер: 231/4968сс

Варна реф. номер: 675/6422ie

Орденът на монасите хоспиталиери реф. номер: 91l/1835dl

Манастирът на Светия кръст реф. номер: 154/5283oc

Персийският цар Камбиз реф. номер: 184/0023jv

Рен льо Шато реф. номер: 167/9800ea

Плащаницата от Торино реф. номер: 900/2832vy

Климент Трети реф. номер: 821/4652om

Институт Шимър реф. номер: 113/2343cu

Пророк Йезекил реф. номер: 424/9833ma

Q реф. номер: 223/9903ry

Наг Хамади реф. номер: 223/9904an“

За останалите документи — странна сбирка от староевропейски митове, кралски династии, благороднически родове, окултизъм, херметическа наука и неразбираеми препратки, е нужна парола за достъп. Даян вкарва своята парола. Unauthorized. Level 55 required, отговаря машината.

— Странно — казва Даян. — Обикновено не защитаваме с парола обща информация. Единствено информация за персонала. Възможно ли е някой от тези крале или пророци да работи при нас? — кикоти се тя.

— По някой краткосрочен проект? — предлагам аз.

Тя поглежда нагоре към мен.

— Каква е тази реликва?

— Един бог знае. Потърси на Йезекил.

— Кой?

— Пророк Йезекил. Имаше препратка.

Получава четири резултата. Три от тях са заключени. Достъпният препраща към институт „Шимър“.

— Знаеш ли нещо за институт „Шимър“? — питам.

— Център, обединяващ изследователската дейност в областта на археологията и теологията. Освен всичко друго.

— Опитай с Варна. В-а-р-н-а.

Намираме седем документа. Един от тях препраща към труда на татко. Друг препраща по-нататък към хоспиталиерите. Трети към манастир в Малта. Следващият се отнася за текущите разкопки на професор Лайлуърт. Друг един сочи към институт „Шимър“. Останалите три са заключени.

— Потърси Рен льо Шато!

Тя ме поглежда.

— Рен льо Шато! — повтарям аз.

Тя се покашля и се мъчи известно време, докато успее да изпише името правилно и да намери точната френска буква.

Получаваме 18 резултата. Достъпът до повечето е забранен.

Даян разпечатва достъпната информация, която разказва за младия, беден свещеник, намерил пергаменти, чието съдържание е все още неизвестно, но което също така било от такова естество, че той се сдобил с цяло състояние. Намеква се за връзки с кръстоносните походи, рицарските ордени и за конспирации, свързани с масоните и духовни братства.

— Можеш ли да потърсиш всички разкопки, в които ОМИ е участвала? — питам.

— Луд ли си? Ще трябва да седим тук до утре!

— Ами разкопките, водени от Макмълин и Лайлуърт от името на общността?

— Разбира се. Но може да отнеме известно време.

Наистина отнема време. Списъкът е дълъг. Докато погледът ми се плъзга по редицата места и години, попадам случайно на Аия Напа в Кипър, Хси фенг-коу в Китай, Тюмен в Сибир, Карбала в Ирак, Аконкагуа в Чили, Туле в Гренландия, Себерсун в Дания, Лахоре в Пакистан, Коацакоалкос в Мексико, Хартум в Судан.

В полето срещу много от точките стои ASSA и някаква дата. Даян пояснява, че ASSA означава Archaeological Satellite Survey Spectro-Analysis Available. Това е сателитна снимка, базирана на магнитни и електронни измервания на почвата. Подобна геофизична картина може да открие руини на много метри под днешното ниво на почвената обвивка. Същата бележка стои и в полето на Варна (манастира „Верне“), Норвегия. Сателитната снимка е била направена миналата година. Чел съм за техниката в международни специализирани списания.

— Сателитът беше изведен в космоса през януари миналата година — казва Даян.

— Можеш ли да ми намериш снимката? От Варна?

С една търпелива въздишка и усмивка, които едва ли се полагат на всички взискателни учени, Даян слиза в хранилището в мазето, за да потърси сателитната снимка. Но тя не е там.

Греъм Лайлуърт лично се е подписал, че взема папката.

— Нека продължим — казвам. — Какво имаш за хоспиталиерите?

Има маса документи. Намираме препратки към институт „Шимър“ и към мита за Кивота на свещените тайни, който на свой ред препраща към Манастира на Светия кръст югозападно от стария град в Йерусалим. Манастирът бил основан около 300 година на мястото, където легендата и библейската история твърдят, че Лот засадил тоягите на тримата мъдреци, изпратени от Бог. Тоягите пуснали корен и се превърнали в дърво. Легендата разказва, че кръстът, на който разпнали Исус, бил направен от същото това дърво.

Според мита за Кивота на свещените тайни, свещеният сандък бил пазен в Манастира на Светия кръст до 954 година. Тогава той бил откраднат и отново скрит на тайно място. Не съществуват никакви исторически отпратки към сандъка, докато кръстоносците не го предават за съхранение на Ордена на рицарите хоспиталиери през 1186 година.

— Потърси на Греъм Лайлуърт! — моля аз.

Компютърът открива 40 документа. Почти всички са статии от вестници и рецензии в специализирани списания. Но достъпът до последните 4 документа е забранен.

— Потърси на Трюгве Арнцен!

Машината намира 5 документа. Всички са заключени.

— Опитай с мен!

Даян ме поглежда въпросително. Светкавично изписва биорн &1 белто.

Машината отговаря: 0 documents found[73].

— Изпиши го с „ьо“ — предлагам.

Тя пише бьорн &1 белтьо.

Би трябвало да се почувствам поласкан.

В базата данни на Общността за международни изследвания в действителност е регистриран известния албинос Бьорн Белтьо от Норвегия. 1 document found.[74]

И не само това. Регистрираната информация е заключена. Това, което знаят за мен, е тайно.

— Въведи паролата си — казвам.

Поглеждаме в монитора.

Неоторизиран потребител. Изисква се ниво 55.

Шест думи. Нищо особено. Просто шест думи в зелен шрифт.

10.

Казват, че престъпниците, седели в продължение на много години в затвора, когато бъдат пуснати на свобода, изпитват нужда да се върнат там. Обратно — при обществото зад стените, ежедневните рутини, кръга от приятели, абсурдното чувство за сигурност сред бандити и осъдени за убийство изнасилвачи.

Аз мога да ги разбера. Чувствам същото към клиниката.

Даян знае едно уютно заведение в странична уличка на „Гауър стрийт“, където можем да обядваме. Аз не го намирам толкова уютно. Цялата декорация, масите и плотовете са от стъкло или огледало. Накъдето и да се обърна, виждам само обърканото си изражение.

Радвам се на погледа и вниманието й, докато разказвам за откриването на златното ковчеже, за безсмислените ми преживявания в Осло, за недоизречените обяснения на Грете, за задачата, която съм си поставил, идвайки в Лондон. Чувствам се като авантюрист, впуснал се в някакво вълнуващо начинание. Струва ми се, че и Даян ме възприема по същия начин.

Когато се връщаме към сградата на ОМИ, за да вземем разпечатката, която забравихме там, Даян пита какви планове имам за вечерта. Въпросът й детонира в мен осколочен снаряд от очакване. Отскачам настрани, за да не стъпча един безгрижен градски гълъб, и отговарям, че нямам специални планове. Няма нужда да изглеждам напълно отчаян. Четири крачки по-късно тя ме пита дали искам да ми покаже Лондон. Изпълват ме равни части блаженство и паника.

— Звучи приятно — отговарям.

Чакам пред сградата, докато Даян изтичва да вземе разпечатката за Майкъл Макмълин. Това отнема известно време. Когато накрая излиза и ми подава купчината листи, повдига поглед нагоре и се усмихва напрегнато.

— Извинявай, че се забавих толкова! — казва с престорен стон. Изглежда сякаш е мислила да ме целуне бързо. Колебливо, въпросително, добавя: — Знаеш ли… това за довечера може би не беше много добра идея…

Въпросът увисва във въздуха. Тя среща погледа ми.

— По дяволите! — възкликва внезапно. — „Кингс Армс Пъб“! В седем и половина.

Все още не съм продумал и дума. Тя поема въздух, за да каже нещо, но се спира. Един мотоциклет преминава, набирайки скорост.

— Знаеш ли… — продължава. — Имам приятелка, която работи в библиотеката на Британския музей. Искаш ли да й позвъня? Може би тя може да ти помогне?

— Чудесно! — казвам. И продължавам да очаквам целувката, която така и не идва.

Тя ме поглежда. Не успявам да разчета погледа й. В него има нещо неизказано.

— До довечера — казва. След това се усмихва и се отдалечава.

В един магазин, където стените, покрити с компактдискове се губят някъде в безкрайността, купувам един сборен диск за Рогерн. Казва се Satan’s Children: Death Metal Galore[75]. На обложката е нарисуван дявол, свирещ на електрическа китара. Езиците на серните пламъци облизват краката му.

Сладко малко нещо, което Рогерн ще оцени.

11.

Както всички и аз си имам своите лоши навици. Когато си спечелил надбягването между сперматозоидите и яйцеклетката и си се претърколил през детството, без да бъдеш прегазен от някой пиян шофьор, след като си се пошлял през юношеството си, без да свършиш със свръхдоза хероин в някой вход, облян в мека светлина, когато си издържал шест години в Блиндерн и след това си успял да си намериш работа в публичния сектор, при условие, че си минал без остра бъбречна криза или мозъчен тумор, трябва, дявол да го вземе, да имаш правото да стискаш тубата паста за зъби през средата и да оставиш седалката на тоалетната вдигната, след като си пикал. Да имаш лоши навици е човешко право. Щастлив съм, че не съм женен.

Обичам да оставям четката си за зъби на ръба на мивката. Така знам къде да я търся. Добре, това е лош навик. Не е рационално. Но не ми пука.

Сега четката ми за зъби лежи на покрития с плочки под.

Не е голяма работа. Може да е била камериерката. Може да е бил полъх от полуотворения прозорец. Може да е бил Хенри VIII, възкръснал в облак от пара и сяра.

Вдигам я и я оставям отново на края на мивката, така че камериерката да има удоволствието да я постави в пластмасовата чаша до огледалото.

Не приказките за вещиците, които ядат хора, или за кръвожадните тролове бяха онези, които ме плашеха най-много в детството ми. Беше историята за Маша и трите мечки.

Когато мечките изръмжаваха: „Някой е спал в креватчето ми“, изпадах в бездна от ужас. Мисля, че това се е дължало на прекаления ми респект към неприкосновеността на дома.

Ципът на несесера с тоалетни принадлежности е затворен. Аз винаги го оставям отворен. Така че светкавично да мога да напипам кутийката презервативи (супер тънки, без лубрикант), когато нахлуя посред нощ в хотелската си стая със своя харем от фотомодели и манекенки.

Часът е три и половина следобед. Набирам номера на Грете на стария телефон на хотела. С шайба е.

След като съм го изчакал да позвъни десет пъти, затварям.

Внезапен пристъп на страх ме кара да позвъня на Рогерн. Звучи сякаш съм го събудил. Което най-вероятно е така. Питам дали всичко е наред. Той изгрухтява нещо, което би трябвало да означава „да“. Питам дали сандъкът все още е в безопасност. Той изгрухтява „да“. На заден план се чува някой, който хихика сподавено.

След това позвънявам на Каспър, за да го помоля да проучи дали нещо лошо не се е случило на Грете.

— Откъде звъниш? — пита.

— От Лондон.

Той подсвирва леко в слушалката, звучи като свирката на врящ чайник.

— Бъди внимателен — казва ми.

— Какво имаш предвид?

— В Лондон си заради ковчежето, нали?

— И?

— У вас е имало влизане с взлом.

— Знам.

— О? Така ли. Но можеш ли да познаеш кой е бил?

— Чакай. Откъде знаеш, че е имало влизане с взлом?

— Тъй като оглавяващият Дирекцията за управление на културното наследство, самият Сигюр, беше извикан от полицията и Министерството на външните работи, за да плати гаранцията на his almighty[76] Греъм Лайлуърт. — Сухият смях на Каспър звучи като шумоляща хартия.

— Знам, че са били те. Видях ги.

— Но знаеш ли кой е бил с него?

— Да чуем!

— Един от нахлулите с взлом има дипломатически имунитет. Подшушва се, че бил от разузнавателните служби. Британското посолство спретна голям спектакъл. Човек би си помислил, че става въпрос за сигурността на кралството. Това тук стигна чак до върховете, Бьорн! Чак до върховете! Министерството на външните работи се опита да успокои нещата, доколкото може. Какво, по дяволите, са намерили?

Изритвам обувките си, хвърлям се на леглото и разгъвам дългата еднометрова лента хартия с информация за Майкъл Макмълин.

Първо прочитам биография, изложена на базата на ключови думи. Дата и място на раждане не са посочени. Специална стипендия в Оксфорд, където през 1946 година става професор по археология. Гостуващ лектор в Еврейския университет в Йерусалим. Централна фигура в работата по превеждането и тълкуването след откриването на Свитъците от Мъртво море през 1948 година. Председател на Общността за международни изследвания от същото време. Почетен професор при Института „Вайцман“. Председател на Лондонската географска асоциация през 1953 година, на израелското историческо общество през 1959 година. Един от основателите на Общността на британските музеи през 1968 година. Председател на Клуба на лондонските финансисти и банкери през 1969 година.

По-нататък чета статии, извадени от специализирани списания и вестници. Макмълин е участвал в семинари, конгреси и симпозиуми по археология, теология и история по целия свят. Представлявал е Общността за международни изследвания при най-големите археологически разкопки. Чрез ОМИ е финансирал редица проекти. Когато Свитъците от Мъртво море биват открити при Кумран, Макмълин е сред първите повикани западни учени. През годините е действал като посредник в борбата между еврейските и палестинските учени за правото на собственост върху пергаментите, което било поделено между Еврейския университет в Йерусалим и института „Шимър“. Още няколко детайла се открояват в списъка подробни препратки: от 1953 година той е ръководител на Международното сдружение на Плащаницата от Торино, а от 1956 година става член на управителния съвет на института „Шимър“.

Обаждам се отново на Каспър и го моля за още една услуга. Моля го да ми напише препоръка за стаж в института „Шимър“. Молбата ми е задвижена от чист импулс. Но имам някакво неопределено чувство, че това може да бъде от полза. Каспър дори не пита защо. Обещава да изпрати препоръката на следващия ден. По телефакс. С клеймото и печата на Дирекцията за управление на културното наследство. Тогава те естествено ще отворят всичките си врати, чекмеджета и шкафове за един толкова любопитен тип от Норвегия.

12.

Не ми е особено лесно да се направя красив.

Жените могат да правят чудеса с грим. Невзрачните стават красиви. Красивите стават неустоими. Мъжете могат да си направят прическа, да направят кожата си бронзова с фон дьо тен, да си пуснат брада. На моята външност не действа нищо.

При специални случаи аз компенсирам с облекло.

Тази вечер си слагам сиви боксерки „Калвин Клайн“, костюм „Армани“, бяла риза, копринената вратовръзка с ръчно рисувани лотосови цветове, черни чорапи, кожени обувки. Ръкавите на ризата закопчавам със златни ръкавели.

От яката надолу не изглеждам толкова зле.

Наплисквам страните си с тоалетна вода за след бръснене „Юван“. Слагам гел на перчема. Когато бях по-млад, опитвах да почерня съвсем мъничко безцветните си мигли и вежди със спирала, която отмъквах от мама. Вече не го правя.

Излизам в антрето и се оглеждам изпитателно в голямото огледало.

Със сигурност не приличам на гръцки полубог. Но не съм и толкова зле.

Разпечатвам опаковката „Чо-Сан“ и откъсвам един кондом от лентата. Аз съм един вечен оптимист. А долу в панталоните ми има един, който се надига и се надява.

Линда от рецепцията ме оглежда, когато й давам магнитната карта.

— Елегантен сте, мистър Балто — казва одобрително.

Дали е извратена? Възбужда ли се от албиноси? Linda the libidinous lily[77].

— Не знаех, че сте тук — продължава. — Приех съобщение за вас. — Подава ми бележката. Чарлз де Уит е звънял. — Моля свържете се възможно най-скоро.

— Кога се получи съобщението? — питам.

— Забравила ли съм да запиша? Ooops, so sorry![78] Преди няколко часа. Не, повече. Веднага след като застъпих на смяна. Около четири часа, може би. — Усмихва се с кокетна извинителна усмивка, би трябвало да разбера, че тя има по-голямо призвание на този свят от това да помни кога е приела съобщение за някакъв надут албинос на рецепцията в хотел от средна класа в „Бейсуотър“.

Поглеждам часовника. Седем и половина.

Качвам се в стаята и позвънявам на Лондонската географска асоциация. Отговаря нощният пазач. Кисел е. Току-що е станал. Никога не е чувал за Чарлз де Уит, трябва да позвъня в работно време. Моля го за всеки случай да провери списъка с вътрешни номера. В слушалката се чува трясък, когато той я захвърля на масата. Чувам го как прелиства. На заден план долавям гласа на истеричен спортен коментатор. Връща се обратно. Така е, както ми е казал, не е открил никакъв Де Уит в списъка с телефонни номера, трябва да позвъня в работно време.

В указателя намирам само един Де Уит, Джоуселин, на „Протъроу роуд“. Избирам номера.

— DeWitt residence[79] — изрича гласът на жена от негроидната раса.

Представям се и питам дали мога да говоря с Джоуселин де Уит. Не е тя. Госпожа Джоуселин не е вкъщи, разговарям с икономката.

— Може би и вие можете да ми помогнете. Дали това случайно е семейството на Чарлз де Уит?

Настъпва тишина. Накрая тя отговаря.

— Да, това е дома на Чарлз де Уит. Но за това трябва да разговаряте с мисис Джоуселин.

— Кога очаквате да се върне?

— Мисис Джоуселин беше няколко дни при сестра си в Йоркшир. Връща се утре.

— А мистър Де Уит?

Тишина.

— Както казах, за това трябва да говорите с мисис Джоуселин.

— Само един въпрос! Неин съпруг ли е Чарлз де Уит?

Колебание.

— Ако желаете, ще съобщя на мисис Джоуселин, че сте се обаждали.

Още веднъж оставям името си и телефона на хотела.

13.

Даян ме чака на маса, направена от бъчва, в най-вътрешния край на кръчмата. Не успявам да я разпозная през цигарения дим, преди да ми помаха изискано с ръка.

Съблазнителната мисъл за сродните души, затова, че нашето дълго, колкото и самият живот, преследване на голямата любов всъщност представлява търсене на изгубената ни духовна половинка, е за мен най-романтичната идея на метафизиката. Пълни глупости, разбира се. И все пак изкусителна фантазия! Не може категорично да отхвърля възможността Даян да е моята сродна душа. Естествено, същото мисля за всяка, в която се влюбвам.

Мъжете около Даян проследяват погледа й. Като ме видят, поглеждат отново към нея. Сякаш за да проверят дали не е късогледа или умствено изостанала. Или специалист, помагащ на пациент в приобщаването му към обществото, който го е извел на забавление. Или може би сладко маце, което съм си поръчал по телефона.

С извинения си пробивам път през крещящата тълпа и се вмъквам между Даян и немец, който пее някаква пиянска песен. В Лондон има около 7000 кръчми. В много от тях посетителите са изключително туристи. Англичаните си имат своите скрити убежища. Разбирам ги. Примамваме с банкнота келнера към масата ни. Даян поръчва две светли бири. Изпиваме ги бързо.

Уличното движение преминава покрай нас в движеща се маса от метал. Светлинните фонтани на неоновите реклами се изкривяват във външния ръб на очилата ми. Чувствам се изгубен. На друга планета. За Даян това е вкъщи. Пъхнала е ръката си в моята и бърбори, изпълнена с онази самоувереност, израснала от отражението, което е оставила в огледалото след часовете, прекарани над кутията с гримове и в гардероба. Сложила си е червени найлонови чорапи, черна пола и червена блуза под късо кадифено яке. За бельото мога само да фантазирам. Носи малка чантичка, чиято презрамка пристяга по диагонал гърдите й. Косата си е прибрала в конска опашка.

— Сетих се да се обадя на Луси. Не съм ли добро момиче?

— Луси?

— От библиотеката. На Британския музей. Тя с голямо удоволствие би ти помогнала.

— С голямо удоволствие?

Тя се смее.

— Луси е страшно любопитна що се отнася до всички мои авантюри.

Докато Даян разказва за веселата Луси, аз размишлявам над факта, че съм „авантюра“.

Харесвам тихи жени. Леко стеснителни, затворени в себе си жени. Не такива, които подсвиркват на мъжете в баровете. Харесвам жени, които са изпълнени с мисли и чувства, но които не ги споделят с кой да е. Не разбирам какъв тип жена е Даян. Или защо съм така привлечен от нея. Още по-малко разбирам какво тя вижда в мен.

На „Гарик стрийт“ има френски вегетариански ресторант, известен с фантастичните си menu potager[80], и с надутите си цени. Ако възнамеряваш за първи път да поканиш красива жена на вегетарианска вечеря, над теб ще се стовари проклятие, ако не си се устремил към най-доброто.

Убеждавам Даян да опита бобена каша с коричка от сирене. За себе си поръчвам огретен от патладжани и цели аспержи с винегрет. За предястие се договаряме за палачинки със спанак и печурки, които фъфлещият келнер с присвитите очи ни препоръчва с неохота. Едно от преимуществата на вегетарианските ресторанти е, че келнерите са без предразсъдъци. Затова те се отнасят с един албинос също толкова надменно, колкото и с останалите гости.

Когато келнерът записа поръчката, запали свещта и се оттегли, Даян поставя лакти на масата, скръства ръце и ме поглежда. Тъй като светлината в ресторанта е приглушена и тъй като лицето ми се къпе в сенки, които ще скрият изчервяването, и тъй като подобни дребни детайли ми дават определена закрила, аз се осмелявам да се пошегувам с немислимото:

— Знам защо излезе с мен.

Думите ми я смущават. Тя се изправя.

— О?

— Любопитна си в какво се превръщат албиносите в полунощ — казвам.

Тя се взира неразбиращо в мен. После започва да се смее.

— Кажи ми защо тогава! — моля я аз.

Тя си прочиства гърлото, стяга се и ме поглежда накриво.

— Защото те харесвам!

— Харесваш ме?

— Никога не съм срещала някой като теб.

— Да, мога да ти повярвам.

— Не ме разбирай погрешно. Казвам го в добрия смисъл на думата.

— Ъъ… благодаря.

— Не си от хората, които се предават лесно.

— Мисля, че точната дума е „упорит“.

Засмива се и ме поглежда отново.

— Нямаш ли си приятелка? Там, вкъщи?

— В момента не. — Едно меко преувеличение. Не ми се иска да изглеждам като нещастник. — А ти?

— Нито пък аз в момента. Но сигурно съм имала стотици. — За кратко се задържа на границата между смеха и отчаянието. За щастие смехът побеждава. — Задник със задник! — казва в празното пространство.

Мълча. Да се занимавам с чуждите любовни мъки не е най-силната ми страна. Достатъчно проблеми си имам със собствените.

Тя ме поглежда в очите. Опитвам да отвърна на погледа й. Не е толкова просто. Лошото ми зрение причинява неволни движения на очните ябълки. Състоянието се нарича нистагъм. Лекарите смятат, че се дължи на усилието на окото едновременно да фокусира и да разпредели светлината, което настъпва през ириса. Но за повечето хора изглежда като нервно бягане на погледа.

— Ти не си като другите — казва тя.

Предястието идва. Ядем в тишина.

Чак когато келнерът сервира основното ястие, налива вино, просъсква „Bon appetite!“ и с поклон се оттегля към тъмното си, влажно скривалище до кухнята, Даян се оживява. В продължение на един дълъг миг тя седи и ме наблюдава, като ту се усмихва, ту прехапва долната си устна. Набожда едно бобче и го пъхва в устата си.

— И така — защо стана археолог? — пита тя.

Отговарям, че съм станал археолог, защото имам чувство за историчност, за систематичност, дедукция, тълкуване и разбиране. Теоретично можеше да стана психолог. Психологията е изкуството да упражняваш археологията в душите на хората. Но съм прекалено стеснителен, за да мога да бъда добър психолог. Освен това не питая почти никакъв интерес към проблемите на другите. Не защото съм егоист, а защото моите собствени проблеми ми стигат.

— Какво е това ковчеже, Бьорн? — пита тя.

Побутвам аспержата напред-назад в чинията, преди да отговоря:

— Има нещо, което крият. Нещо ужасно голямо.

— Какво би могло да бъде?

Поглеждам през прозореца. Товарна кола с тъмни стъкла стои неправилно паркирана до ръба на тротоара. Забивам вилицата си в аспержата и потръпвам. Представям си камери и микрофони зад тъмните стъкла на колата. Понякога имам проблеми с параноята си.

— Нещо толкова голямо, че те биха стигнали много далеч, за да го запазят в тайна — изричам тихо.

— Кои са те?

— Всички. Никой. Не знам. Макмълин. Лайлуърт. Професор Арнцен. ОМИ. Дирекцията за управление на културното наследство. Всички заедно. Може би ти също?

Тя не отговаря.

— Последното беше шега — казвам.

Тя ми намигва и оплезва език.

— Трябва да са попаднали на нещо през хиляда деветстотин седемдесет и трета година — казвам. — В Оксфорд.

— В Оксфорд?

— Всички следи водят там.

— Към седемдесет и трета?

— Да?

Болезнена гримаса преминава по лицето й.

— Има ли нещо? — питам.

Зад нас някой преобръща бутилка. Келнерът дотичва с укорително изръмжаване.

Даян разтърсва глава.

— Не — казва с далечен глас.

— Има толкова много неща, които не мога да подредя — продължавам аз. — Неща, които не си пасват.

— Може би ти не виждаш връзките? — предполага тя.

— Как мислиш? — питам я. — Как би могла ОМИ да знае къде точно е било заровено ковчежето?

Въпросът я изненадва.

— Знаели ли сме?

— Очевидно. Професор Лайлуърт, Де Уит и татко разглеждат още през хиляда деветстотин седемдесет и трета година в своята монография възможността на мястото да лежи заровен кивот. Едва през тази година те са сметнали за подходящо да почнат търсенето.

— Не е толкова странно. Миналата година получихме сателитните снимки, които разкриха къде точно се намира октагонът.

Трябваше да предвидя това.

— Действителността никога не е такава, каквато я виждаме — казвам. — Някой дърпа конци, които са невидими за нас.

— Какво имаш предвид?

— Знаели са точно какво търсят. Къде да го търсят. И го намериха. След това се появих аз и се намесих.

— Ето това харесвам в теб! Намесил си се!

— Те не са така въодушевени от този факт.

— Само на себе си могат да се сърдят.

— Сега съм камък в обувката им.

— Така им се пада!

Засмивам се.

— Наистина им имаш им зъб, а?

— Просто са толкова… — Поклаща глава и стисва зъби.

— Хареса ли ти бобената каша?

— Чудесна беше!

— Би ли станала вегетарианка?

— Никога! Too fond of meat![81] — намига ми.

Не се случва често да вървя през Лондон, притиснал красиво момиче. Въобще, да си призная, това не ми се е случвало често.

Въздухът е топъл, тежък, зареден. А може би аз си мисля, че е такъв. Махам на преминаващите коли. Намигам на момичетата. Някакъв просяк седи и дреме до телефонната будка. Даян е пъхнала ръка в задния ми джоб.

Не съм й казвал в кой хотел съм отседнал. И все пак тя е тази, която ме води нагоре по „Оксфорд стрийт“ и към „Бейсуотър роуд“. Или е подсъзнанието ми. Възползвам се от случая да сложа ръка на раменете й.

— Радвам се, че те срещнах — казвам й.

Притичваме на червено през една пресечна улица. Някакъв мерцедес изсвирва по нас.

— Наистина се радвам — повтарям и я придърпвам към себе си.

Внезапно тя спира рязко и помахва с ръка. Не разбирам какво прави. Оглеждам се за комари, доколкото могат да съществуват в центъра на Лондон. Едно такси завива до тротоара. Когато се обръща към мен, очите й са пълни със сълзи.

— Извини ме! — казва. — Благодаря за вечерта. Сладък си, но извинявай…

Затваря вратата с трясък. Отварям уста да кажа нещо, но там няма думи, които да искат да излязат. Даян казва нещо на шофьора. Не чувам какво. Шофьорът кимва с глава. Колата потегля със скорост. Даян не се обръща. Таксито завива зад ъгъла. Объркан, оставам замръзнал на тротоара и гледам движението.

Стоя дълго така.

На рецепцията смяната на Линда все още не е приключила. Писаната. Linda the long-legged leopard.[82]

— Приятна ли беше вечерта? — пита професионално.

Кимвам кисело.

— Отново има съобщение за вас. И писмо. — Подава ми бележката с нейния почерк и един плик.

Прочитам, че Де Уит е звънял и е помолил да се свържа с него.

На път към стаята си разкъсвам плика за писмо. В него има бял лист хартия с кратко съобщение на него:

„Ще получите 250 000 паунда за ковчежето.

Моля, изчакайте по-нататъшни инструкции.“

Чудя се с колко биха могли да ме купят. Гордостта ми. Мнението ми за себе си. Самоуважението. Наистина, не съм сигурен. Но с 250 000 паунда няма да ме съблазнят.

Би трябвало да потърся помощта на психолог.

14.

— Даян има доста странно отношение към мъжете.

Седнал съм на един твърд стол в читалнята на библиотеката на Британския музей. Над мен таванът се извива на главозамайващата височина от 32 метра. Читателските банки са разположени лъчеобразно спрямо кръглия център на залата. Писмени паметници на англосаксонската цивилизация. Планина от дебели книги се издига на масата пред мен. На пода има две картонени кутии с документи от архива с ръкописи. Всичко — въздухът, дрехите ми, върховете на пръстите, мирише на прах. Само Луси мирише на Салвадор Дали.

Вече четири часа прелиствам и записвам. Изпълнил съм 12 страници с бележки, коментари, наблюдения. Сега Луси се върна. Насадила е съблазнителното си дупе на свободния стол до мен, седи и клати крака във въздуха. Има червена коса, гримирани в синьо клепачи и торбест пуловер. Мини пола. Ясно е, че тя смята, че аз само подчертавам странното отношение на Даян към мъжете.

Не съм свикнал да говорят за мен като за „мъж“. Не съм свикнал жените да говорят за мен като цяло. Освен ако не ме съжаляват.

— Да, мъжете са си мъже — промърморвам и опитвам да прикрия колко неудобно се чувствам.

— Екстра са за чукането! — изгуква тя.

— Намери ли нещо друго? За манастира „Верне“?

— Съжалявам, получи всичко, което имаме. — Гласът й е дрезгав. Сякаш е пирувала малко по-дълго и малко по-често от нормалното. — Повечето са писма и препратки в ръкописи. Затова пък имаме още много материали за Ордена на рицарите хоспиталиери, ако искаш да ги прегледаш. Защо се интересуваш от всичко това?

— Отнася се за едно археологическо откритие.

— Тя каза, че си археолог. Намираш ли онова, което търсиш?

— Дори не знам какво търся.

Тя се смее.

— Даян каза, че си доста странен.

Орденът на рицарите хоспиталиери е създаден с благотворителна цел в една болница в Йерусалим през 1050 година и е кръстен на Йоан Кръстител. Монасите се грижели за старите и болните, но по-късно (вдъхновени от Ордена на рицарите тамплиери, създаден през 1119 година) се заемат да бранят с военна сила Светите места.

Когато Йерусалим пада през 1187 година йоанитите преместват главната си квартира в крепостта Акра. Оттук се бият срещу мюсюлманите заедно с тамплиерите. Същевременно някои монаси обикалят по света. Макар и странно, дори до Норвегия. Когато крепостта Акра пада през 1291 година, йоанитите местят седалището си първо в Кипър, после в Родос.

През вековете рицарите йоанити са въвличани от битка в битка, принуждавани са да бягат, тласкани са от възход към падение и пак към нови възходи. Орденът израства могъщ и богат. Приема дарения от крале и князе. Кръстоносците донасят вкъщи богати съкровища от своите грабителски походи. Достатъчен е фактът, че орденът съществува и до днес.

Докато събратята им в Европа водят войни срещу могъщи врагове, хоспиталиерите в манастира „Верне“ се радват в началото на добра закрила. С була римският папа поставя ордена под закрилата на Светия престол, местното население и кралят ги защитават добре. Но скоро и монасите в манастира „Верне“ срещат съпротива. В писмо папа Николай отправя молба до епископа в Осло на монасите да им бъде върната собствеността, която им е отнета. Можем само да гадаем какво означава това.

Великият магистър на ордена признава единствено папата за по-висшестоящ. Чрез своите три прослойки — рицари, духовници и служещи братя, орденът се разпростира из цяла Европа. В манастирите те продължават да се грижат за старите и болните. Но зад цялата тази благочестивост се крие желанието на Великия магистър за все повече земи, повече злато и скъпоценни камъни, все по-голяма власт. За кралете, князете и духовенството хоспиталиерите и рицарите тамплиери се превръщат в опасни конкуренти. През 1312 година Филип IV организира кратък процес и разпуска по-могъщия от тях — Ордена на рицарите тамплиери. В ръцете на по-безобидните хоспиталиери преминава голяма част от неизмеримите богатства на тамплиерите, но и те нямат много време да се насладят на благосъстоянието си. Земите и съкровищата им са конфискувани. През 1480 година рицарите хоспиталиери отблъскват турско нападение срещу Родос, но през 1522 година капитулират пред турския султан Сюлейман. Турците позволяват на Великия магистър да отпътува за Месина и през 1530 година по време на преговорите с император Карл V те го убеждават да им отстъпи Малта, Гозо и Триполи.

Две години по-късно времето на хоспиталиерите в манастира „Верне“ приключва.

Луси носи червени найлонови чорапи. Това отвлича вниманието ми. Найлонът издава триещ звук между бедрата й всеки път, когато тя помръдне крака. Звук, който лесно може да завърти колелото на фантазията ми.

— Кой е бил той? Предишният?

— Джордж. Лайнар. Само я използваше. Тя е толкова доверчива. — Прави многозначителна гримаса. — Хвана го с една… уличница.

— Скъса ли тогава с него?

— Даян? Ха! Беше напълно обсебена от него. Казвах й: „Той е само едно тяло! Body and muscles! Nice ass, no brain[83]“. Но нея това я устройваше.

— Тя изглежда по-интелигентна.

— Даян има ум като бръснач. Но да си умен, това не те прави експерт по мъжете. Даян… тя е без корени. Търсеща. Не знам какво й има. Малко е специална.

— На мен ми изглежда нормална.

— Да, да. Но е имала тъжно детство. Това винаги има ефект върху теб като личност.

— Тъжно детство?

— Даян е израснала в пансиони. Баща й я посещавал всеки месец. Тя го боготвори. Но същевременно, мисля, го мрази.

— Изоставил ли я е?

— Баща й ли?

— Не, предишният. Джордж.

— В това можеш да бъдеш сигурен! Нанесе се направо при курвата си. Която беше по-надарена от Даян. Но десет пъти по-тъпа. Двамата са по-сполучлива двойка, ако питаш мен.

— А ти? Омъжена ли си?

— Аз? — Тя изкрещява.

В тишината около нас другите надигат глави. Тя се плясва по устата и промърморва „шт“ сама на себе си.

— Омъжена? Аз? — прошепва. — Аз съм само на двадесет и три!

Сякаш това обяснява нещо.

Ако не бе Луси, щеше да ми трябва поне един ден, за да получа достъп до библиотеката и ръкописите. Тя ми набави читателски пропуск и пропуск до ръкописите, без да се налага да се редя. Направиха ми снимка и взеха норвежкия ми паспорт, аз попълних формуляр от 2 страници.

В голямата разграфена тетрадка съм записал определено количество информация, за която не знам доколко има някакво значение. Големи части от архива от манастира „Верне“ — Domus hospitalis sancti Johannis in Varno, в латинските извори — са били непокътнати през 1622 година. Най-старата от папските були, даваща привилегии, подписана от папа Инокентий III, е издадена на giffuett munckenne ij Werne closter през 1198 година. През същата година папата отлъчва крал Свере от католическата църква. Следователно манастирът трябва да е бил по-стар. Поне от 1194 година. Но по-вероятно от 1188 година — точно след като йоанитите напускат Йерусалим и се преместват в Акра. Папа Климент III (който никога не бил признат за папа) написал тогава писмо до магистъра на йоанитите. Впоследствие учените са имали трудности с тълкуването на значението на писмото. Накратко то е заповед към ордена да изпълни свещеното нареждане да скрие и пази кивота. Писмото не играе някаква централна роля в историята на религията. Дори не е цяло. Но на копието на разпокъсания документ аз виждам, по средата на скъсаното място, три букви. В-А-Р. Вероятно никой не се е спирал върху тези букви. Както споменах, това е просто един от хилядите документи. Но не може да се изключи възможността буквите да са образували думата Варна.

По-късно през деня Луси ме завежда в кабинет, където една слушалка лежи до телефона и ме чака.

На линията е Даян.

Почти шептейки, тя ме моли за извинение за предишната вечер. В гласа й има някаква хладна дистанция. Сякаш не знае точно какво иска или мисли. Не е имала намерение да ме изостави така внезапно, но се е почувствала зле. Надява се да не съм се обидил.

Отговарям, че може би не й е понесла вегетарианската храна.

Тя пита дали съм се разочаровал.

— Разочаровал? — възкликвам бодро и неразбиращо. — Тъй или иначе си бяхме тръгнали към вкъщи, ха-ха.

Тя пита дали би могла да поправи нещата. Дали бих искал да се срещнем същата вечер? В нейната къща?

— Защо не? — отвръщам. — Не мисля, че имам някакви планове.

15.

Забелязах го още преди известно време. Възрастен господин, облечен в прекалено дебел кашмирен костюм. Чертите му са с някакво екзотично излъчване, сякаш някой от далечните му прадеди е бил ориенталски принц, дошъл да се повесели в Лондон. Косата му е сребърнобяла и по-дълга от обичайното за мъже на неговата възраст. Трябва да е около седемдесетте. Висок и слаб. Изискан. Бадемови, будни очи. Той обикаля наоколо, издърпвайки случайни книги или карти от каталога. И през цялото време ме следи внимателно. Сега той се приближава бавно към масата, където съм седнал.

Капнал съм. Прекарах целия ден над книги и документи, които не разрешават нито една загадка. Четох страница след страница за йоанити, за религиозни митове и кръстоносни походи. Тъкмо бях намерил купчина документи, описващи случилото се в Рен льо Шато. Четох трудове за разбирането за света на средновековните монаси и за историческото развитие на отношението на Църквата към материалните ценности и притежания. В същото време си задавам въпроса защо си правя труда. Има ли смисъл? Не мога ли просто да им предам проклетото ковчеже? Не е моя собственост. Не е и мой проблем. Но нещо в същността ми се бунтува. И иска да знае.

— Господин Белтьо? Господин Бьорн Белтьо?

Той е единственият англичанин, успял да произнесе името ми правилно. „Ьо“-тата звучат кристално ясно, а не потъмнени. Причината трябва да е в това, че някога е научил правилното произговаряне. Например защото е бил колега и приятел на татко.

Например в Оксфорд.

Например през 1973 година.

Чарлз де Уит…

Най-накрая го намерих. Разбира се, всъщност по-правилно е да се каже, че той ме намери.

Затварям странната книжка, посветена на розенкройцерските кодове (която по една или друга причина се намираше сред документите за Рен льо Шато), и поглеждам нагоре към него.

— Аз съм — потвърждавам и оставям книжката на масата.

Той стои наполовина приведен към мен. Едната му ръка почива върху преградата между читателските места. Хвърля бърз поглед на книжката, след това ме поглежда. Излъчването му е невероятно. Напомня за аристократ от миналото — някой лорд от XVIII век, прекрачил през границата на времето. Обикновено бих се смалил под интензивния му поглед. Но сега го срещам с невъзмутима усмивка.

— С външност като моята е трудно да се покриеш, нали? Дори в Лондон — продължавам дръзко.

Не мога да опиша точно последвалите секунди. Всъщност не се случва нищо — той само се усмихва на самоироничната ми шега. Но сякаш тази усмивка и погледът му издигат и двама ни извън Британския музей и ни запращат във вакуум, където времето е спряло. Накъде навътре в главата си чувам дрънченето в механизма на часовника с махало, закачен в стаята на баба в къщата при фиорда, чувам мама да шепне: „Малкият ми принц! Бьорн!“, чувам вика на татко, чувам Грете, която казва: „Надявах се никога да не разбереш това“ — думи, гласове, звуци се вплитат в светкавица от спомени.

В следващия миг реалността тупва обратно на мястото си. Изправям тяло на стола. По нищо не личи той да е забелязал нещо.

— Питали сте за мен? — казва.

Аз си мисля: „Божичко, ако това се повтори, трябва да се обадя на доктор Уанг, когато се прибера вкъщи!“.

— Да, така е — измърморвам. Замаян и объркан съм. Какво, по дяволите, се случи?

— Какво искате от мен? — пита той.

— Не знаете ли?

Той поклаща глава, но не отговаря.

Въздъхвам.

— Всички знаят повече отколкото искат да признаят — казвам. — Но се преструват, че нямат и идея за какво става въпрос.

— Предполагам, че е така.

— Имаме определени общи интереси.

— Така ли? Интересно! И какви са те?

— Имам няколко въпроса. И вярвам, че вие знаете отговорите.

— Естествено, зависи от въпросите.

— И от онзи, който ги задава.

Той се изправя и се оглежда в помещението.

— Наистина пленително място. Знаете ли, че завещаните от сър Ханс Слоън през хиляда седемстотин петдесет и трета година петдесет хиляди тома поставят началото на библиотеката на музея. И че през хиляда деветстотин шестдесет и шеста година е изготвен каталог на книгите в музея, който съдържа двеста шестдесет и три тома?

— Някой е пропуснал да ми разкаже — усмихвам се.

— Извинявам се, че ви накарах да чакате, мистър Белтьо, но едва сега пристигам от чужбина. Отвън ме чака кола, може би бихте ми оказали честта да изпиете чаша чай в дома ми? Така бихме могли да обсъдим общите си интереси в малко по-уединена обстановка.

— Откъде знаехте, че съм тук?

Снизходителна усмивка изкривява устните му.

— Добре ориентиран съм.

Не се и съмнявам.

Той живее в изискан квартал с широки стълби към главните входове и тесни стълбички (зад ограда от ковано желязо) надолу към вратата на кухнята. Една лимузина с тъмни стъкла тръгна бавно покрай тротоара, когато излязохме от Британския музей. В продължение на 20 минути шофьорът, чийто силует различавам през разделящото стъкло, извива колата през лабиринт от странични улички. Чудя се дали целта е да ме объркат. Затова, когато спираме, обръщам внимание на табелата с името на улицата. „Шефийлд Теръс“.

Адресът на Джоуселин де Уит е: „Продъроу роуд“.

Де Уит отключва вратата. Две дупки от винт и един тон по-тъмна боя показват къде трябва да е била табелката с името.

Жилището е изискано и като много други подобни, изглежда необитавано и наскоро обзаведено. Нито мебелите, нито картините или килимите успяват да създадат домашен уют. Не виждам нищо, което да не си е на мястото. Нищо лично. Никакъв малък безсмислен предмет, който да нарушава завършеността, но да стои на видно място. А обитателят на къщата да го свързва с нещо приятно. Всичко е толкова стерилно, колкото когато например някой току-що разведен мъж се е изнесъл от вкъщи и трябва да нареди новия си дом.

— Значи съпругата ви задържа икономката? — казвам, докато закачваме връхните си дрехи.

Де Уит ме поглежда засегнат:

— Съпругата ми?

Идва ми да си отхапя езика. Беше невъзпитана и необмислена забележка. Типично в мой стил. Подобен нетактичен коментар може да си позволиш пред добър приятел. Но за аристократ като Чарлз де Уит разводът — не мога да си представя, че може да става въпрос за друго, освен за развод между него и мисис Джоуселин, трябва в обществен план да представлява катастрофа. Която не е предмет на остроумия от страна на непознат.

— Извинете — казвам смирено. — Проверих в телефонния указател и й позвъних. На съпругата ви. Но тя не си беше вкъщи.

— Моля? — казва кратко. Изглежда объркан.

— Джоуселин? — изричам изпитателно.

— Какво?

— Не успях да говоря с нея.

— О! — възкликва той внезапно. Поглежда ме развеселен. — Джоуселин! Разбирам! Ах… разбирам!

Влизаме в стаята и сядаме до прозорец, където слънцето изрязва сребърни колони в праха във въздуха.

— Искахте да говорите с мен? — пита.

— Вие може би знаете за какво се отнася?

— Може би да. Може би не. Какво ви води при мен? При нас?

— Натъкнах се на името ви в монографията. У Грете.

— Грете? — Гласът е крехък, нежен; по подобен начин би говорил баща за дъщеря си, която е в някоя далечна страна.

— Помните ли я?

Той затваря очи.

— О, да — произнася само. После по лицето преминава мъчително тъжен оттенък.

— Добре ли я познавате?

— Бяхме любовници за известно време. — Той казва sweethearts.

Това хвърля някаква сладникава светлина върху любовната история. Ако познавам Грете добре, връзката трябва да е била всичко друго, но не и сладникава. Но това поне обяснява малка част от държанието й. Внезапно се случва нещо изненадващо. Очите му се насълзяват. Разтрива ъгълчето на окото си.

— Моля — промърморва смутено, — не гледайте така втрещено. Грете винаги е била една… как да се изразя… страстна жена. С гореща кръв. И с приятелска душа. Прекалено мила и отстъпчива. Не е странно, че имаше много мъже… ах, приятели през годините. Беше преди много години… това между нас.

— Помолих я за съвет. За една археологическа находка. И тогава се натъкнах на това — казвам и му подавам неговата визитна картичка от Лондонската географска асоциация.

Той се взира в пожълтялата визитка с отнесено изражение. Напряга се, за да потисне някакъв спомен.

— Те изглежда никога не са чували за вас — казвам.

— Всичко се дължи на едно недоразумение.

— Какво?

— Не мислете за това. Но трябва естествено да са разпознали името Чарлз де Уит.

— Дошъл съм заради една археологическа находка.

— Да?

— Намерихме едно ковчеже.

— Интересно.

— От злато.

— Може би е с вас?

— Защо?

— За да хвърлим едно око?

— Не разбирате! Работата е, че аз трябва да предпазя ковчежето.

Той повдига лявата си вежда.

— Аха?

— Те се опитаха да го откраднат. Искаха да го изнесат извън страната.

— За кого говорим?

— Лайлуърт. Арнцен. Лолан. Виеста. Моите началници! Всички! Всички са замесени. По един или друг начин.

Смехът му не прозвучава искрено.

— Мислите, че преувеличавам? — питам. — Или си измислям?

— Това, което мисля, е, че има куп неща, които тълкувате погрешно. Не е толкова странно, всъщност. — Поглежда ме. — Звучите като мнителен човек, Бьорн. Много мнителен.

— Възможно е да съм параноичен. Но това може би се дължи също така на факта, че имам причина да съм такъв.

Очевидно е, че той се забавлява. Въпреки че не разбирам защо.

— Та, какво направихте с ковчежето? — пита той.

— Скрих го.

Отново повдига вежда.

— Тук? В Лондон?

— Не.

— Къде?

— На сигурно място!

— Наистина се надявам да е така! — Поема въздух, опитва да събере мислите си. — Защо се нагърбихте с този ангажимент?

— Защото всички искат да го вземат от мен. Защото бях инспекторът при разкопките. Защото се опитаха да ме измамят.

Лицето му придобива изражение на задоволство.

— Пазителят — прошепва.

— Моля?

— Виждате себе си в ролята на пазителя. Мисля, че ми харесва.

— Бих предпочел да не ми се налага да пазя каквото и да било.

— Разбирам. Разкажете ми за разкопките.

— Работихме на поле до средновековен манастир в Норвегия. Разкопките бяха ръководени от професор Греъм Лайлуърт от Общността за международни изследвания. Под надзора на професор Трюгве Арнцен и на директора на института Франк Виеста. Както и на директора на Дирекцията за опазване на културното наследство Сигюр Лолан. Аз бях инспектор. Ха-ха! Търсехме овално укрепление. Така се твърдеше. Но намерихме останките на октагон. Може би знаете мита? А в тези останки намерихме ковчежето. Абракадабра!

— И от всичко това вие заключихте за наличието на някаква конспирация?

— Професор Лайлуърт изчезна с ковчежето. Отидоха с него при професор Арнцен. Моят началник.

— Обаче ми се струва, че дотам всичко е вървяло по предписание. Защо се намесихте?

— Защото плануваха да го изнесат извън Норвегия.

— Как?

— Най-вероятно с частен самолет. Бяха повикали някого от Франция.

— Аха? А вие как разбрахте за всичко това?

— Подслушах на вратата.

Той ме поглежда и започва да се кикоти.

— Сега разбирам! Това обяснява много неща! Подслушали сте на вратата! — Смее се сърдечно, трудно му е да спре.

— Позволих си да разкрия малкия заговор.

— Така си е!

— Откраднах ковчежето обратно.

— Какво чувство за дълг!

Не съм сигурен дали ме занася.

— А какво ви води точно при мен? — пита.

— Надявах се да ми обясните защо това ковчеже е толкова важно.

— Защо мислите, че знам каквото и да било за него?

— Всички следи водят назад към Оксфорд. Хиляда деветстотин седемдесет и трета година. И монографията.

— Аха? — изрича колебливо.

Потривам ръце.

— В момента се движа върху тънък лед, но тъй като вие не сте замесен в разкопките, представям си — надявам се! — че бихте могли да ми помогнете.

— Как?

— Като ми разкажете какво е било онова, което сте открили преди двадесет и пет години.

Той замислено поглажда брадичката си, докато ме гледа.

— Нека бъда честен — казва. — Нека и двамата бъдем честни един с друг. Аз знам повече, отколкото се правя, че знам.

Измерваме се взаимно с поглед.

— Знаете ли какво съдържа ковчежето — питам аз.

— Първо искам да знам къде се намира то.

— На сигурно място.

— Предполагам, че не сте го отваряли?

— Разбира се, че не.

— Добре! Бьорн, имате ли ми доверие?

— Не.

Директният ми отговор отприщва още веднъж смеха в него.

— Приятелю — казва, — аз ви разбирам. Разбирам скептицизма ви. Но помислете… Не съзнавате значимостта на това, което правите. Толкова много не знаете! Трябва да върнете ковчежето. — Погледът му е умоляващ, настойчив.

— Защо?

— Не можете ли просто да ми се доверите?

— Не. Искам да знам какво съдържа.

Той затваря очи и известно време диша през носа си.

— Вярвайте ми, като казвам, че ви разбирам. Любопитен сте. Подозрителен. Несигурен. И уплашен? И може би мислите, че в края на краищата става въпрос за пари.

— Минавало ми е през ума.

— Но не е така.

— Тогава за какво става въпрос?

— Това е дълга история.

— Имам достатъчно време.

— Заплетена и обстоятелствена история.

— Аз съм добър слушател.

— Не се и съмнявам.

— Сега чакам единствено обяснение.

— Разбирам. Но трябва да ви помоля да приемете, че разрешението на загадката е толкова деликатно, така крехко, че не може да бъде споделено с вас.

— Какви са тези надути глупости!

Избликът ми го развеселява.

— Добре казано, господин Белтьо! Трябва да призная. Никак не е глупаво. Изглеждате като човек на когото може да бъде доверена тайна.

Последното не е въпрос. Констатация е. Или най-точно казано нареждане. Но аз не казвам нищо.

— Човек би казал, че нямам избор — продължава той. Не говори с мен. Говори със самия себе си. А мен оставя да слушам. — Просто съм принуден да ви въведа в малката ни… тайна. Принуден! — повтаря. — Нямам никакъв избор!

Все още не казвам нищо. Мисля си: „Не може да стане по-мелодраматичен“.

Но греша.

Понечва да се изправи, но впоследствие остава седнал.

— Мистър Белтьо, можете ли да положите клетва?

— Клетва?

Мисля си за клетвата, която професор Виеста е приел така сериозно.

— Трябва да ви помоля, като джентълмен и като учен, да обещаете никога да не издавате онова, което ще ви разкажа сега.

Не е лесно да се досетя дали се шегува с мен.

— Обещавате ли?

Почти очаквам някоя стена да се отвори и двайсетина човека от екипа на „Скрита камера“ да нахлуят с цветя, микрофони и смях. Но нищо не се случва.

— Обещавам — казвам, но не съм сигурен дали го мисля.

— Добре — казва той в празното пространство, все още не на мен, а сякаш на някакъв дух, обикалящ някъде около главата ми.

— Откъде да започна? — пита сам себе си. — Пфф… бихме могли да го наречем момчешки клуб. Клуб на посветените. На онези със знанията. Момчешки клуб на археолози.

— Археоложки клуб?

— Но не за който и да е археолог. Ние сме най-добрите. Наричаме го просто „Клубът“. Основан е от Остин Хенри Лейард преди сто години. Лейард събира около себе си петдесет от най-изтъкнатите археолози навремето, откриватели и авантюристи. Броят на членовете не може никога да надвишава петдесет. Когато някой от членовете умре, останалите се събират, за да решат кой да заеме опразненото място. Също като църковния събор за излъчване на папа. Е, разбира се, не толкова важен — добавя по начин, който оставя едно съвсем малко съмнение дали наистина вярва, че е така.

— И вие имате щастието да членувате в клуба? — питам.

Жлъчният ми тон не му прави впечатление.

— Без да се хваля — произнася тържествено, — аз съм президент на клуба.

Наблюдава ме, докато чака разкритието да окаже съответното въздействие. Което не се получава. Но все пак винаги мога да се престоря, че е така.

— За вас е важно да разберете каква тежест притежава малкият ни клуб. Петдесетте най-видни археолози в света се събират на неофициални, затворени за външни лица срещи, провеждани на приятелски тон. Това се случва два пъти в годината. Повечето са професори в големи университети. Обсъждаме, обменяме опит, оценяваме различни теории. И — не бива да пропускаме — се забавляваме.

— Колко вълнуващо! — възкликвам.

Той ме измерва с поглед.

— Абсолютно — казва.

Отношението ми го обърква. Трябва да е свикнал да го посрещат с уважение и коленопреклонно благоговение.

— Предполагам, не бихте намерили място за един норвежки научен работник, албинос?

— Мистър Белтьо, струва ми се, че не вземате всичко това напълно на сериозно?

Гледам го, без да отговоря, тъй като, дявол да го вземе, има право.

Той присвива очи, гледа някъде в пространството.

— Дискусиите в нашия клуб са довели до някои от най-значимите археологически открития през последните десетилетия. Напълно неофициално, разбира се. Клубът никога не си е приписвал честта за нещо, зад което е стоял някой от нашите членове. Въпреки че може да се каже, че той като колегия е представлявал директната предпоставка да започнат разкопките или те да бъдат проведени именно на избраното място. Клубът функционира като общ фонд от знания. Общ фонд, където всеки от нас влага своите познания и откъдето в замяна можем да получаваме лихва под формата на събрания капацитет на петдесетте ни члена.

Отпускам се назад в стола и скръствам ръце. Хората, които знаят много, могат лесно да изпаднат в патетични баналности, когато говорят за себе си и своите занимания. Само че самите те не го усещат.

— Може би смятате, че сме група съсухрени, кисели, стари академици? — Засмива се. — Приятелю, наслаждаваме се на радостите на трапезата и опитваме от най-добрите вина и най-изтънчените шерита.

— И може би по някоя и друга свежа кукличка на свечеряване?

Поглежда ме обидено.

— Не. Затова пък играем.

— Играете?

— Организираме състезания. Задания. Нещо изключително само по себе си. Комбинация от исторически ребуси, картография и разбира се, археология. Наречете го търсене на съкровища за напреднали. На всеки пет години представяме ново задание. Онзи, който пръв достигне до решението и ни донесе артефакта, който сме скрили, бива приет сред президентите на клуба. Които в момента наброяват петима души.

Започвам да разбирам накъде бие.

— Последния път бяхме скрили плочка с руна в погребална камера в Месопотамия. Един наистина забавен анахронизъм — кикоти се. — Завъртяхме ребуса около петкраките, крилати бикове сфинксове на Лейард в Британския музей, които отведоха будните умове към Нимруд[84].

— А тази година — прекъсвам го, — сте заровили ковчеже от злато в манастира „Верне“.

— Умът ви е остър. Но не е съвсем толкова просто. Тази година честваме юбилей на клуба. Затова искахме да поставим истинско предизвикателство. Поверихме — покашля се, колебае се, — възложихме на Майкъл Макмълин отговорността да състави загадката. Той реши да тръгне от мита за Кивота на свещените тайни. По време на студентските си години, през седемдесетте, баща ви заедно с Греъм Лайлуърт работи върху научен труд, в който изказват предположението, че кивотът може да се намира заровен в октагон във Варна в Норвегия.

Премълчавам факта, че той скромно пропуска да посочи, че сам е бил третият съавтор на същия труд.

— Беше доста добре замислена загадка — казва. — Възможна за разрешаване, но заплетена. Блестящо предизвикателство.

Досещам се какво ще каже:

— Но нещо се е объркало — предполагам.

— Точно така! За съжаление. Абсолютно правилно! Ситуацията стана много неприятна. За нашия анонимен клуб. За ОМИ. За Британския музей. Фактически за всички научни среди в цяла Великобритания. — Прави гримаса. — Можеше да се превърне в скандал. Деликатен скандал. — Вперва поглед в мен. — Който все още не е предотвратен. — Поема въздух. — Нека ви разкажа за Майкъл Макмълин. Той е сред най-изтъкнатите членове на клуба. Участва в президентския съвет. Виден професор. Може би сте чували за него? Макмълин е проницателен мъж. Но също така без задръжки. Той открадна ковчежето от Британския музей.

— Откраднал е? Ковчежето?

— Златното сандъче, което сте намерили, е артефакт, който всъщност е открит в Хартум[85] през 1959 година и който оттогава се съхранява в Британския музей.

Тази информация ме изпълва с неприятно учудване. Хартум в Судан е мястото, за което татко пише в писмото от монографията, пазена у Грете. Как никой не е знаел или казал, че реликвата е била открита преди 40 години? Крие ли Грете нещо от мен?

Предпочитам да не разкривам какво знам и какво не, така че го оставям да продължи.

— Макмълин напуснал музея с ковчежето в куфарчето си — казва. — Явно го е заровил в манастира „Верне“ в Норвегия.

Можех да доуточня, че присъствах, когато ковчежето бе изкопано. Ако и той самият не бе археолог, бих му обяснил за земните структури, как с течение на вековете пръстта и пясъкът образуват паралелни пластове, които изчезват, когато някой изкопае дупка и след това я запълни. Можех да му разкажа колко плътно земята бе обгърнала артефакта и как структурата на пластовете бе непокътната. Но не го направих.

— Стана малък скандал. Той превиши неизмеримо привилегиите си. Смея да твърдя, че клубът никога не е бил разтърсван от подобен скандал. Но можехме да направим само едно нещо — да поправим гафа. Знаехме къде Макмълин е заровил ковчежето. Проблемът бе да разберем точното място. Докато не намерихме сателитната снимка, която той специално бе поръчал. Направена е с инфрачервен филм, така че можехме да видим структурите под земята. Там видяхме един октагон, и наистина, укрепление в основите на Варна. Останалото бе относително просто. Операцията дори получи кодово название „Операция Кивот“. Организирахме разкопки. Не можехме да локализираме октагона, без да си оставим определено място за грешки, на базата на сателитните снимки. Щяха да ни разкрият, ако се бяхме опитали да изкопаем ковчежето тайно. Затова подходихме така, както щяхме да направим, ако търсехме някакво укрепление. Играхме по правилата. Кандидатствахме за разрешение. Платихме си. Дори се съгласихме разкопките да бъдат наблюдавани от инспектор от норвежка страна. Един умен млад мъж, който се оказа, че бе на път да ни причини неочаквани проблеми. — Засмива се тихо и ме поглежда. — Британското правителство е уведомило норвежките власти за последиците, които може да има случилото се. Британското посолство в Осло ни подкрепя в работата ни. Мистър Белтьо, мисля, че едва ли имате някакъв избор. Трябва да върнете ковчежето.

Имам чувството, че съм дете на Дядо Коледа. Когато подаръците са раздадени и ти потъваш в ъгълчето на дивана, и ти е топло, и си празен, и си отмалял, защото вълнението си е отишло. Около тебе седят родителите ти и бабите, и дядовците ти, и лели, и чичовци, които се усмихват и отпиват от чашите си, а ти знаеш, че всичко е приключило и че до следващия път има цяла година. Колкото и да е фантастично, обяснението ми се отразява като леден душ.

— Разбирам — казвам. Този път аз съм този, който говори в празното пространство.

— Вие! Разбирате?

— Ще го получите.

— Радвам се. Много. У вас ли е?

— За съжаление не. В Норвегия е.

Той става.

— Елате — казва, — имам самолет на Станстед.

— Имам уговорка за довечера. Уговорка, която не смятам да пропусна. Но можем да заминем утре.

— Някое момиче?

— Една богиня.

Той ми намига. Дори и годините да са охладили желанието му, то продължава да тлее в спомените.

На тръгване трябва да отида до тоалетната. Ролката тоалетна хартия е залепена. Сапунът не е използван. Кърпата за ръце е изгладена. Но огледалото е изпълнено с отпечатъци от пръсти и мазни петна. Никой не си е направил труда да махне етикета с цената 9,90. Пладнешки обир, ако питат мен.

Де Уит ми стиска ръка на раздяла. Уговаряме се да се срещнем пред хотела ми в 10 часа на другата сутрин. Той ми благодари за това, че съм така склонен да сътруднича.

Лимузината завива покрай тротоара, докато слизам по стълбите. Отварям вратата и влизам. Де Уит маха с ръка. Изглежда като богат, ексцентричен чичо. Лимузината потегля. Не съм казал накъде съм. Но след 5 минути тя спира пред хотела ми.

16.

— Пътувам за вкъщи утре — казвам.

Даян се е затворила под похлупак от разсеяно безразличие. Поглежда нагоре към мен.

— Вече? — пита. В погледа й има някаква умора. Сякаш е потърсила убежище в прашинка от бяла утеха.

Живее в апартамент на деветнадесетия етаж в блок с изглед, който ме подвежда да попитам дали това, което различавам в далечината, не е Айфеловата кула. Антрето е шахматна дъска от черни и бели квадратчета, издължена от огледална мозайка по късата стена, и с арка, водеща към тясна и дълга кухня. Стаята продължава направо в небето. Цялата стена е прозорец. На тази височина Даян сигурно всяка сутрин излиза на балкона, за да избърше облаците от прозорците.

Коженият диван в салона лъщи в черно и червено. Стъклото на масата е толкова дебело, че можеш да се скриеш под него, ако някой реши да стреля по теб с базука.

Заставам до прозореца. Под мен Лондон се разгръща ветрилообразно в къщи, улици, паркове.

Казвам:

— Бива си я гледката!

Тя благодари.

Нещо между нас вибрира. Но не мога да доловя какво е.

— И апартаментът е супер! — възкликвам. На път съм да добавя, че изглежда сякаш е обзаведен от някой интериорен дизайнер. Но не знам дали тя ще го приеме като комплимент или като саркастична забележка.

— По-голямата част е работа на Браян.

— На кого?

— Един приятел. С когото имах връзка. Занимаваше се с интериорен дизайн.

Пожарна кола сякаш дърпа след себе си линия от синя светлина долу на улицата.

— Луси ми помогна днес — казвам. — Беше великолепна.

— Стигна ли до нещо?

— В музея не. Но се случи нещо, докато бях там.

— Тя ми се обади. Мисли, че си сладък.

— Сладък?

— И доста странен.

— Странен?

Тя ми се смее.

— Какво се случи в музея?

— Един човек, с когото се опитвах да се свържа, ме намери.

— Кой?

— Името му е Де Уит. Чарлз де Уит.

Тя мълчи. Но аз усещам, че името й е познато и я кара да се зачуди. Въпреки това се въздържам да питам.

Приготвила е вегетарианско ястие по рецепта в списание, което все още стои разтворено на кухненския плот.

— Надявам се да съм направила всичко както трябва — казва тя и плясва с ръце с трогателна нервност, типична за всички, които мислят, че приготвянето на вегетарианска храна изисква познания, достъпни само на избраните.

Седя на кръгла маса за хранене в ъгъла на стаята, който е най-близо до кухнята. Даян се суети напред-назад, сеща се постоянно за нещо, което е забравила. Опитвам от огретена от тиквички със сос от сирене и от салатата.

Тя сипва бяло вино. Подава ми франзела, която аз разчупвам на две, както и купичка с чесново масло. С ръце на облегалката на стола, тя стои права и ме гледа с очакване.

— Прекрасно! — произнасям с пълна с храна уста.

Тя се усмихва и сядайки, издърпва полата си напред, така че бедрата й се очертават. Има нещо първично женско в начина, по който го прави. Вдига чашата с вино и кимва. Виното е сухо.

— Забележителен тип е този Де Уит — казвам.

— Може ли да ти помогне?

— Опита.

— Е, и какво беше неговото обяснение?

— Дълга история. Пълна с празнини.

— Виж ти?

— И странни обяснения.

— Нямаш ли му доверие?

— Чудя се колко неща е премълчал.

— Светът е пълен с лъжци — изрича със сподавен гняв. Погледът й става стъклен.

— Мисля, че ме следяха по пътя дотук — казвам след малко.

— Какво?

— Една кола караше след мен по пътя от хотела. Надявам се да не е проблем за теб.

— Те те следят? — пита с негодувание, изненадана. — Дотук? Those bastards![86]

На път е да каже нещо, но се спира. Залепила е погледа си за моя, сякаш с велкро. Сякаш иска да ми каже нещо тъжно. Може би, че не бива да приемам поканата прекалено на сериозно. Че не бива да си мисля, че сме един за друг. Но че съм готин тип, който тя обмисля да прибави към своя списък. Заедно с Браян и Джордж, и другите.

Храним се почти без да разменим дума. За десерт е приготвила божествен мус. На дъното на купичката откривам ягода и парченце шоколад. Тя нарича десерта „Изкушението на археолога“.

Даян пуска стара дългосвиреща плоча с „Чикаго“. Намаля светлината. Запалва две червени свещи на стъклената маса. Найлоновите й чорапи лъскавеят на светлината от малките пламъчета.

Кожата на дивана проскърцва, когато тя сяда до мен. По същия начин стърже и музиката. Трябва да е слушала плочата много, много пъти. Няколко минути седим безмълвни, несигурни, страхуваме се да се доближим. Или от това да не го направим.

Тя пита дали искам питие. Приемам. От кухнята донася джин Beefeaters, швепс тоник, две чаши и кубчета лед. Казваме си „Наздраве“ и се усмихваме леко, когато се чукваме. След това седим и пием мълчаливо. Никой не знае кой трябва да започне. Аз се опитвам да измисля нещо романтично, което да кажа. Нещо, което да разчупи тази неловкост.

Тя ме изпреварва.

— Мислиш ли, че стигаш донякъде? В разследването си?

Е, може би не е толкова романтично. Но е по-добре от потискащата тишина. Отговарям:

— В момента знам също толкова малко, колкото и когато потеглих. Но затова пък съм още по-объркан оттогава.

Тя се засмива тихо.

— Толкова е странно да си представя, че имаш един… свой собствен живот в Норвегия.

— Живот и друг живот. По подобен начин се чувствам и аз. Но има такива, които не биха го характеризирали като кой знае какъв живот.

— Не знам нищо за теб!

— Нито пък аз.

— Разкажи ми за себе си!

Разказвам й за себе си. Става бързо.

Навън Лондон тлее с милиард иглички от светлина.

— Лайнари! — прошепва тя на себе си.

— Кои?

— Те.

— Мислят, че ме притежават!

— Кои са те?

— Баща ми. И всичките му дейни подчинени. Направи това, направи онова. Даян, кротувай сега. Даян, слушай какво ти говорим! Да ти се доповръща от тях.

Даян е пресушила чашата си. Моята е все още наполовина пълна. По погледа й виждам, че започва да се напива. Налива си още едно питие и пуска нова плоча. „Хотел Калифорния“. Има уредба за дискове, но тази вечер пуска само плочи от седемдесетте. On a dark desert highway… Cool wind in my hair… Лек носталгичен полъх преминава през мен. Warm smell of colitas… rising up through the air… Затварям очи и се изгубвам в спомените си.

— Караш ме да си спомням за едно момче, което познавах някога — казва тя.

Отварям очи и я поглеждам, без да отговоря.

Тя отпива няколко глътки от питието си и пуска две кубчета лед.

— Казваше се Робърт. Ние го наричахме Роби.

Все още не казвам нищо.

— Всъщност не го съзнавах до тази вечер. На кого толкова ми приличаш. Но сега виждам. Напомняш ми на Роби. — Поглежда в мен и същевременно през мен. — Роби Бойд. Бяхме гаджета едно лято.

— Отдавна?

— Бяхме на петнадесет. Живеехме всеки в своя пансион.

— Той албинос ли беше?

Погледът й е объркан.

— Каза, че ти приличам на него — пояснявам.

— Не по този начин. Приличате си по душевност.

— Какво стана с него?

— Той почина.

— О!

— Автомобилна злополука.

— О!

— Разбрах случайно. Никой не знаеше, че сме гаджета. На никого не можех да разкажа. По някакъв начин никога не успях да го превъзмогна. Всеки път, когато имам връзка с някой мъж, имам чувството, че предавам Роби. Може би затова никога не успявам истински да се обвържа с някого. — Засмива се приглушено и замислено, поема дълбоко въздух и го изпуска бавно. — Понякога чувстваш ли се самотен? — пита и разрошва косата ми.

— Случва се.

— Нямам предвид… затова, че нямаш партньорка. Искам да кажа самотен!

— Понякога.

— Когато бях млада се чувствах като най-самотния човек на земята. Никога не съм имала майка. Умряла е при раждането. А татко, той… — Отпива от чашата.

— Какво той?

— Той… — Повдига рамене. — Той никога не ми е бил близък. Със същия успех можеше да е някой мил чичо. Може би това е причината така силно да се влюбя в Роби. Най-накрая бях намерила някого, ако разбираш.

— Изгубих баща си, когато бях още момче.

— Трябва да е било по-лошо — казва. — Познавал си го. Изгубил си някого, когото си обичал. Аз никога не съм имала майка, за да ми липсва.

— Така и тя не е имала празнина, която да остави.

— Или може би празнината е толкова голяма, че не съзнавам, че се намирам в нея. — Поглежда ме. — Понякога се чувствам така дяволски самотна. Дори когато съм с някой мъж.

— Можеш да се усетиш самотен и сред цяла тълпа от хора.

— Бил ли си с много момичета?

— Не много.

— А аз да! Е, не с момичета! С момчета! С мъже! И знаеш ли какво?

— Не?

— И тогава се чувствам все така дяволски самотна. И да си имал сто любовници, пак ще се чувстваш все така дяволски самотен.

Свивам рамене. Сто любовници са за мен нещо толкова теоретично, колкото и последната теорема на Ферма[87] — дори не разбирам какъв е въпросът.

Питам я:

— Ти имала ли си сто любовника?

Тя се киска.

— Такова чувство имам! Деветдесет и девет! Не знам. По някакъв начин съм имала само един — Роби. Другите бяха просто… знаеш. — Тя се накланя към мен. Аз слагам лявата си ръка около раменете й. — Понякога го мразя! — избухва тя.

— Роби?

— Не, татко! Не ме разбирай погрешно. Аз го обичам. Но има моменти, в които го мразя с цялата си душа! — Тя въздъхва, обръща се към мен и се вглежда внимателно в лицето ми. — Някой казвал ли ти е досега, че си доста сладък?

— О, да. След две-три чаши.

— Говоря сериозно. Толкова е лесно човек да те харесва.

— Даян, знам как изглеждам.

— Сладък си!

— И ти също.

Изсмива се грубо и забива пръст в ребрата ми.

— Ласкател!

Погледът й потъва в моя.

— Толкова съм щастлива, че те срещнах — казва.

— Защо?

— Защото те харесвам. Защото никога не съм срещала някого, който да прилича на теб. Който просто да е самият себе си. На когото да не му пука за останалия свят. Ти си различен.

— Почти нямам друг избор.

— Ти вярваш в нещо. Не се предаваш. Все едно срещу кого си се изправил. Винаги съм се възхищавала на хора като теб. Докато онези лайнари…

— Кои?

— Въобразяват си, че могат просто… — спира, — ако само знаеше… Oh screw’em![88] — казва със спотаена злоба.

Сега ще се случи нещо, мисля си.

Тогава тя се навежда напред и ме целува.

Първия път, когато целунах момиче, бях на шестнайсет. Тя беше на четиринайсет. Казваше се Сузане. Беше сляпа.

Целувайки Даян, се сещам за Сузи. Не знам защо. Не съм се сещал за нея от много години. Но нещо в начина, по който Даян се целува (с някаква несръчна настойчивост, сякаш едновременно иска и не иска да го прави) отваря гардероба със стари спомени. Спомням си крехкото тяло на Сузи и незавършените форми, как и всеки от нас дишаше тежко в устата на другия.

Дъхът на Даян има вкус на джин. Езикът й е необуздан червей. Не знам какво да правя с ръцете си.

Тя се отдръпва леко, обгръща лицето ми с длани и ме поглежда. Очите й са воднисти и зачервени, каквито стават очите на хората, несвикнали да пият. Но в тях има и още нещо. Гняв? Тъга? Объркване?

Без да продума, започва да разкопчава блузата си. Скован в очакване, аз следя всяко движение. Когато свършва с копчетата, тя хваща ръката ми и прокарва връхчетата на пръстите ми по сутиена си.

Поглежда ме. Bjorn the kind albino.[89] Един сред сто.

Въвежда ме за ръка в спалнята. Стените са огненочервени. На двойното легло има черна покривка, прорязана от жълта светкавица. На нощното шкафче лежи купчина лъскави модни списания.

Тя захвърля настрани покривката на леглото, пропълзява върху него и със змийски движения се измъква от полата си. Нагласила се е за случая. Червеният дантелен сутиен си подхожда с бикините. Върти се из леглото, докато ме чака. Разкопчавам ризата си и се захващам с колана. Винаги имам проблеми с него, когато трябва да го свалям пред очите на нетърпеливи жени. Разбира се, това едва ли може да се нарече често повтарящ се проблем.

Когато сядам на ръба на леглото, тя се навежда към мен и ме целува жадно. Чувствам се глупаво. Безпомощен. Знам какво би трябвало да направя, но не го правя, седя нерешителен и я оставям тя да води.

И между впрочем тя го прави, и още как. Отваря чекмеджето на нощното шкафче и изважда четири къси копринени въженца.

Усмихва се нервно.

— Искаш ли да ме вържеш?

Пияна е. Определено.

— Моля? — промърморвам. Чух я какво каза. Но някак не пасва на мястото си.

— Искаш ли да ме вържеш?

Поглеждам въженцата.

— Шокиран ли си? — пита тя.

— Не!

Сякаш не се занимавам с нищо друго, освен да връзвам жени и да ги любя до полуда.

— Шокиран си! Личи ти!

— Изобщо не съм шокиран. Чел съм за това!

— Не искаш ли? Просто кажи, ако нямаш желание!

Разбира се, че имам желание. Само дето не разбирам съвсем какво има предвид. Тя ми показва как се прави. Връзвам китките и глезените й за четирите крака на леглото. Тя диша тежко. Всеки от нас си има своите страсти.

Никога не съм го правил по този начин. Не съм благопристоен. Просто винаги съм пристъпвал направо към въпроса.

Несигурен лягам до нея. Върховете на пръстите ми я възпламеняват дотолкова, че тя не издържа повече.

Тогава възниква проблем. Никога не ми се е случвало досега. Тя все още е с бикините си. Но разкрачените й крака са здраво вързани. Ако разхлабя въженцата, магията ще изчезне. Чудя се как да се отърва от тези бикини. Накрая се отказвам. Просто отмествам на страна парчето плат.

По-късно, когато лежим вплетени под завивката, тя пита:

— Хей? Мога ли да дойда с теб? В Норвегия?

Тълкува погрешно мълчанието ми.

— Нямах намерение да се натрапвам. Извинявай — добавя.

— Не, не, не. Звучи… чудесно.

— Полагат ми се няколко седмици отпуск — продължава. — Мислех си, че ще е забавно. Да видя Норвегия. С теб.

— Заминавам за вкъщи утре.

— Няма значение. Ако искаш, ще дойда и аз.

— Разбира се.

В три часа през нощта тя ме буди.

— Предполагам си го скрил добре — пита.

Не разбирам какво иска да каже.

— Ковчежето! — казва. — Сетих се за нещо, което ти каза. Надявам се, че си го скрил добре?

Толкова ми се спи, че я виждам двойна. Пленителните близначки Даян.

— На сигурно място е — измърморвам.

— Няма да повярваш колко ги бива да намират неща. Само ако искат. Не си тръгнал срещу кого да е.

— Защо го казваш?

— Защото искам да знаеш, че съм на твоя страна. Въпреки че работя за ОМИ и тъй нататък. Разбирам, че не можеш да ми имаш пълно доверие. Но независимо какво става, винаги ще бъда с теб.

— Имам ти доверие.

— Надявам се. Но все пак, недей. Може да са пъхнали микрофон в чантата ми. Или нещо подобно. Така че, не бива никога да ми казваш къде си скрил ковчежето или нещо друго, което е важно. Нали?

— Приятел е. Не го познаваш. И ти имам доверие — казвам и се обръщам на другата страна.

Тя се долепя до мен. Гърдите й се притискат до чувствителната кожа на гърба.

Така се плъзвам отново в съня.

17.

Не съм виждал рецепциониста преди. Мъж. Висок и светлорус, прилича на арийски бог на войната. Обаче, когато си отваря устата да проговори, гласът му се оказва толкова носов, а тонът така кокетен, че ми се струва, че се подиграва с мен. След като ми хвърля един сладък поглед, той ми казва, че трябва да съм един много търсен джентълмен. После ми връчва две съобщения. Един факс и една написана на ръка бележка от кралицата на нощта, Линда. Нейното съобщение е кратко, почти без правописни грешки. Джоуселин де Уит е звъняла.

Факсът е написан на ръка върху хартия за писма на Дирекцията за управление на културното наследство:

„Бьорн! Опитах да позвъня. Къде си, по дяв…

Не успях да открия Грете. Sorry. Има ли някакви роднини, при които може да е отишла? Обади се, моля…“

К.

В стаята всичко е както го оставих. Почти. Преди да изляза, пъхнах клечка за зъби под ключалката на куфара под леглото. За всеки случай. За да убедя сам себе си, че съм параноичен глупак. Сега клечката за зъби лежи на пода.

Под душа измивам от себе си всички миризми и засъхнали сокове, останали от Даян.

След като съм се преоблякъл и преди да започна с опаковането, позвънявам на Джоуселин де Уит. Не защото трябва да говоря с нея. Ами защото съм учтив млад мъж. И защото, да си призная, съм любопитен.

Телефона вдига икономката. Въпреки че е сложила ръка на слушалката, чувам как обяснява, че се обажда господинът, който е звънял относно мистър Чарлз.

Джоуселин вдига от втори апарат.

Представям се. Бьорн Белтьо. Археолог от Норвегия.

— Археолог? — възкликва тя. — Разбирам. Това обяснява много.

Гласът й е мек и нежен и достига до мен сякаш от друго столетие.

— Обяснява?

— За Чарлз археологията беше самият живот. Въпреки че се превърна и в… Както и да е. Това беше отдавна. Двадесет години.

Нещо ме задържа.

— В Лондон няма много хора с името Де Уит — подхвърлям.

— Родът на съпруга ми е френски. Избягали в Англия по време на Революцията. Какво ви интересува за Чарлз?

Признавам, че съм звънял наслуки на единствения Де Уит, посочен в телефонния указател на Лондон.

— Стана ми любопитно, разбира се — казва. — Чудех се какво искате и кой ли може да сте. Трябва да ме извините, но Чарлз е мъртъв вече толкова отдавна. С какво мога да ви помогна?

Часът е осем и половина. След час и половина ще дойдат да ме вземат.

18.

Джоуселин има осанка на лебед, с дълга шия, грациозни движения и сънлив глас, в който се долавя ехо от кристал, лов на лисици и мързеливи следобеди под хладната сянка на беседката. Погледът й носи бодра и спокойна самоувереност. Всичко около нея показва, че никога не й се е налагало да става, зъзнейки на зазоряване, за да сложи въглища в печката. Затова и човек остава още по-смаян всеки път, когато някоя сочна псувня си проправи път в изискания й изказ и гръмне като граната от устните й.

С чевръсти движения на пръстите тя дирижира наоколо своята пълничка цветнокожа икономка. Трябва да са си разработили кодиран език. Както се случва с господари и прислуги, когато са живели заедно толкова дълго, че са се слели в едно. Икономката разбира кога махането с ръка или щракването с пръсти означава „Изчезвай от стаята и затвори вратата след себе си“, или „Донеси банановия ликьор“, или „Няма ли да предложиш на норвежеца пура?“.

Не съм бил тук никога преди. Дори районът не е същият, в който се намира къщата на Чарлз де Уит. Или на неговия призрак.

Влезли сме в стая, натруфена с полилеи и сводести прозорци, гоблени и дебели килими, барокови мебели, огромна камина и, боже мой, кахлена печка в ъгъла.

Тя хваща ръката ми и ме отвежда до болната от слонска болест камина.

— Ето го! — посочва. — Скъпият ми Чарлз и останалите. Направена е през хиляда деветстотин седемдесет и трета година.

Закачила е едно зърнесто увеличение на фотография в рамка и стъкло отпред, на почетно място на полицата на камината. Цветовете са избледнели. Мъжете са с дълги коси, тениските им са с психеделични десени. Изпълваш се със съзнанието, че тези хора се взират в теб от един заключен във времето момент.

Събрани са в групичка покрай археологическа шахта. Някои са се подпрели на лопатите. Някои са си вързали носни кърпи на главата, за да се предпазят от слънцето.

Най-отзад вляво, зад Грете, стои татко.

Грете изглежда различно. Млада и красива. Палава. Очите й блестят. Поставила е ръцете си около корема.

Отгоре на една купчина земя, така че се извисява по-високо от всички останали, се е възкачил Чарлз де Уит със скръстени ръце. Изглежда като робовладелец, който притежава цялата обречена група. Значи той е бил. Възрастният мъж не ме е измамил. Измамил е единствено съпругата си.

Не знам каква тайна крие. Или защо е инсценирал смъртта си. Или пък как е успял да живее скришом през всичките тези години. Без да бъде разкрит. Насред Лондон.

Мисля си: прекалено голям страхливец съм, за да й кажа истината.

Може ли да му е омръзнала? И да е заживял с някоя друга жена? Или е срещнал някой неустоим млад църковен помощник? Може би е открил нещо в Оксфорд през 1973 година, заедно с татко и Лайлуърт, нещо, което да го накара да прекрати съществуването си?

Мисис Де Уит ме въвежда в салон в стил Луи XVI. Там сядаме. Със скръстени крака. Подобно дух от лампа икономката се появява с кристална гарафа.

— Малко бананов ликьор? — направо настоява мисис Де Уит.

Кимвам учтиво. Дресирала е икономката да не гледа хората в очите, така че тя сипва ликьор в две малки чаши, без да срещне погледа ми. Устата ми се пълни със сладката течност.

— Ега ти готиното! — млясва мисис Де Уит. Едва ли е първият й за деня. — Какво е това, което искате да знаете? — пита и се навежда поверително към мен.

— Както казах, аз съм археолог…

— Но защо питахте за Чарлз?

— Направих откритие, което изисква някои факти да бъдат разследвани. И в тази връзка изникна името на вашия… покоен съпруг.

Банановият ликьор е като сироп в устата ми. Седя и мляскам леко с език.

— Как изникна?

Осъзнавам, че нямам идея как бих могъл да й обясня каквото и да било. Да не говорим за факта, че мъжът й е жив и здрав. Опитвам да заобиколя любопитството й.

— Споменахте, че семейство Де Уит са напуснали Франция по време на революцията?

— Чарлз бе много горд от произхода си. Frigging French frogs! Отървали са гилотината на косъм. Семейство на аристократични парвенюта, ако питате мен! Но са поддържали контакти с краля и благородниците, особено жените. Курви от висшата класа! После избягали през канала. Прадядото на Чарлз основал адвокатската кантора „Бъроуз, Прат и Де Уит“. Фирмата била поета от дядото и бащата на Чарлз по ред. Очаквало се Чарлз да наследи баща си. Той имал… възпитанието, разбираш ли. Започнал да учи право. А после, съвсем неочаквано се нахвърлил върху археологията. Професор Майкъл Макмълин бил човекът, който, така да се каже, го спечелил за археологията. За семейството на Чарлз това било бунт. Цяла шибана революция! Баща му отказваше да говори с него в продължение на години. Чак когато Чарлз защити професурата си, той се свърза с него. За да го поздрави. Но никога не му прости.

— А съпругът ви почина през…

— Хиляда деветстотин седемдесет и осма година — гласи нейният отговор.

Отговорът се вледенява в мен. Виждам пред себе си един планински връх. Едно въже. И един вързоп по склона.

Тя не забелязва емоциите, които ме разкъсват.

— Но кажете ми, младежо, какво искате да знаете? — пита пак.

— Какво знаете за обстоятелствата около смъртта на съпруга си — изпелтечвам аз.

— Търсеха някакво съкровище. Побъркани! Той бе много потаен. Обикновено ми разказваше за работата си, повече отколкото исках да знам. О, можеше да ме отегчи до полуда с приказките си. Академични глупости! Но онзи път не узнах нищо повече от това, че търсеха някакъв сандък. Някакъв проклет древен кивот!

О, небеса.

— Откриха ли го? — питам аз.

— На кого му пука, дявол го взел? Когато Чарлз умря, аз заминах при сестра си в Йоркшир. Живях при нея една година. За да… преодолея шока. Някога губили ли сте някой близък?

— Баща си.

— Тогава знаете за какво говоря. Човек има нужда от време. Тишина. Време и тишина, за да си спомни. Да мисли. Да асимилира мъката. Може би да потърси контакт с помощта на някой медиум. Знаете. Кажете, има ли документи, които Чарлз е оставил след себе си и които евентуално са ви накарали да дойдете тук.

— Само една визитна картичка. Как умря той?

— Инфекция. Беше порязал лявата си ръка. Дреболия… всъщност.

— Която му е струвала живота?

— Раната се инфектирала. На всяко друго място би било относително безопасно.

— А те къде са се намирали?

— Далеч от хора! Докато успели да го занесат до болницата, вече имал гангрена.

— Къде?

— Ръката, нали ви казах! Ампутирали я. Цялата ръка! Но безмозъчните павиани — pardon, my french, не били свикнали да се справят със сложни случаи. Той умрял два дни след ампутацията.

— Но къде?

— В някаква шибана джунгла!

Няколко секунди не казвам нищо, преди да попитам:

— Джунгла?

— Точно това казах, нали?

— Имате предвид… в Африка?

Тя повдига очи към небето.

— Със сигурност нямам предвид Оксфорд Съркъс[90]!

— Случайно да не се е случило в Судан?

— Защо питате, след като през цялото време знаете отговора?

— Как са завършили разкопките?

Тя тръсва глава.

— Нямам представа. Да си кажа честно, никога не съм мислила за това? По-точно казано: не ми пука! Преди да умре, той ми е написал писмо. Писмо за сбогом, както щеше да се окаже.

Тя щраква с пръсти. Икономката, която стои като някой скован, дебел Буда в един ъгъл, се съживява, отваря писалището и донася една кутия. Вътре в кутията лежат пет листа хартия, изписани на ръка и вързани заедно с черна копринена панделка. Тя развързва възела и ми подава крехките листове.

Аз се колебая.

— Хайде! — заповядва тя.

Нил, Южен Судан

Понеделник, 14 август 1978 г.

„Моя мила Джоуси!

Какъв лош късмет! На път от палатковия лагер към полето на разкопките проявих невнимание (без коментари, благодаря!), препънах се в един корен и паднах по стръмен склон от чакъл и глина. Не се плаши, мила, не беше кой знае какво падане, но леко си изкълчих коляното и един остър камък разряза ръката ми. За кратко кървеше лошо, но едно момче превърза раната и ми помогна да се върна в лагера. Тогава се оказа, че не можем да намерим комплекта за първа помощ. Типично, нали? Макмълин ми нареди да остана в палатката, за да бъда в покой днес и раната да може да зарасне. Не е толкова ужасно дълбока, така че се надявам да не се налага да я шият.

Но трябва да погледнем и от добрата страна, тъй като сега седя в палатката и скучая, така че поне имам възможността — най-накрая! — да ти пиша няколко реда. Да, да, знам, че трябваше да пиша по-рано, но Макмълин не е от хората, които гледат на свободното време и безделието като на благо за човечеството!

По-топло е, отколкото се опасявах, тук, на юг, искрено казано, почти непоносимо, но най-лошото обаче е влагата, която полепва по мен като леко топла боя. И после, всички тези насекоми! (Но тъй като ти имаш такива сърдечни отношения с насекомите, няма да ти разказвам нито колко са големи — грамадни!!!!! огромни!!!!!!!!!! — нито пък къде ги намираме. В леглото! В обувките! В дрехите!)

Стигнахме доста далеч (или надълбоко!!! Хе-хе-хе-хе!) с разкопките. Няма да те отегчавам с археоложки подробности, знам колко безинтересно е за теб това, с което се занимавам, но все пак. Търсим останки от персийски военен поход. Не знам колко пъти съм казвал на Макмълин, че сандъкът никога не е бил у персите, а че йоанитите трябва да са го скрили в октагона в своя манастир в Норвегия. Но никой не ме слуша. Никой, освен Биргер. Да е благословен…

Ура, идва храната! Продължение по-късно, целувки.“

Нощ

„Часът е един и половина (през нощта!!!), не мога да заспя, навън мракът е пълен със странни звуци и тежки миризми.

Африканската нощ носи в себе си нещо, което никога не съм изживявал вкъщи, струва ти се, че ти шепне, все едно нещо се пробужда към живот. Не говоря за животните и насекомите, а за нещо неописуемо по-голямо. Прости ми, ако говоря несвързано.

Мисля, че ме тресе. Замръзвам, въпреки че тук, в палатката, трябва да е поне 35 градуса и влажно като в проклета оранжерия.

Раната на ръката ме боли ужасно. По дяволите, по дяволите, по дяволите…

Ще опитам да поспя. Липсваш ми, приятелко. Целувки.“

Вторник

„Така е, както се опасявах. Имам температура. Мислиш ли, че може проклетият разрез да се е инфектирал?

Не се тревожи, Джоуси! Макмълин реши да ме върне обратно в селото, където има болница. Ще ни отнеме един ден ходене пеша и един ден с джипа. Да си призная: ужасно ме е страх!“

Вторник вечер

„През целия ден лежах като парче безжизнено месо на носилката. Осем човека се редуваха да ме носят. От местните. Говориха си и се смяха, а аз не разбирам и дума от онова, което казват. За щастие Макмълин изпрати и двама англичани с мен — Якобс и Кенеди. Те ми правят компания, въпреки че не успяваме да си кажем много в тази горещина!

Жегата и влагата не се издържат. Джунглата е гъста и знойна, на мили съм от най-близкото море, но въпреки това ме мъчи морска болест.“

Сряда вечер

„Трябва да ти кажа нещо, Джоуси. Раната замириса. Отначало си мислех, че е от потта, но след това и другите започнаха да го усещат и когато махнаха превръзката, вонята се измъкна оттам като отровен облак. Не съм сигурен дали една бактериална инфекция може да мирише така или раната е гангренясала. Страх ме е от най-лошото. Да си кажа право, не се чувствам особено добре. Този следобед започнах да повръщам. Но за щастие вече стигнахме до колите. Бяхме решили да лагеруваме тук тази нощ, но другите смятат, че е най-добре да потеглим веднага, въпреки че е такъв ад да се шофира по тези пътища посред нощ. Дълбоко благодарен съм за жертвоготовността им.

Трябва да свършвам, тръгваме!“

Четвъртък сутрин

„Каква нощ! Ще ти разкажа повече по-късно, когато се прибера вкъщи.

Когато най-накрая пристигнахме в болницата тази сутрин, настана голямо оживление. Мисля, че никога досега не са имали бял пациент. Това е плюс — ще се отнасят с мен като с бог, паднал от небето.

Сега чакаме лекаря. Трябва да го доведат от едно село на няколко мили от тук. О, боже, толкова съм притеснен, Джоуси! Вонята е противна. Трябва да е гангрена. За щастие все още е рано.

Не се чувствам съвсем тип-топ.“

Петък вечер

„О, Джоуси, Джоуси, Джоуси, любов моя!!! Трябва да ти кажа нещо ужасно. Трябва да бъдеш едно смело момиче заради мен, обещаваш ли!

Отрязаха ми ръката, Джоуси!

Чуваш ли! Ампутираха ръката ми!!! О, господи. Когато погледна наляво, виждам само един чукан с окървавена превръзка! Гангрена, както се опасявах! О, Джоуси!

За щастие болките не са толкова силни, колкото би си представил човек, но повръщам през цялото време! Натъпкали са ме с морфин!

Толкова съжалявам, че трябва да ти съобщя това по този начин!

Както и че при теб вкъщи се връща един инвалид! Трябваше да те послушам и да си остана у дома! Нямам сили да пиша повече!“

Нощ

„Липсваш ми! Не мога да спя.

Така адски боли.

Леденостудено.“

Събота

„Мила, любима, Джоуси днес… (нечетливо)… и аз… (нечетливо)… за свещеник.

Но… (нечетливо)… Моя Дж(оуселин)! Обичам те!… Можеш ли да ми простиш… (нечетливо)“

Нощ

„Часът е (нечетливо)

джоуси, треската ме (нечетливо)

толкова съм уморен!!!!

Ще пиша по-к…“

Пленителна измислица. Чарлз де Уит трябва да се е хилил злобно, докато е описвал собствената си смърт. Първите страници са изписани със солидни, наклонени надясно букви, вдълбани в хартията. С усърдие е правил почерка да изглежда все по-слаб и нечетлив. Към края буквите са неясни.

Оставям листа настрана.

— Умрял е по някое време през нощта срещу неделя — изрича просто мисис Де Уит. — Намерили го с листовете хартия в леглото.

Не знам какво да й кажа.

— Бива си го сбогуването, а? — казва тя.

— Трябва да е било ужасно да прочетете това писмо!

— Донякъде. Едновременно почувствах, че съм присъствала. Знаех как се е случило. Какво е мислил и чувствал. Ако разбирате какво искам да кажа. Макмълин донесе лично писмото със себе си от Африка. И ми го предаде.

Отпива от ликьора. Аз ставам и се връщам при снимката пред камината. Мисис Де Уит ме следва с малки бързи крачки.

— Знаете ли кой е това? — питам и посочвам Грете.

Мисис Де Уит изсумтява.

— Тази развратница! Една шибана нимфоманка от Норвегия.

В този момент й светва, че аз също съм норвежец. И че жената, теоретично погледнато, може да е майка ми. И това да е причината да съм дошъл.

— Познавате ли я? — пита смирено.

— Донякъде — лъжа аз. — Преподаваше в университета.

— Тя забременя — продължава тя.

Стоя и се пуля.

— Забременя? — пелтеча. „От татко? — питам сам себе си. — Или от Де Уит? Та нали той сам каза, че са били любовници.“ Но не посмявам да задам въпроса.

— Всички се преструваха, че не знаят — изсумтява тя отново.

Посочвам Чарлз де Уит.

— А това — произнасям тихо, трябва да се напрегна, за да не издам в какво състояние се намирам, — това е вашият покоен съпруг?

— О, боже, не! — смее се тя. — Не че бих имала нещо против.

Хихикайки заради фриволната си забележка, тя посочва един скромен, смугъл мъж, клекнал в най-задния ляв ъгъл на снимката. Изглежда като недоволен испански търговец.

— Това е моят Чарлз! Бог да го богослови.

— Но… — питам аз, неразбиращ, и забивам нокътя на показалеца си в мъжа, който се издига най-високо по средата на снимката. — Кой е този?

— Този — казва тя весело, — е ръководителят на разкопките. Един всепризнат археолог и учен. Добър приятел на моя Чарлз. Не споменах ли за него? Майкъл Макмълин!

19.

Колата за пренасяне на мебели е голяма колкото танкер и изпълва тротоара по продължението на „Шефийлд Теръс“, така че пешеходците са принудени да се движат по самата улица. Моля шофьора на таксито да почака. Изпълнен с необясним страх, сякаш от деня на Страшния съд, изтичвам до един от хамалите. Той има тъпи очи и ръце като стволове на дървета. Питам за собственика на къщата. Той не ме разбира. Вика към един тип, който трябва да е шефът. Повтарям въпроса. Те ме гледат и безсрамно се смеят на акцента ми. За тях съм някаква циркова атракция посред бял ден, една бледа като смъртник развълнувана кукла на конци, която виси и подскача пред самото им лице.

— Собственикът на къщата? — повтаря накрая шефът. — Dunno nuthin’bout’im.[91]

— Кой е живял тук — викам, за да заглуша един преминаващ мотоциклет. Те свиват рамене. — Важно е — упорствам, — аз съм чуждестранен хирург, става въпрос за трансплантация на сърце. Спешно е! На карта е заложен животът на дете!

Те се споглеждат несигурни, после ръководителят влиза в контролното отделение в колата и поисква централата. Когато се връща, изглежда объркан.

— Трябва да сте получили грешен адрес, това е жилище под наем, нали така? — казва. — Не знаем името, не можем да разкриваме самоличността на клиентите си, нали така, company policy[92]. — Вниманието му е отвлечено от петте лири, които пъхам в джоба на ризата му, и той се привежда по-близо до мен. — Освен това трябва да говорите с властите, нали, тези, които притежават жилището. Това не е кое да е жилище, нали така?

Естествено може да се дължи на съвпадение. Съвпаденията могат да бъдат забавни. Понякога се навързват и създават модел.

Чарлз де Уит, приятел на татко от студентските години, негов колега и изследовател в Оксфорд, си отива в суданската джунгла една нощ през август 1978 година. Само малко повече от месец след като татко загива при нещастен случай, който полицията приключва, поради липса на доказателства.

Липса на доказателства.

Побиват ме студени тръпки от тази формулировка. Сякаш знаят. Но не съвсем.

Лондонската географска асоциация е затворена в събота. Но аз продължавам да звъня, докато един кисел глас не отговаря на домофона. Питам за Майкъл Макмълин. „Затворено е“, отговаря пазачът. Повишавам глас и отново питам за Майкъл Макмълин, важно е. „Трябва да дойдете отново в понеделник“, казва той. Моля го да се свърже с Макмълин и да му предаде, че Mr. Belte from Norway[93] го търси, ужасно важно е да получи това съобщение. Гласът пращи. „Белтьо! — изкрещявам толкова високо, че минувачите ме поглеждат уплашено и се забързват напред, — Tell him the crazy albino wants to talk with him!“[94]

Жуженето прекъсва.

Позвънявам няколко пъти, но той не отговаря. Представям си го зад лещата на камерата за наблюдение: дебел и самодоволен, на сигурно място зад дебелите врати, наблюдаващ ме в камерите. С устни оформям думите „You call MacMullin right now you motherfucking son of a bitch!“[95]. Възможно е да не ме разбира. Показвам му среден пръст и изтичвам към таксито.

То е потеглило. Шофьорът дори не си получи парите.

20.

— О, боже! Вие ли сте? Вече?

Дори и изкривен през домофона на ОМИ, разпознавам гласа на моята стара приятелка, сивокосата баба с плетката. Оставям най-многозъбата си усмивка да блесне срещу камерата и махам с два пръста.

Езиците са забавно нещо. Езикът ни различава от животните. Вече. Толкова невинна дума. Но издава много. Издава, че тя е знаела, че идвам. Защото някой й е съобщил, че съм на път.

— Милостиви боже! Тук всъщност все още няма никой. Никой не каза, че… — Докато тя говори, едно изжужаване на вратата ме пуска вътре и влизайки, виждам я как все още стои зад бюрото с пръст на копчето и говори с мен по домофона. Палтото й е преметнато през ръката. Не знам дали току-що е дошла. Или тъкмо е щяла да си тръгва. Гледа ме с набръчкано, изплашено изражение. Жал ми е за нея. Не знае какво да прави с мен.

— Работите ли днес? В събота? — питам.

— Съвсем не. Имам предвид… не, обикновено не. Но днес… Уфф, не знам… Какво искате?

— Трябва да говоря с Макмълин.

Лицето й губи част от напрегнатото си изражение. Поклаща глава.

— О. Много странно. Той тръгна. Надяваше се да бъдете тук. Имали ли сте уговорка? Да се срещнете… За да тръгнете към летището… Той каза, че ако вие… — Тя спира и оставя палтото върху облегалката на стола. — Както и да е. Скоро ще е тук. Да отидем в кабинета, а?

Тя ме следва по мраморните стълби и по колонадата. Акустиката подчертава, че сме сами в цялата сграда. Преминаваме по мозайката, покрай вселената на мистър Антъни Лукас Уинтроп-младши и покрай още един ъгъл. И така вече стоим пред двойната катедрална врата, водеща към кабинета на Майкъл Макмълин. Името му е монтирано в тъмното дърво с малки, скоро почистени месингови букви. Когато държиш цялата власт в свои ръце, можеш да си позволиш да бъдеш дискретен.

Чакалнята към кабинета на Майкъл Макмълин е голяма колкото една норвежка конферентна зала. Покритият с паркет под блести. Секретарското бюро стои до луксозна френска офис гарнитура, където гостите могат да седнат и да почакат, докато негово превъзходителство не благоволи да ги покани в самото светилище. Лавиците се превиват под тежестта на първите издания на книги, за които само сме чели. Два прозореца гледат към улицата; дълбоки шахти навън към светлината. Големият ксерокс и компютърът са избутани в най-тъмното място на помещението. Вратата, водеща към самия кабинет — седалището на Макмълин, е снабдена с една обикновена и с две секретни заключалки. Касата на вратата е подсилена с метал.

На стената мига червена крушка върху кутия с наредени по панела цифри. Обикновено Макмълин трябва да се чувства като едно щастливо и в безопасност касичка-прасе в най-сигурния сейф на света.

— Можете да седнете и да почакате — казва бабата. Задъхана е. След това излиза от чакалнята с гръб към вратата и затваря вратата.

Сядам на перваза на прозореца. Докато зяпам надолу към улицата, обмислям какво ще кажа на Макмълин. Не минава особено дълго време преди едно бежово BMW 745 да завие около ъгъла. Кара толкова бързо, че една жена трябва да скочи от участъка за пешеходци отново на тротоара. Затова привлича вниманието ми. Ненавиждам груби шофьори.

Долу на тротоара колата спира рязко. Гумите почти изсвирват. Излизат четирима души. Шофьора не съм го виждал никога преди. Следва Макмълин (наричан още Де Уит). И моят добър, стар приятел Греъм Лайлуърт.

Четвъртият мъж обаче е този, който ме притеснява. Срещали сме се и преди. Кинг Конг.

Чудя се защо ли влачат със себе си своя трошач на пръсти, щом само ще говорят с мен.

Затваряйки вратата на чакалнята от външната страна, чувам, че свитата е пусната със същото изжужаване долу на първия етаж.

Бабиният глас:

— Той е горе!

Събувам си обувките и се затичвам по колонадата с по една обувка във всяка ръка. Когато виждам четиримата мъже по стълбите, отскачам встрани и се притискам към една колона.

Ако, преминавайки, се обърнат встрани, ще ме открият. Но не го правят.

Изчаквам да завият около ъгъла, преди да изтичам към стълбите и да се втурна по стъпалата. Най-долу си обувам обувките.

Бабата се обръща.

— Но… вие ли сте? — пита тя озадачена и гледа надолу-нагоре по стълбите. — Тук?

— Така изглежда.

Горе, от кабинета на Макмълин, се чува вик.

— Но… — изрича тя и прави крачка към мен, докато преминавам. Сякаш има черен колан по жиу-жицу и възнамерява собственоръчно да ме хвърли на пода.

— Спрете го! — извиква някой.

Тя подтичва след мен към вратата, хленчейки уплашено.

Втурвам се на улицата и изчезвам.

21.

Куфарът на Даян стои подреден в антрето. По изражението на лицето й човек може да реши, че последните пет часа е седяла върху него и ме е чакала.

— Най-накрая — озъбва се тя. — Къде…

Прекъсвам я.

— Мисля, че са ги убили!

Даян не успява съвсем да затвори устата си.

— Трябва да тръгваме! — мрънкам.

— Кой… — пелтечи тя, — кого е убил?

— Татко. И Де Уит.

— Кого са убили?

— Те са били убити.

— Вече не разбирам нищо! Защо са били убити?

— Знаели са нещо.

— О, боже. За кивота?

— Не знам. Но са умрели почти едновременно. При злополуки.

— И?

— Трябва да има някаква връзка.

— Не мисля…

— Даян! Нищо не знаеш за това. Ела! Готови ли са ти нещата? Идвай, тръгваме!

— Толкова ли е спешно?

— Те са по петите ми!

— Почакай малко.

— Нямаме време!

— Кой е по петите ти?

— Макмълин! Лайлуърт! Кинг Конг! ЦРУ! Дарт Вейдър!

— Ех…

— Идвай сега!

— По петите ти?

— Изплъзнах им се в последния момент. Преди да ме пипнат!

Тя ме гледа разтревожено.

— Бьорн… Не мислиш ли, че преувеличаваш мъничко?

— Даян!

— Добре! Тръгваме, тръгваме! Твоят багаж долу ли е?

— Ще остане в хотела.

— Но…

— Имам паспорт и пари.

— Бьорн, страх ме е. Какво се е случило?

— Ще ти разкажа по-късно. Ела! Трябва да побързаме, ако искаме да хванем полета.

— Но не трябва ли…

— Не трябва ли какво?

— Да се обадя на татко.

— Сега?

— Ами, той…

— Обади се от летището! Обади се от Норвегия!

— Ще отнеме само минута. Половин!

— Звъни тогава! Побързай!

Даян вдига слушалката. Гледам я. Тя ме гледа. Затваря отново.

— Не е толкова страшно — казва. — Мога да позвъня от Норвегия.

В същия момент телефонът иззвънява. Объркана, тя вдига слушалката. Отговаря с „Да“ няколко пъти, нетърпеливо, сдържано.

— Какво искаш да кажеш? — пита тя. И слуша. — Какви основания? — изръмжава. Поглежда ме и след това театрално повдига поглед към небето. — Да обясня какво? — крещи в слушалката. После затваря.

— От работата — пояснява. — Човек би си помислил, че светът ще се срути, само защото някой си е взел отпуска.

Занасям куфара до асансьора. Даян заключва, но се сеща, че е забравила да пишка. Жени! Блъсва вратата отново след себе си. Бави се цяла вечност. Задържам асансьора, като поставям куфара пред детектора и той продължава да пищи, докато вратата не се затваря зад нас. Даян натиска копче с картинка на кола върху него. Асансьорът жужи слабо. Чувствам гъдел в диафрагмата си.

В гаража тя отключва багажника на хондата. Слагам куфара й вътре.

Даян излиза на заден ход от паркинга. Гумите свирят, докато набира скорост, ехтенето е глухо. Потъвам назад в седалката и поемам въздух. Краката ме болят.

Трябва да изчакаме да се отвори пространство, за да може Даян да се измъкне от гаража и да се включи в движението. Една от колите, които преминават и която спира рязко пред отбивката към блока, е едно бежово BMW 745. Не успявам да погледна вътре. Но е невъзможно да са те.

Част втора

Синът

IV.

Тайни, лъжи, спомени

1.

Беше през лятото, когато татко умря.

Белязана от кръпките изсечени дървета и електропроводи, старата гора се разгръща сякаш напук. Изминали са двадесет години. Но затворя ли очи, все още мога да пресъздам картини и настроения от онази лятна ваканция. Закътани уютни местенца в моята частна горичка от спомени. Дългото пътуване с колата… Небето над нас беше прозрачно. Радиото пращеше, оставено на някаква нестабилна честота. Дремейки и измъчван от гадене от возенето в колата, седях на задната седалка и зяпах през полуотворения прозорец. Около ръба на канавката, над високата жълта трева, се носеха облаци мушици. Горещината беше натежала от аромати. Студени езера проблясваха като парчета огледало измежду стволовете на дърветата. Спомням си една разпадаща се дървена колиба, на път да бъде напълно разрушена от мъховете и гниенето. Полупразен найлонов плик с реклама на кафе „Али“ висеше на един клон. Изхвърлена автомобилна гума. Огромни каменни блокове. По склона ромоляха поточета, които после изчезваха в сиви бетонни тръби. Преминавахме покрай черни езерца, обвити с гъсталаци. Преглътнах надигащото се в гърлото ми. Мама ме погали по челото. Татко седеше зад волана, мълчалив и отнесен, Трюгве Арнцен до него, възбуден и крещящ, с крака на таблото. Кални следи от гумите на работни машини пресичаха горското шосе. Горски стопанства със заковани прозорци и обрасли дворове. Надгробни камъни на времето за стопанствата.

На пън в един от дворовете седеше старец и дялкаше нещо. Като забравен горски дух. Или някой стар чичо, замръзнал във времето. Той не погледна нагоре. Може би не съществуваше.

Пътеката се извиваше по едно тревисто хълмче нагоре от мястото за паркиране. Между дърветата беше тъмно. На оскъдната светлина изсъхналите корени изглеждаха като вкаменени змии. Влажният мъх се издуваше над пъновете. Татко мълчеше. Мама си тананикаше. Трюгве вървеше малко след нея, а аз накрая. Трябва да сме изглеждали като четирима изгубили се шерпи. Планинският въздух струеше над нас, свеж и хладен.

— Лилебьорн!

Далечен и топъл, гласът на мама се промъкна в съня ми. Като милувка.

— Бьорнеман?

Дори и през платнището на палатката слънцето ме заслепяваше. Часът бе малко преди девет. Потърсих с поглед Трюгве, с когото делях една палатка. Спалният му чувал лежеше празен; леко издут, наполовина усукан, като изоставена змийска кожа. Сънен, аз се пъхнах във влажния мрак на собствения си чувал.

— Малкият ми принц! Бьорн!

С жужащ звук мама отвори ципа и пъхна глава в палатката. Едно ангелско лице, обрамчено от необуздани коси.

— Закууусскааа! — изпя тя.

Започна да дърпа чувала ми. Аз започнах да се съпротивлявам. Решително. Напоследък бях започнал да се събуждам с ерекция, но едва ли можех да кажа на мама.

Закуската беше сервирана върху хартиени чинии на полянка между палатките. Филии хляб, нарязани грубо с ловджийски нож. Масло. Салам. Овчи наденички. Сладко от малини. Яйца и бекон, изпържени до черно на примус.

Трюгве ме пошляпва приятелски по рамото. Не се беше бръснал от няколко дни.

На мама не й харесваше, че татко се катери. Двамата с Трюгве й бяха демонстрирали осигурителната екипировка. Въжета и клинове, болтове и карабинери, осигуровката при слизане с рапел. Но това не помогна. Страхуваше се да не се случи нещо.

След закуска с нея се разходихме до езерото да поплуваме. Повърхността беше тъмна и гладка. Попитах я дали смята, че в тръстиката има пиявици. Според нея нямаше. Влязохме и усетих хладината на водата. Около нас плуваха водни лилии. Като в някое омагьосано езеро. Преплувахме езерото и се покатерихме на една огряна от слънцето скала. Мама затвори очи и скръсти ръце зад главата си. В гората излетя птица, но аз не успях да я видя. С мързелив поглед следях как капките вода се стичат по тялото на мама. С резки движения, като дъждовни капки по прозорец, те се процеждаха по кожата й и капваха на скалата, откъдето ги чакаше дълго изпаряване, докато се завърнат вкъщи.

Ето още един момент:

Хванах две риби и бях много доволен от себе си; подсвирквах си през целия път на връщане към лагера. Въдицата почиваше на рамото ми. Рибите бяха в един найлонов плик и смърдяха.

Нямаше никой, когато се върнах.

Опрях въдицата на едно дърво и закачих плика на един прекършен клон, да не би някоя сибирска белка или мечка гризли да вземе рибите.

И така: гласът на мама през платнището на палатката: „Ти, глупчо!“.

Сепнах се. Около мен гората бе тиха. Аз бях дух, който се рееше невидим, безшумен около палатката.

Гласът й не беше такъв, какъвто го познавах. Нещо непознато беше се промъкнало в него. Нещо противно. Което не бе предназначено за моите уши.

Нежен, мек, изпълнен с лепкава влага.

Дълбоко, развеселено мърморене, идващо от спален чувал.

Стоях съвсем тих в пирена. Слушах.

Мама (като въздишка, почти недоловимо): „Толкова си добър!“.

Тишина.

Мама: „Хей. Не сега“.

Дразнещ смях.

Мама (игриво): „Не!“.

Тишина.

Мама: „Хей, може да се върнат всеки момент!“.

Раздвижване.

Мама (гукайки, стенейки): „Хееейй!“.

От дълбините на спалния чувал изръмжава диво животно.

Мама (смеейки се): „Ти си абсолютно луд!“.

Пауза.

Гукане.

Тишина, изпълнена със звуци. Вятърът в дърветата. Далечният тътен от реката. Птиците.

Гласът ми, тънък, слаб: „Мамо?“.

В продължение на един дълъг момент стояха тихи. След това ципът на палатката изжужа. Трюгве изпълзя и се огледа. Когато ме видя, протегна се сънливо и се прозя.

— Върна ли се вече?

— Хванах две риби. Мама тук ли е?

— Две? Наистина! Големи ли са?

Откачих плика от дървото и ги показах.

— Мама тук ли е?

— Точно сега не. Искаш ли да отидем и да ги почистим?

Хвана ме за ръка. Никога преди не беше го правил. Колебаех се.

— Не искаш ли да отидем и да ги почистим? — попита нетърпеливо и ме издърпа навън от лагера.

Така отидохме и почистихме рибите. Стана бързо. Когато се върнахме, мама седеше на големия камък и се печеше на слънце. Усмихна се на Трюгве, леко извинително, палаво. Според нея рибите изглеждаха чудесно и обеща да ги изпържи за обяд.

Когато се върнеш назад в спомените си, оказва се, че именно малките епизоди са онези, от които е трудно да се освободиш. Докато главното, което мислиш, че ще е там и ще си го спомниш до най-малкия детайл, мъждука неясно в паметта ти.

Рано една сутрин тръгнах с татко на лов. Той ме събуди в четири и половина. Нито мама, нито Трюгве искаха да дойдат. Но Трюгве ми намигна бодро, докато се обличах. Беше напълно буден, готов да стане и да повали дузина дървета с малката си скаутска брадвичка.

Слънцето светеше бледо. От поточето излизаше студена пара. Долу в долината, до голямото езеро, мъглата простираше дълги езици навътре в гората. Треперех. Скрежът на съня ме вледеняваше. Умората лежеше като мокър памук зад очите.

Вглъбени всеки в своите мисли, с татко вървяхме нагоре покрай реката и покрай скалите, където се катереха. От реката идваше студен полъх. Татко носеше уинчестъра през рамо. Патроните тежаха в джоба на анорака ми и почукваха един в друг като малки камъчета, удрящи се в брега на реката.

Гората беше дива и непроходима. Повалени стволове на дървета, пукнатини, склонове, покрити с пирен, небето като замъглено огледало над короните на смърчовете. Мочурлива почва и вадички жвакаха под подметките ни. Усещаше се остра миризма на прогизнал мъх и застояла вода. Разцепени пънове, дървета, изкоренени от вятъра, папрат по осветяваните от слънцето места. Някъде нагоре по хълма се обаждаше птица. Същият тон отново и отново. Как не полудяваше от това? Светлината беше кристалносиня и ти се струваше, че можеш да я докоснеш.

На границата на един обрасъл с бурени обезлесен участък, до един смърч, отдавна повален при буря, татко спря и се огледа. Кимна. Цъкна няколко пъти с език. Направи знак, че ще спрем там. Аз му подадох шепа патрони. Той зареди оръжието. Татко се надяваше на червена лисица. Искаше да има препарирана лисица в антрето. Такава, която да показва, когато ни дойдат гости, подхвърляйки небрежно: „Тая застрелях миналото лято. В района на Ювдал“.

Лежахме тихи и гледахме към голото място. Миришеше на листа, трева и мочурлива почва. Птици пееха и тракаха, скрити в растителността. Но все още бе рано и чуруликането звучеше вяло и като по задължение. Не беше лесно да се лежи тихо. Всеки път, когато се прозявах, татко ми казваше: „Шт“. Съжалявах, че бях тръгнал. Мама бе онази, която толкова искаше да се отърве от мен.

Аз го видях пръв. Излезе величествено от гората на отсрещната страна на поляната. Вятърът беше срещу нас, така че не ни подуши. Прекрасен лос.

Бавно и грациозно излезе на голото място. Подръпна си няколко листа от една ниска бреза и огледа пейзажа със собственическо изражение. Кожата му беше червено-кафява и лъскава. Като бронз. Разклоненията на рогата образуваха корона.

Погледнах татко. Той поклати глава.

Животното се приближи още по-близо. Почти не смеехме да дишаме. Бяхме се снижили възможно най-близо до ствола.

Изведнъж лосът тръсна глава.

Направи крачка назад.

Обърна се с подскок.

Тогава дойде изстрелът.

Рязко извъртях глава. Уинчестърът на татко лежеше между нас, долепен до ствола.

Той долепи показалец до устните си.

Лосът падна на колене и се опита да се завлече на безопасно място. Следващият куршум го повали. Той се претърколи настрани. В продължение на няколко ужасяващи секунди той лежеше, риташе и се тресеше.

Някъде надолу от обезлесения участък прозвуча триумфален вик. След това още един.

Понечих да се изправя. Татко обаче ме задържа.

Бяха двама. „Бракониери“, обясни ми татко по-късно. Приближиха се, газейки през папратта и едва покаралите листа. Единият нададе индиански вик.

Спряха пред мъртвото животно. Стояха, поклащайки се, и му се възхищаваха. Единият извади от джоба си малка бутилка, отпи няколко глътки и я подаде на приятеля си. Отстрани на бедрото си имаше дълъг нож в калъф. Освободи ножа и се оригна. Докато приятелят му държеше пластмасова чаша от термос под гърлото на животното, той направи разрез в сънната артерия. Напълниха чашката с кръв. И я смесиха с алкохола от бутилката.

След това пиха.

Като хванаха предните му крака, те преобърнаха лоса по гръб. С едно-единствено дълго движение, единият мъж разпори корема му. С противен, клокочещ звук, той издърпа червата на земята. Метър след метър стоманеносиви черва, от които излизаше пара. След това дойде ред на остатъка от вътрешностите. Вонята достигна на вълни до мен и татко.

Двамата клекнаха. Намериха онова, което търсеха. Топлото сърце. Мъжът с ножа изплези върха на езика си в ъгълчето на устните си и присви съсредоточено очи, докато разрязваше сърцето на две. Сякаш извършваше сложна сърдечна операция. Насред тъмната гора. Той даде на приятеля си едната половина.

След това се заеха да ги изядат.

Прилоша ми. Чувах ги как мляскат. Кръвта течеше по брадите им.

Татко ме придържаше, докато повръщах безшумно.

Те разрязаха животното на части и повлякоха трупа със себе си надолу през поляната, като същевременно викаха и пееха. Когато татко и аз някак си се изправихме на крака, главата на лоса лежеше на земята и ни гледаше втренчено.

Мухите вече бяха на път да предявят претенции върху остатъците. На границата с гората чух ято гарвани.

Има хора, които смятат, че ставаш вегетарианец, за да се правиш на интересен. Може и да е така. Разбира се, мнозина никога не са имали избор. Били са принудени да убиват. От жаждата за кръв. Но не и аз.

2.

Грете не е вкъщи.

Не съм и очаквал нещо друго. И все пак от пет минути стоя долу на улицата и милвам звънеца й с надеждата, че домофонът внезапно ще застене. Или че тя ще се появи иззад ъгъла с едно изненадано „Здрасти, Лилебьорн!“ и с пазарска чанта след покупки в „Рема 1000“[96].

Трамваят от Фрогнер издрънчава покрай мен, стенещ, подобен на купчина скрап. Не преувеличавам, не съм далеч от истината за външния му вид. Над мен, на гранитната козирка, похотлив сатир се търкаля с нимфа. Мотивът ми напомня за Даян и мен.

Вчерашният ден е като изваден от филм, който едва-едва помниш. Почти като сън. Не съвсем реален. Опитвам се да си припомня задъханото бягство към Хийтроу, полета към вкъщи, дългото пътуване с Бола от Гардермуен до къщата на баба при фиорда. Но не успявам напълно да възстановя рода на картините.

Стигнахме до къщата рано вечерта. Езерото се стелеше спокойно. В таванската ми стая, сред книгите за момчетата Харди и седмичниците, и раздърпаните издания на Де Бесте от 1969 година, сред мириса на затоплен от слънцето прах, ние се любихме лятно-сладко и буйно. По-късно вечерта тя извади копринените си въженца и поиска да я вържа и да го направим отново. Малко по-грубо. Продължихме така известно време. Накрая освободих Даян и оставих копринените въженца да висят от четирите колони на леглото.

През нощта се събудих, защото я чух, че плаче. Попитах какво не е наред. Но тя отговори, че не е нещо, за което да се безпокоя. Лежах и слушах дишането й в топлия мрак на нощта.

Една стара жена, кретаща по тротоара, е впила поглед в мен. Спира и оставя торбите си.

— Какво искаш? — изтърсва право в лицето ми. Високо и предизвикателно. Сякаш притежава сградата. И тротоара. И големи части от центъра на Осло. И е забравила слуховия си апарат.

— Търся Грете Лид Вьойен — казвам. Също толкова високо. Както нетактичните хора говорят, когато се обръщат към възрастни или умствено изостанали хора.

— Госпожа Вьойен? — пита. Все едно Грете някога е била нечия „госпожа“. Гласът й става по-мек. — Няма я вкъщи. Взеха я.

— Кой?

Въпросът идва малко прекалено бързо, малко прекалено рязко. Тя ме поглежда изплашено.

— Кои са те наистина? — пита тя.

— Някой приятел?

— Линейката! — отговаря.

Грете седи изправена в леглото. „Афтенпостен“ лежи разгънат върху завивката.

— Лилебьорн!

Гласът й е тънък. Лицето й изглежда като череп, облечен в прекалено много кожа. Ръцете й треперят и карат вестника да шумоли. Звукът напомня на сухи листа на вятъра някоя ранна сутрин през ноември.

— Опитвах да ти се обадя неведнъж от Лондон. Много пъти — казвам.

— Не си бях вкъщи.

— Не знаех, че са те настанили в болница.

— Само за няколко дни. Аз съм жилава пръчка. Не искам да те натоварвам.

— Говоря сериозно!

— Знам, знам. Но не искам да досаждам.

— Как се чувстваш?

— Не е толкова важно. Как мина? В Лондон?

— Доста объркващо.

— Какво откри?

— Че знам по-малко, отколкото когато тръгвах.

Тя се засмива тихо.

— Така е със знанието.

Сядам на ръба на леглото и хващам ръката й.

— Трябва да ми кажеш нещо — казвам.

— Питай, момчето ми!

— Кой е Майкъл Макмълин?

— Майкъл Макмълин… — промълвява тя тихо.

— И Чарлз де Уит?

Бавно очите й се завъртат, вътрешната страна се превръща в екран за спомените.

— Майкъл… — Тя спира, нещо се случва с гласа й. — Той е близък и добър приятел! Беше ми наставник, когато гостувах като лектор в Оксфорд. Да — лицето й придобива загадъчно изражение, — повече от наставник. Много повече. Умен и добър човек. Ако всичко бе било различно, може би той и аз щяхме… — Тя затваря очи и прогонва мисълта с усмивка. — Поддържахме контакт през годините.

— А Де Уит?

— Чарлз де Уит. Приятел и колега на баща ти. Той работеше върху монографията, заедно с баща ти и Лайлуърт. Сладък малък англичанин, странна птица, женен за доста злобна дама. Той умря. В Судан. Раната му гангреняса.

— И ти знаеше всичко това?

— Разбира се. Те ми бяха приятели.

— Но не ми каза нищо.

Поглежда ме учудено.

— Защо да го правя? Ти попита ли? Защо да е важно за теб?

Стисвам леко ръката й.

— Имам още един въпрос? — Колебая се, защото знам колко налудничаво ще прозвучи. — Възможно ли е да са го убили?

— Кой кого да е убил? — Грете реагира съвсем естествено: с учудване.

— Възможно ли е някой да е убил Де Уит?

— Какво говориш? — Гледа ме изучаващо. — Кой би направил нещо толкова ужасно?

— Макмълин?

— Майкъл?

— Защото Де Уит е знаел прекалено много? Или защото е разбрал нещо, което не е трябвало да знае?

Тя се засмива кратко, сдържано.

— Не, знаеш ли! Немислимо е!

— Или някой друг? Някой от ОМИ. Лайлуърт? Не знам. Някой…

Смее се.

— Чел си прекалено много книги, Лилебьорн.

— Нещо се е случило. През хиляда деветстотин седемдесет и трета година в Оксфорд.

Тя застива. Има нещо, което не иска да сподели.

— Какво беше то, Грете? Какво е било онова, което са открили? Нещо, свързано с ковчежето. Какво бе то?

Тя въздъхва дълбоко.

— Само ако имах някаква представа… Бяха въвлечени в нещо, Лилебьорн. Но не знам дали и те самите го разбираха.

— Кой?

— Баща ти. Де Уит. И Лайлуърт.

— Двама от тях са мъртви.

— Аз също трябваше да съм част от това нещо.

— Но?

Тя се обръща към прозореца. Не гледа в мен, когато изрича:

— Забременях.

Тишината набъбва.

— Непредвидено — казва. — Случва се.

— Аз… — започвам, но не знам как да продължа.

— Беше отдавна.

— Какво стана после?

— Заминах през последните месеци. Родих детето. В Бирмингам. Никой не знае за това, Бьорн. Никой.

Мълча.

— Не можех да го задържа.

— Разбирам.

— Наистина ли? Едва ли. Но така се случи.

— Имала ли си някакъв контакт с…

— Никога!

— Но как…

Вдига ръка. Лицето й е извърнато от мен:

— Не искам да говоря за това!

— Не е толкова важно. Искам да кажа… не и за мен. Не сега.

— Ковчежето все още ли е в теб?

— На сигурно място е.

— Сигурно… — промърморва тя, играейки си, опитвайки вкуса на думата.

— Грете, какво има в него?

— Не знам.

Прозвучава като извинение.

— Но какво предполагаш? — питам аз. Дали е Ръкописът Q? Или нещо съвсем друго?

Тя се надига наполовина в леглото. Сякаш се опитва да отърси от себе си болестта, слабостта, упадъка. Задъхва се от напрежение. Среща погледа ми с очи, изпълнени с опърничава възбуда.

— Знаеш ли, че някои учени смятат, че най-старите френски и британски благороднически родове са наследници на древнохристиянски родове, прокудени от Средния Изток? — пита тя.

— Донякъде.

— И че някои от днешните кралски родове произлизат от нашите библейски прадеди?

— Възможно е да съм чувал да се обсъжда тази тема — отговарям неясно. Чудя се дали лекарите не са й предписали силни медикаменти.

— Но какво знам аз?… — промърморва тя на себе си, сякаш моето недоверие е заразило и нея. — Все пак е разрешено да се гадае, нали? Да се правят заключения? Да се търсят аргументи?

През вратата чувам дете, крещящо щастливо:

— Дяядо!

— Съществува една… групировка — казва тя.

Навън в коридора някой се смее. Представям си как дядото повдига детето във въздуха.

— Не знам кой знае колко за нея — продължава Грете. Тя говори ту на мен, ту на себе си. Сякаш именно себе си опитва да убеди, а не мен. — Но знам, че съществува.

— Групировка? — помагам й.

— Корените им са в старото френско благородничество. Една организация.

— Но какво прави тя?

— Наречи го масонски орден, ако искаш. Херметическа секта. Тайна. Не знам почти нищо за нея. Никой не знае за нея!

— Тогава как… си научила за нея? — Започвам да се смея. — Искам да кажа: защо ми разказваш всичко това, щом е толкова тайно?

Тя ме поглежда бързо, остро, ядосано. Сякаш въпросът ми е прекалено глупав. Но в следващия момент изражението й омеква. Продължава:

— Може би познавам някого, който… — прекъсва се сама. — Дори и за посветените в ордена останалите членове са непознати. Всеки един познава най-много двама-трима други. Всеки знае самоличността само на един, стоящ по-горе в йерархията. Структурата е сложна и тайна.

— Накъде биеш?

— Може би те са онези, които преследват ковчежето, Лилебьорн.

— Таен орден?

Въпросът прозвучава доста недоверчиво. Снизходително може би е по-точната дума. Затова и тя не отговаря.

Питам:

— Тогава те знаят също и какво съдържа то?

Грете е забила поглед пред себе си.

— Винаги са търсели нещо. Винаги. Мисля, че това е кивотът. Всичко започва да си идва на мястото. Всички части. — Грете се взира в мен. Очите й се въртят. Не съм сигурен, че съзнанието й е напълно ясно.

Изправям се и отивам до прозореца. Силната светлина ме кара да замижа. Няколко работника издигат скеле покрай съседната сграда. Изглежда нестабилно. Но те сигурно си знаят работата.

— Изтощена си. Ще си вървя — казвам.

— Толкова безсмислено — промърморва. По-високо: — Казах му на Биргер!

Не разбирам за какво говори.

— Предупредих го! Казах му! — Тя диша тежко, преглъща, и изведнъж очите й се проясняват. Сякаш се връща обратно към реалността. Някакъв вид реалност. — Нищо не е такова, каквото човек си мисли, Лилебьорн!

Стисвам ръката й:

— Време е да си вървя. Уморена си.

— Има толкова много неща, които всъщност никога няма да узнаем. — Гледа ме сякаш има нещо, което иска да ми каже, или по скоро: сякаш има нещо, което й се иска сам да разбера.

— Знам — изричам тихо. — Но сега трябва да тръгвам.

— Толкова много, което няма да разберем — повтаря тя. — Въпреки че си мислим, че знаем. Толкова много, което също така е по-добре да не разберем. Толкова много, което не би ни донесло нищо добро, ако го узнаем.

— Какво се опитваш да кажеш?

Тя затваря очи и дори отзвукът от думите й губи смисъл.

— Страхуваш ли се, Грете? — питам.

Тя отваря отново очи.

— Да се страхувам? — Поклаща глава. — Човек не умира преди момента, когато никой вече не знае, че е съществувал — казва тя.

На връщане от болницата спирам до една телефонна кабинка. Знам, че трябваше да си купя мобилен телефон. Но се чувствам по-добре без него. Дава ми някакво абсурдно чувство за свобода. Никой не знае къде съм. Никой не може да се свърже с мен. Не и ако аз сам не поискам.

Първо звъня на Даян. Само за да чуя гласа й. Тя не отговаря. Сигурно седи навън на терасата.

После звъня на Каспър.

Той е разтревожен, разтреперан. Нахлули са при него. Както в дома му, така и в кабинета. Той не разбира защо някой би разбил и двете места. В един и същи ден! Прекалено е възбуден, за да говори с мен. Може би така е по-добре.

3.

За всеки случай паркирам Бола в една пряка по-долу от блока и се промъквам до входа между дърветата, покрай пътеката за бягане.

Преди десет години блоковете бяха грозни и еднотипни. Грозни като дявола. Днес архитектите са ги разкрасили. Нови фасади, нови цветове, нови балкони, нови прозорци.

Качвам се с асансьора до десетия етаж, отключвам и влизам в собственото си жилище. Въздухът в апартамента е застоял. Така мирише, когато съм бил на почивка. Долавям още един мирис: стара пура.

Бъркотията след влизането с взлом все още е навсякъде. Свалили са дори и спалното бельо от леглото ми. Книгите лежат на купчини по пода. Шкафовете са отворени.

Нещо не е наред. Не знам какво. Но интуицията ми се обажда отново. Не трябваше да се отбивам.

Проверявам телефонния секретар. Четири съобщения от мама. Осем от университета. Едно от ОМИ. Шест, на които не се чува нищо. И три от пискливеца, който с градиращо раздразнение настоява да се свържа с полицията.

При първа възможност!

С въздишка вдигам слушалката и правя каквото мога. Позвънявам на мама.

Тя вдига веднага, с хладен глас декламира телефонния си номер. Сякаш фамилията й е нещо прекалено лично, за да го споделя с кой да е глупак, набрал номера й.

— Аз съм — казвам.

За кратко тя замлъква. Сякаш не успява напълно да разпознае гласа ми. Сякаш съм някой идиот, набрал номера й.

— Къде беше? — пита тя.

— В чужбина.

— Опитвах се да се свържа с теб.

— Трябваше да замина за чужбина. Лондон.

— О!

— Работа — допълвам в отговор на незададения й въпрос.

— От Норвегия ли се обаждаш?

— Току-що се прибрах.

— Връзката е отвратителна.

— Аз те чувам добре.

— Звънях ти няколко пъти. Трюгве трябва също да говори с теб. Много е важно, Лилебьорн.

— Трябва да тръгвам съвсем скоро.

— Така се притеснявах за теб.

— Не бива да се тревожиш, мамо. Исках само да се извиня.

— Да се извиниш?

Преструва се, че не разбира. Но отлично знае за какво говоря. Както и знае, че аз знам.

— За… онази вечер. За онова, което казах. Не бях съвсем на себе си.

— Нищо страшно. Да го забравим!

Това ме устройва. Защото не съм сигурен доколко съм искрен в извинението си.

Разговорът преминава в баналности. Някакъв импулс ме кара да попитам дали мога да намина да поговоря с нея за нещо. Съжалявам още в момента, в който съм задал въпроса, но тя така се въодушевява, че сърце не ми дава да се отметна.

Мама казва:

— До утре тогава. — И затваря.

Аз оставам със слушалката в ръка.

Тогава прозвучава още едно щракане.

— Мамо? — питам.

Но не се чува нищо.

— Ти л’си? — казва Рогерн.

Той е напълно разсънен и облечен. Въпреки че часът е само дванадесет и половина. Запалил е фас. Погледът му гори. Засмива се и ме пуска да вляза.

Стаята мирише на сладък тежък дим. Можеш да се напушиш дори и само да задържиш глътката въздух в дробовете си. Миризмата набъбва и се надига, притиска стените и прозорците, за да си направи повече място. Рогерн се киска.

Върху шкафа в коридора лежи на купчина пощата, която е събирал вместо мен. Измежду вестниците, рекламите и сметките намирам в плик факс от института „Шимър“ до Дирекцията за управление на културното наследство, изпратен ми от Каспър. Те „имат удоволствието да поканят мистър Биорн Белтио да ги посети по препоръка от дирекцията“. И не само това: предлагат ми стипендия за пътуване и изследователска дейност, която би покрила по-голямата част от разходите. Имали така оскъден контакт с норвежките научни среди. Дават телефон и име за връзка — Питър Леви. С него би следвало да се свържа, когато и ако реша да замина. Което се надяват да направя. Съвсем скоро. Единственото, което се очаква от мен, е да позвъня.

Прибирам писмото във вътрешния си джоб и се обръщам към Рогерн:

— Имам нещо за теб.

Той изгрухтява в очакване.

Давам му компактдиска. Той раздира хартията. След като е прочел всички имена от задната страна на обложката, той свива юмрук в знак на благодарност.

— Какво си сложил в тая цигара? — питам го.

Въпросът ми предизвиква експлозия от смях. Той сочи с глава към нещо, което се намира зад мен. Обръщам се.

Едно момиченце излиза, влачейки крака от спалнята. На пръв поглед изглежда сякаш търси парцалената си кукла и малкото розово мече. Не може да е на повече от 14–15 години. Има сладко, гримирано лице и дълга до кръста катраненочерна коса. Облечена е в черни, тесни панталони и в една от ризите на Рогерн. На двете си китки и на глезените е вързала плетени ленти от кожа. На едната си ръка има татуировка, приличаща на руна или на някакъв окултен символ.

— Никол — представя я Рогерн.

Никол ме поглежда безизразно.

— Бьорн — обяснява той, — онзи тип, за когото ти разправях.

Тя потъва в дивана, мята единия си крак върху масата, докато другия качва под себе си на дивана и започва да си свива цигара. Не знам точно накъде да гледам. Лакирала е ноктите на краката си в черно. Откривам още една татуировка. На вътрешната страна на бедрото. Змия, която сякаш се извива нагоре.

— Страхотна е, а? — подхвърля Рогерн и ме побутва приятелски.

Изгубвам баланс и за малко не падам. Лицето ми пламва.

Никол гримасничи към Рогерн. Езикът й е червен и остър. На върха му има пиърсинг. Запалва цигарата. Начинът, по който изкарва дима през ноздрите си, й придава закоравял вид. Сякаш всъщност е 50-годишна, 40 от които е прекарала в някой публичен дом в Танжер[97].

Погледът й хваща моя, докато стоя и я зяпам. Не успявам да го отклоня. Въпреки че опитвам. Очите й са леденосини и много по-възрастни от тялото. Погледът й си проправя път в мен, през зениците и навътре към мозъка, тършува наоколо из най-тъмните кътчета и повдига капаци, които мислех за заключени. Промъква се гладко покрай хипофизата, стиска леко и ме кара да захълцам. След това тя ме пуска. Усмихва ми се. Сладко, като малко момиченце. Съзаклятник, който споделя моите тайни.

— Ти пак имаше гости — казва Рогерн.

— Гости ли? — питам механично. Опитвам се да подредя и проветря мозъка си след „визитата“ на Никол и не разбирам за какво говори той.

— Два пъти. Поне. Чух ги. — Поглежда нагоре към тавана.

Действителността ме цапардосва в средата на челюстта.

— Имаш предвид, че са нахлували? В апартамента ми? Отново?

— М’да. К’во мислиш да пра’иш сега? — пита той.

Нямам идея какво бих направил.

— За какво си говорите? — намесва се Никол.

— За едни неща — отговаря Рогерн.

— Какво става? — настоява тя.

— Мъжки работи! — отрязва я той.

— Пфу! — изсумтява Никол и нацупва долната си устна.

Случайно става така, че отивам до прозореца и също така случайно забелязвам червения рейндж роувър. Идва по пътя с пълна скорост.

— Ох! — изстенвам.

Рогерн проследява погледа ми.

— Дявол да го вземе! Наблюдават апартамента ти или какво?

— Проблеми с ченгетата? — пита Никол. — Яко!

— Чантата ми — просъсквам тихо.

— Момент! — отговаря Рогерн. Държи чантата с ковчежето в заключено чекмедже в шкафа с компактдискове.

— Adios! — извиква Никол след нас, докато аз и Рогерн изхвърчаваме от апартамента надолу по стълбите.

Сега стълбището е по-сигурно от асансьора. Чантата нося под ръка.

На първия етаж изчаквам зад вратата към стълбището, докато Рогерн се измъква навън, за да провери. Когато се връща, повдига театрално очи към небето.

— Колата им стои отвънка — прошепва той. — Един от тях е вътре. Асансьорът е спрял на десетия етаж!

Очите му искрят. Случващото не му се струва съвсем реално. Сякаш е участник в триизмерна, интерактивна телевизионна игра.

Вратата на стълбището се отваря високо над нас. От десетия етаж надникват надолу първо едно, а след това две лица.

Побутвам Рогерн настрани: „Излез спокойно навън и си направи една дълга разходка!“, а след това позвънявам на вратата на госпожа Улсен от първия. Вдовицата на стария ни пазач.

Асансьорът започва да бръмчи, забързани стъпки тракат надолу по стълбите.

Госпожа Улсен отваря леко вратата. Отвътре дрънчат изкуствени зъби, украшения и веригите на вратата. Тя ме измерва с присвити, преливащи от подозрителност очи. Цялото й съществуване се върти около страха да не бъде ограбена в собствения си дом.

— Белтьо е! — крещя в слуховия й апарат.

— Кой е мъртъв?

— Сигурно се сещате кой съм.

Тя кимва скептично. Поздравявали сме се на път към хранителния магазин и обратно. Говорили сме си около пощенските кутии. Но тя все още не смее да изключи възможността под външността ми да се крие зъл демон с червени очи и зъби като бръсначи.

— Трябва да проверя новия балкон — казвам й.

— Какъв кон?

— Бал-кон! Има опасност някой от тях да падне — казвам аз.

— Никога не съм чувала подобно нещо — възпротивява се тя. Поглежда чантата. Сякаш в нея е преносимият ми комплект инструменти за мъчение.

— Изпраща ме управата! — извиквам.

Асансьорът спира.

Управата е магическа дума за дърта бабка социалдемократка като госпожа Улсен. Сезам! Тя ме пуска да вляза и топурка след мен из апартамента. Той е педантично украсен и подреден. Сякаш всеки момент Дружеството на образцовите домове ще дойде на проверка. Тя дърдори за некадърни майстори и как съветът на кооперацията изобщо не е трябвало да пилее пари за нови балкони. И че тя самата всъщност е гласувала против, и че нейният Оскар, мир на праха му, никога не би одобрил подобна глупост.

Отварям балконската врата и излизам навън. За да си придам правдоподобност, правя се, че оглеждам ръба между пода и стената.

— Добри новини! Всичко е наред при вас, госпожо Улсен! — извиквам. — Балконът ви едва ли ще падне съвсем скоро.

— Едва ли? Съвсем скоро? — повтаря тя разтревожена.

— Освен това все пак сте на първия етаж. Ха-ха! В случай, че се случи най-лошото, ще ви имам предвид. Трябва да търсим положителната страна във всяко едно нещо!

Тя е на път да попита нещо. Аз я пресичам:

— Има много балкони за оглеждане, мисля да мина по краткия път!

След това се покатервам на ръба на балкона и скачам на тревата долу. Приземявам се малко накриво. Госпожа Улсен стои и гледа след мен, докато се отдалечавам, куцайки към пътечката между дърветата.

Тогава се обръщам. На десетия етаж, зад отраженията от прозореца на апартамента ми, виждам силует на мъж.

На долния етаж Никол стои на прозореца.

Махам й с ръка.

Тя маха в отговор.

От своя балкон госпожа Улсен повдига ръка и колебливо я поклаща наляво-надясно.

Изчезвам зад дръвчетата.

За да заблудя ракетите с топлинно насочване на врага, дълго обикалям по малките пресечки из квартала. Кимам бодро на сладки млади майки с детски колички. Кимам бодро на кучета и птичета. Кимам бодро на малките деца, които безцеремонно зяпат бледия луд мъж.

Накрая се престрашавам да се върна при Бола. Не са я открили, бедничката ми.

Чантата с ковчежето поставям на задната седалка. Хвърлям якето си отгоре.

4.

Градината около двореца в Долни Холменколен е обсипана с цветове. Храстите са разцъфтели нежно. Всичко е така непоправимо красиво и провалено. Дори моравата се издува самодоволно.

В продължение на няколко минути стоя на стълбите, дишайки дълбоко и учестено, преди да събера смелост да позвъня. Когато мама отваря, виждам, че е пила. Гримът й стои като хоросан върху фините бръчици. Погледът й тежи от вино и валиум. Устните изглеждат така, все едно са били целувани до смърт. За себе си отбелязвам, че прилича на съдържателна на бордей, която току-що е била посветена в някоя съмнителна религиозна секта.

— Мили мой, ти ли си? Толкова скоро? — казва мама.

Не е отправено като въпрос. Тя разбира, че нещо неизбежно я е връхлетяло.

— Аз съм. Къде е професорът?

— Трюгве? Трябваше да замине за някъде. Съвсем внезапно.

— Къде?

— Има ли значение? Случило ли се е нещо? С какво се занимаваш напоследък? Как се чувстваш?

Въпросите извират от нея. Всеки път, когато се държа необичайно, мама си мисли, че състоянието ми отново се е влошило. Че санитарите от клиниката тичат из града с мрежите си и усмирителните си ризи, за да ме търсят. Често изглежда така, сякаш тя се срамува от нервите ми. Сякаш би предпочела да ми има нещо по-конкретно. Като рак. Инфаркт. Болестта на Кройцфелд-Якоб. СПИН. Опитвал съм се да й обясня, че, грубо погледнато, мозъкът не се различава по нищо от едно сърце или бъбрек. Каша от нервни клетки и тъкани, мазнини и течност, където мислите ни — всичко, което чувстваме, всичко, което сме, в същността си може да бъде сведено до химически и електронни сигнали. И че проблемите с психиката не са нищо повече от липсата на баланс. Но мама е от хората, които подскачат от ужас, когато някога им кажат, че имат проблеми с нервите. Отдръпва се. Сякаш са намислили да й отрежат главата. И да я изядат.

Преминаваме през всекидневната в една широка дъга около персийския килим и влизаме в кухнята. Брьойер повдига глава и се оригва. Опашката удря два-три пъти по пода. Това е цялата радост по посрещането, която успява да мобилизира, преди отново да отпусне глава на лапите си.

Оставям чантата с ковчежето на пода. Мама едва ли подозира какво има вътре.

Тишина.

— Значи… искаше… да говориш с мен? — казва тя.

Мама никога не успява да се прикрие. Възнамеряваше да прозвучи правдоподобно, нещо като „О, колко хубаво, че се отби“, но всъщност излиза като хлъцване.

Вътре в себе си съм репетирал този разговор, откакто бях на десет. Така че човек би казал, че съм подготвен. Оформял съм репликите, поправял съм ги, шлифовал и полирал, опитвал съм се да отгатна отговорите на мама. Но всичко заучено изведнъж изчезва в забрава.

Гледам я. И тя гледа в мен.

Накрая отронвам само:

— Видях ви!

Не знам какво е очаквала, че ще кажа, но едва ли е било това.

— Видял си ни? — пита неразбиращо.

— На къмпинга.

— Къмпинга?

На заден фон чувам жуженето на гласове и смях, което ме обърква, докато не разбера, че в една от съседните стаи има включено радио.

Продължавам:

— Онова лято. Ти и професорът.

Всяка дума е дълбочинна бомба. Минават няколко секунди, преди да улучат. Тя потръпва. Пет пъти. Всяка от думите е ударила в целта си на дъното на нейната душа.

Отначало не казва нищо. Очите й стават прозрачни. Поглеждам надълбоко в мозъка й. Нагласен е на rewind[98]. Тя превърта времето назад като на бърза, движеща се на обратно лента. Виждам как мама преповтаря накратко онова лято. И събужда към живот избледнелите ласки на професора.

— Видял си ни? — повтаря още веднъж, за да ми даде шанса да кажа, че всичко е било шега, че не съм видял нищо, че просто стоя тук и я будалкам.

Но аз я гледам мълчаливо.

— О, господи, Лилебьорн! О, господи, приятелчето ми.

Усещам как мускулите на челюстта ми се напрягат.

Тя поема дълбоко въздух.

— Това не означаваше нищо! — избухва тя. Гласът й е хладен, сдържан. Човек би помислил, че татко е онзи, пред когото се защитава. — Не там и не тогава!

— Ти се омъжи за него. Поне нещо мъничко трябва да е означавало.

Погледът й е наранен, изпълнен с негодувание.

— Това стана после. Тогава ние… Но онова лято… — Търси думи, които не успява да намери.

— Ти изневери на татко — казвам.

— Баща ти и аз… имахме уговорка. Никога не си изменихме. Баща ти също… — Спира по средата. — Ако татко ти не бе умрял… — Думите засядат в гърлото й.

— Той беше негов приятел — настоявам обвинително.

Тя хваща ръката ми, нервно набутва пръсти между моите. Малко прекалено рязко аз отдръпвам ръката си към себе си.

— Дори по време на къмпинга продължихте с това. Съвсем пред очите ни!

— Но, Лилебьорн! Приятелче! Никога не ми е хрумвало, че… Не съм подозирала, че ти… Не мислех, че някой от вас…

— Тогава си сгрешила!

Тя стиска ръката ми. Силно.

— О, боже, Лилебьорн, не знам какво да кажа. Не знаех, че си забелязал нещо. Или разбрал. Беше толкова малък.

— Бях достатъчно голям…

— Толкова съжалявам. С баща ти бяхме открити един с друг. Говорехме за това. Времената бяха други, Лилебьорн. Друг беше… духът на времето. Трябва да опиташ да разбереш.

— Не мисля, че татко е разбирал.

Мама поглежда надолу към пода.

— Не — отговаря. — Всъщност мисля, че никога не успя да разбере. — Дишането й е насечено. — Ти никога не си познавал баща си така, както аз го познавах — продължава тя, когато е овладяла гласа си. — Той невинаги е бил… — Тъжна, избягва погледа ми. — Винаги е изглеждал напълно овладян, но вътре в себе си той беше…

Поглеждаме се един друг.

— Но не вярвам, че е скочил — казва. — Ако това е, за което се чудиш.

Този въпрос трябва да е назрявал в мислите й в продължение на двадесет години. Учудва ме, че се промъква през устните й като случайно хрумване.

— Може да е паднал по толкова много начини — казвам.

Тя не забелязва двусмислицата и намека.

— Трюгве приемаше всичко така сериозно. Връзката ни, имам предвид. Много по-сериозно от мен. За мен това беше… не знам. Бягство? Флирт? Развлечение? Разнообразие? Разчупване на всекидневието?

Поглежда ме въпросително, но аз, както може да се предположи, нямам отговор.

Тя остава замислена.

— Беше просто връзка. Любовна афера. Нещо, което щеше да отшуми. Но тогава се случи злополуката.

За миг и двамата мълчим.

— И ти си носил това в себе си през всичките тези години? — пита мама. Казва го по-скоро на себе си.

Мълчаливо оставям тежестта на въпроса да й въздейства.

— Защо никога не каза нищо? — избухва. Гласът й е придобил някаква острота.

Свивам рамене, не срещам погледа й.

— Господи, Лилебьорн, какво ли си си мислел за мен?

Бих предпочел да не отговарям.

— Когато баща ти умря… — започва тя, но не успява да продължи. — Не мисли, че ми е било лесно. Всеки божи ден се опитвах да забравя.

— Мен също?

Тя поклаща глава.

— Теб?

Поемам дълбоко въздух, за да овладея гласа си.

Тя ме изпреварва:

— Някога да си се питал дали не си бил несправедлив спрямо мен?

Само гледам в нея. Преглъщам.

— Не само ти изгуби татко си — продължава тя. — Аз изгубих мъжа си. Когото обичах. Въпреки… онова… с Трюгве. Но не мисля, че някога си помислял за това, Лилебьорн. И сега разбирам защо. Боже, толкова си несправедлив!

— Аз…

— Да?

— Нищо.

Тя поклаща глава. Очите й са пълни със сълзи.

— Никога не се предполага, че децата ще узнаят за подобни неща. Разбираш, нали! — възкликва.

Чувствам се като гадняр. Може би защото съм такъв.

— И за двама ни беше шок — промърморвам. Не е кой знае какво извинение. Но и не съм възнамерявал да е такова.

— Трюгве никога не е искал да говори за случилото се през онзи ден — казва тя. — Никога. Той се самообвинява. Но не иска да каже защо. Той бе сменил рапелите онази сутрин, когато заминаха, тъй като Биргер беше заел неговите. Така всъщност Трюгве е бил този, който е щял да падне. Но никога не съм искала да го притискам. Човек трябва да се опита да забрави. Да остави миналото зад гърба си.

Мама е по-добра от мен да захвърля нещата зад гърба си. Може би защото аз разбирам повече от нея.

5.

Синеокото момиче на рецепцията ме поглежда учудено и възкликва:

— О, Тоштайн, ново яке ли си си взел?

Никога преди не съм я виждал. Не се казвам Тоштайн. И не съм си взел ново яке. Но минавам покрай нея, като й намигам и кимвам, и отварям вратата към поддържаната от климатици джунгла от лесни за отглеждане палми юка и още по-лесна за отглеждане папрат от пластмаса. Тук, в един издължен офисен пейзаж, претенциозно наричан централна редакция, трима журналисти седят всеки пред своя компютър и изглеждат така, че все едно се опитват да формулират Десетте Божи заповеди. На стената виси плакат, изобразяващ компютър, който на свой ред показва две мускулести ръце, израстващи от друг екран, където е написано „PC! — бодибилдинг списанието за IT в Норвегия“.

Отварям матираната стъклена врата. Зад бюрото седи едно точно мое копие.

Тоштайн Авнер има бледа кожа, бяла коса и искрящи червени очи. Когато хората ни видят заедно, мислят си, че сме еднояйчни близнаци. През своето юношество си представяхме как ще си разменяме мацките, за да ги пробваме. Нямаше да намират разлика помежду ни. Но това така и никога не се осъществи. Никой от нас нямаше мацка за размяна.

Той се взира в мен през стъклата на очилата си, които са още по-дебели и от моите. Когато най-накрая ме разпознава през мъглата, която затруднява зрението му, той се изправя и изкрещява, смеейки се:

— Стара змийо, дявол да те вземе, ти ли си! Помислих, че най-накрая съм получил едно от онези out-of-body-experience[99]!

Стисваме си ръцете.

— Добрият стар Бьорн — ухилил се е той. Не иска да пусне ръката ми.

Аз измънквам притеснено:

— Long time no see![100]

Накрая пуска ръката ми. Усмихнал се е така, че лъсват повечето му зъби.

— Дамата на рецепцията ме помисли за теб — казвам.

— Лена? — изчуруликва Тоштайн на северен диалект. — Тя прави каквото може.

Тоштайн и аз се запознахме на курс за албиноси преди 15 години. След това поддържахме контакти. Донякъде. Понякога ми идваше на гости вкъщи. Аз съм се отбивал в работата му няколко пъти през последните години. Той започна работа в „PC!“ като един вид момче за всичко, по програма на осигурителната каса. След това стана журналист и получи своя собствена „техническа“ колона — „@внеш @вис“. Показвал ми е свои статии. Не разбрах и дума. Сега той е технически редактор. Аз разбирам още по-малко и отпреди, ако това изобщо е възможно.

— Я виж, я виж… Хард дискът ти ли отказа? — пита той.

Чувствам се като някой алчен роднина, който е дошъл да посети умиращата си леля. Всеки път, когато потърся Тоштайн, то е, защото имам проблеми с компютъра си.

— Имам нужда от малко помощ — признавам си.

— При условие, че ти си този, който пита, предполагам, че е повече от малко — смее се той.

— Можеш ли да ми помогнеш да намеря нещо в интернет?

— Разбира се! Какво?

Подавам му лист хартия, където съм направил списък с ключови думи:

„Йоанитите

ОМИ

Институтът Шимър

Майкъл Макмълин

Манастирът «Верне»

Варна

Рен льо Шато

Беранже Соние

Свитъците от Мъртво море

Манастирът на Светия кръст

Плащаницата от Торино

Ръкописът Q

Наг Хамади“

— Уау! — възкликва той. — Сигурен ли си, че е само това?

— Много ли е? Някои от думите трябва сигурно да се преведат на английски. Например Dead Sea Scrolls и The Shroud of Turin.

— Уау!

— Не ми трябват веднага — казвам.

— Дай ми за всеки случай един час!

Не съм сигурен дали го казва сериозно или е саркастичен.

— За мен ще е удобно да получа отговорите и утре.

— Коя търсачка предпочиташ да използвам?

Правя се, че обмислям въпроса. Честно казано, не го разбирам.

— Yahoo? AltaVista? Kvasir? Excite? HotBot? MetaCrawIei? — уточнява той.

— Ъ?

— Разбирам, разбирам — ухилва се. — Искаш ли първите пет резултата от всяко търсене? Като URL?

— Уф? Можеш ли да ми направиш разпечатки?

— На хартия? — извиква той.

— Ако може.

Той повдига очи към небето.

— Бьорн, Бьорн, Бьорн… Още ли не си проумял, че обществото, в което живеем, може и без хартия? Ако само пожелаем. А ние желаем! Помисли за дърветата!

— Знам. Но се противопоставям, колкото мога.

— Нека тогава копирам страниците на дискета.

— Тоштайн, бих искал да получа разпечатки. Освен това някой е задигнал хард диска ми.

— Хартия! — изрича презрително. Сякаш смята хартията за носител, също толкова голяма отживелица колкото и клинописното писмо и папирусите. Вероятно има право. — Задигнал ти е хард диска? — пита бързо и учудено, но отговорът не го интересува.

Преди да си тръгна, вземам телефона на Лена, за да позвъня на Даян. Лена ме зяпа объркано, докато стоя и слушам звъненето в слушалката. Зад солариумно кафявото, фон дьо тена и ружа забелязвам лека руменина, когато разбира, че аз всъщност не съм Тоштайн.

Даян не отговаря.

6.

На път към къщата при фиорда скривам ковчежето на последното място на този свят, където на някого би му хрумнало да го търси. Доволен съм от собствената си изобретателност. Чувството ми дава най-малкото поне усещане за надмощие.

Бризът, появяващ се на свечеряване, изпълва Бола с нежното и солено ухание на късно лято. Спускам се по коловозите на страничния път към бабината къща. Градините са обсипани с готови да презреят сливи и вишни. Фиордът се полюшва сребърно блестящ и приспивен между дърветата. Младежите крещят долу край вълнолома. Малка яхта е пуснала котва на няколко хвърлея от дъската за съобщения на спасителната служба. Хидропланът хвърля сенки върху голите скали.

Паркирам Бола непосредствено до кривия смърч в края на пътя и бодро извиквам Даян. Вратата на къщата стои отворена. Покривката на масата, която е на терасата, се вее на вятъра.

Когато я оставих рано сутринта, тя спеше с полуотворена уста и коса върху лицето. Сърце не ми даде да я събудя. Въздухът бе хладен, стъклата на прозорците запотени. Придърпах нагоре завивката по голото й тяло, целунах я по бузата и поместих косата от лицето й. Преди да потегля към Осло, написах къде съм на бележка, която оставих под чашата с вода на нощното шкафче. До My Angel[101], подписано с Your Prince[102]. Не сме ли сладки?

Натискам клаксона — клаксонът на Бола звучи като флейта за 17 май със слюнка вътре, преди да блъсна вратата и да зачакам тя да се затича към мен. „Бьорн! Най-после!“, ще извика. Нетърпелива, но щастлива. Тръпнещ в очакване, осъзнавам, че първото, което ще направим, след като тя вече ме е прегърнала и ме е попитала защо ме е нямало толкова дълго, ще е да се любим грубо и потно на скърцащия диван във всекидневната.

Бавно и подсвирквайки, за да й дам време да свърши с онова, каквото и да е то, което прави в момента, изкачвам се по каменните стълби към терасата и влизам в антрето.

— Diane? It’s meee-eeee![103]

Поглеждам дали не е в кухнята. Ходила е до магазина и е купила разни дребни неща за вечеря. Яйца, лук, домати, картофи, бира. Сигурно затова не отговаряше, когато звънях. На кухненския плот лежат касова бележка и купчина с дребни банкноти и монети. За момент се чудя откъде ли е намерила норвежки пари. Една чиния с храна, която е приготвила за мен, е покрита с фолио. Скариди, бъркани яйца, нарязани зеленчуци. На бележка, оставена отгоре на чинията, е написала името ми с големи букви. Сякаш, за да е сигурна, че Маша няма да се нагости с тях преди мен.

Търся я. В банята, където четката й за зъби, поставена в розовата пластмасова чаша на лавицата над мивката, кара сърцето ми да се разшири. Във всекидневната. В спалнята на баба. В гостната. В таванската стая, където куфарът й е с отворен капак. В килера. В градината зад къщата.

Трябва да е отишла да се поразходи.

Вземам храната и една бира и сядам навън на терасата. Долу при скалите един мъж лови риба. Трябва да е от къмпинга, защото всички, които живеят в района знаят, че няма риба толкова близо до брега. По средата на фиорда една платноходка реже вълните. От яхтата при вълнолома проблясва бинокъл.

Къде ли може да е тя?

Изяждам храната и изпивам бирата. Влизам обратно вътре. Започвам да се плаша. Никога не би й хрумнало да тръгне на дълга разходка, когато знае, че мога да се прибера всеки момент. Сядам на зеления велурен стол, който баба толкова обичаше. Пружините изскърцват. Звукът ме завихря назад към детството, когато жалната песен на пружините караха бабиния човекоядец, ротвайлерът Грим, да се шмугне под дивана и да остане там, треперейки и скимтейки. Още тогава ме порази факта, че има звуци, които не всички чуват. Погледнато по този начин, няма основание защо и отделни хора да не виждат духове.

Излизам в градината зад къщата и се хвърлям в хамака, който се клатушка приспивно. Въздухът е изпълнен с птици. Моторна лодка префучава над водната повърхност. Вятърът блъска въжето с флага на металния пилон в двора на съседа и то издава глух, радостен звук. Поглеждам часовника.

Чак сега ми става ясно.

Взели са я.

Знаели са за къщата. Наблюдавали са ни.

Моето надмощие е илюзия. Самозаблуда.

Влизам вътре и започвам да търся нещо, което може да е оставила; бележка, таен знак. Оглеждам всички стаи още веднъж. В главата ми бучи. Сякаш съм пил прекалено много. В отчаяние изтичвам до скалите долу, до самата вода. Сякаш се боя да не я намеря, поклащаща се на повърхността. С лице няколко сантиметра под водата.

Когато приближавам отново къщата, чувам телефонът да звъни. Изтичвам по каменните стълби вътре, но стигам точно когато е вече късно.

Вземам си бира от хладилника. Отпивам. Дишането ми е затруднено.

Опитвам се да разбера. Защо са я отвлекли? Ако това се е случило… Защо нея? Къде е тя? Какво ще правят с нея? Ще я използват, за да ме притиснат? Изпивам бирата на екс, оригвам се и оставям празната бутилка сред умрелите мухи на перваза.

Телефонът иззвънява пак. Вдигам слушалката и изкрещявам:

— Даян?

— She is okay.[104] Даян е при нас.

Гласът е дълбок, непознат. Изразителен. В него има нещо приятно, което му придава фалшив оттенък.

Не успявам да отговоря нищо. Обзавеждането на стаята изведнъж изпъква в детайли. Сякаш никога преди не съм го виждал.

— Бихме искали да си поговорим — казва мъжът.

— Какво сте направили с нея?

— Нищо. Не се безпокойте! Ядохте ли?

— Къде е тя?

— Тя е добре. Вкусна ли беше храната?

— Храната? Дяволите да я вземат! Къде сте я завели?

— По-кротко! Нека се срещнем!

— Чух повече от нужното от вашето говорене. Сега ще се обадя на полицията!

— Както искате. Но те едва ли могат да направят каквото и да било.

— Даян няма нищо общо — крещя аз.

— Кога можем да получим ковчежето?

Захвърлям слушалката и изхвърчам на терасата. Имам нужда от въздух! Чувствам се замаян. Стоя с ръце на перилата и се опитвам да си поема въздух.

Далеч навътре, във фиорда, групичка от малки лодки се е събрала около плитчините с риба. Чайките от Ревлинген[105] кръжат около лодките в облак от писъци. Невидим кораб, насочил се към Дания, стоварва тътнещи ритмични удари по морската повърхност. Затварям очи и масажирам основата на носа си с върховете на пръстите. Клатейки се, залитам назад и потъвам в плетения стол. Замръзвам. Студът се разпростира на лъчи от диафрагмата до върховете на пръстите на ръцете и краката. Опитвам се да хвана ръба на масата, за да се задържа.

Какво ми става?

Дясната половина на мозъка ми започва да набъбва и усещам иглички в нея. Черепът ми е станал прекалено тесен за подуващия се мозък.

Устата ми съхне, езикът ми лепне за небцето. Издавам няколко ужасяващи звука, хващам се за главата и се опитвам да изкрещя. От устните ми изпада само хлъцване. Опитвам се да се изправя, но крайниците ми са се отделили от тялото и лежат на купчина на пода терасата.

Една кола се приближава по пътя. Гумите хрупат по чакъла. Колата спира зад Бола. Едва успявам да повдигна глава. Червен рейндж роувър.

Хващам се за устата и изхриптявам.

Вратите на колата се отварят.

Двама са. Двама стари познати от нахлуването в дома ми. Кинг Конг и изтънченият господин с костюма.

Сякаш имат цялото време на света, те бавно се приближават по стълбите към терасата.

— Добър вечер, господин Белтьо — казва изтънченият. Британец до крайчеца на пръстите си.

Опитвам се да отговоря, но думите се спират върху езика и се превръщат в безсмислено бръщолевене.

— Искрено съжалявам — казва англичанинът. — Надявахме се да ни сътрудничите. Така нямаше да има нужда от… всичко това.

Те ме хващат под ръка и ме влачат през терасата. Краката ми се удрят в стъпалата. Качен съм на задната седалка на една кола.

Повече не помня нищо…

7.

Когато бях малък, винаги успявах да усетя кой ден от седмицата е, преди да се събудя напълно. Тихата сънливост на неделите, отегчената въздишка на срядата, петъчният трепет. С годините изгубих тази си способност. Както и много други. Сега се случва по средата на деня да се хвана, че се чудя кой ден е. И коя година.

Заключеният прозорец е разделен на шест квадрата, които слънцето разчупва на малки парчета.

Издърпвам одеялото над главата си и отделям няколко минути, за да се съвзема. Не е съвсем лесно. Но след малко мога да погледна пред себе си.

Стаята е гола. Също като мен.

Върху гърба на един стол дрехите ми лежат спретнато сгънати. Прилошава ми: някой ме е съблякъл! Някой непознат ми е свалил дрехите и ме е оставил гол-голеничък в леглото!

Има врата и шкаф. Офорт на Исус с агнетата. Литография на каменна крепост. И фотография на Бъкингамския дворец.

Главата ми бумти и ме боли.

На нощното шкафче до очилата ми има чаша вода. Пускам крака на пода. Движението кара мозъка ми да се издуе двойно. Слагам си очилата. Поглъщам водата наведнъж, но оставам все така жаден.

Ръчният ми часовник лежи с каишки, разперени на две страни, и изглежда като нещо мъртво. Но той тиктака и върви, показва десет и половина.

Изправям се и се доклатушквам до прозореца. Вие ми се свят. Трябва да се държа за перваза. Той е бял и мирише на прясно боядисано.

Градината не е голяма. Няколко коли стоят, паркирани на асфалтова ивица по протежението на къщата. Кестените пречат на видимостта надолу към улицата, където чувам трамвая. Значи все пак съм в Осло. На втория етаж на къща с градина.

Обличам се. Трудно ми е да си закопчая ризата. Пръстите ми треперят дяволски.

Не са ми взели нищо. Портфейлът ми е все още в задния джоб. Както и парите.

Вратата е заключена. Опитвам да я разклатя. От външната страна чувам гласове и стъпки. Започва да се дрънчи силно с връзка ключове като в затвор. После ключът се превърта.

— Hello, my friend![106]

Майкъл Макмълин. Или Чарлз де Уит. Или който си е избрал да бъде днес.

Секундите се проточват.

Накрая казвам:

— За човек, мъртъв от двадесет години изглеждате изумително добре.

Обикновено не ме бива толкова в импровизацията на подобни нахакани реплики. Тази измъдрих по време на полета от Лондон. През цялото време предусещах, че ще се срещнем отново.

— Ще ви обясня.

— Къде е Даян?

— Тя е в сигурни ръце.

— Какво сте направили с нея?

— По-късно, друже, по-късно. Наистина съжалявам!

Странното е, че изглежда сякаш наистина го мисли.

— Бихте ли били така добър да ме последвате? — пита той.

Да бъда така добър!?

Коридорът е облицован с червени кадифени тапети и малки лампи между стари портрети на крале и кралици, благородници, рицари, кръстоносци и папи. Всеки един от тях ме „дебне“ с поглед.

Меката пътека ни води по дълъг коридор и нагоре по широки стълби, напред към тежка врата. Не знам дали трябва да се нарече конферентна зала или салон за пушене, или може би най-добре салон за приеми — ослепителен и преобзаведен официален салон от бук и палисандрово дърво, тежки завеси и полилеи. Мирише на пури и препарат за полиране на мебели.

Първото, което привлича погледа ми, е огромна картина с маслени бои на двама друиди при Стоунхендж. Второто е тъмната, полирана дълга маса с подложки за писане от зелен филц до всеки от дванадесетте стола с високи облегалки. Третото е двамата мъже, седящи на гарнитурата в ъгъла. Тях откривам чак когато съзирам облака дим от пурите им. И двамата са се извърнали и ни наблюдават напрегнато.

Греъм Лайлуърт и оглавяващият Дирекцията за управление на културното наследство Сигюр Лолан.

Те се изправят. Лолан не е много сигурен къде точно да спре поглед. Първо Лайлуърт ми подава ръка. След това Лолан прави същото.

— Приятно ми е да се видим отново — казва той неловко. Все едно помни кога е бил последният път.

Никой от нас не казва нищо.

На масата има порцеланова кана с кафе и четири чаши.

— Захар? Сметана? — пита Лайлуърт. Пурата мъждука между показалеца и средния му пръст.

Не обичам кафе.

Обръщам се към Лолан, на норвежки:

— Не съм много запознат с наказателното право. Но подозирам, че отвличането на чужда гражданка и упояването и отвличането на норвежец отговарят средно на присъда от пет до седем години затвор. Освен ако не планувате да ме пуснете в морето с крака, потопени във варел с цимент. В такъв случай веднага можем да говорим за двадесет и една години.

Лолан се прокашля нервно и поглежда към Макмълин.

Макмълин се засмива бащински, сякаш е разбрал всичко, което казах.

— Извинете, не предпочитате ли чай?

— Къде е Даян?

— Няма нужда да се притеснявате. Тя е добре.

— Какво сте направили с нея?

— Абсолютно нищо. Моля, не се тревожете. Всичко има своето обяснение.

— Вие я отвлякохте!

— Съвсем не.

— Кой сте вие?

— Аз съм Майкъл Макмълин.

— Странно. Последният път, когато говорихме, се представихте за Чарлз де Уит.

Греъм Лайлуърт го поглежда учудено.

— Така ли направи? — Той едвам успява да задържи напиращия си кратък смях.

Макмълин прави изкуствена пауза.

— А, наистина ли? Така ли беше? — Той ме поглежда игриво, сбърчва чело. — Може би. Когато получихме съобщение от нашите приятели от Лондонската географска асоциация, че Бьорн Белтьо от Норвегия е питал за Чарлз, съставихме малък глупав план. Имате пълно право, оставих ви да мислите, че аз съм good old Charlie boy[107]. Но ако трябва да бъдем честни, аз така и не ви се представих.

Питам:

— А защо сега да повярвам, че сте Майкъл Макмълин?

Той ми подава ръка. Поемам я рефлексивно.

— Аз съм Майкъл Макмълин — повтаря той, като натъртва на всяка дума.

Аурата му, излъчваща сигурност и добронамереност, ме обърква. Лайлуърт, Лолан и аз напомняме на плашливи кучета, ръмжащи около кокал, който всички искат. Макмълин е различен. Той сякаш кръжи над всички ни, издигнал се над дребнави караници и недоверие. Цялото му същество — топлият поглед, дълбокият глас, спокойствието, излъчват меко и приятелско достойнство.

Лолан издърпва стол за мен. Сядам на ръба на седалката. Поглеждаме се взаимно.

— Костелив орех сте, Белтьо — подхваща Макмълин.

Другите двама се засмиват нервно. Лолан ми намига. Изглеждат така, че все едно вярват, че всички ние сме пречупили една невидима бариера и изведнъж сме се оказали от една партия, че седим тук и се забавляваме над нещо, което вече е минало. Не ме познават добре. Аз съм костелив орех.

— Всъщност съм щастлив, че сте така лоялен — казва директор Сигюр Лолан. Лицето му е мазно-мило. — Би трябвало сред нас да има повече такива хора.

Макмълин усеща моята резервираност. Свива рамене.

— Господа, моля ви, дължим на нашия приятел обяснение.

Понякога се оказва разумно да помълчиш. Мълча.

Те се споглеждат. Като че ли всички се надяват някой друг да започне. Отново Макмълин е този, който взема думата.

— Откъде да започнем? — пита той.

— Нека започнем с Де Уит — предлагам аз.

— Де Уит… Беше глупаво от моя страна. Подцених ви. И то сериозно.

— Какво се надявахте да постигнете?

— Представяхме си, че всичко ще мине по-леко, ако ви оставим да мислите, че аз съм Чарлз. Че бихте му се доверили. Тоест на мен. Надявахме се, че ще поверите ковчежето на Де Уит, ако той ви даде отговорите, които търсите. Бяхме наивни. Моля за извинение.

— Така че да не открия, че сте го убили.

— Какво? — питат се двамата един друг.

— Същото лято, когато умря татко? — Поглеждам всеки един от тях. — Да не би да искате да ми кажете, че е била чиста случайност, че двамата са умрели, така да се каже, едновременно?

Изумените изражения имат толкова достоверен вид, че за момент обмислям дали да не им се доверя. Но само за момент.

— Какво ви кара да мислите нещо друго? — пита Макмълин.

Лолан се намесва:

— Стига глупости!

— Просто съвпадение? — питам.

— Разбира се! — възкликва Макмълин.

— Ние не сме варвари — казва Лайлуърт.

Лолан поклаща глава:

— Четете прекалено много трилъри! Баща ви загина при злополука. Чарлз умря от инфекция. Че си отидоха през едно и също лято е случайност.

Лайлуърт подхвърля:

— Животът е пълен с подобни случайности.

— Да не говорим за смъртта — парирам аз. Оглеждам ги. Един по един. — Нека оставим това — казвам накрая, — за по-късно. Все още не разбирам защо не можете да ми кажете истината? Ковчежето е у мен. Всичко, което искам, е да узная какво съдържа то. Узная ли истината, ще го върна. Всички тези лъжи и заблуди… за какво са?

— Истината. Ах… но какво всъщност е истина? — пита Макмълин. Той ме наблюдава полуусмихнато, полупредизвикателно, докато изчаква въпросът да попадне на точното си място.

Свивам рамене с безразличие.

— И с какво право настоявате да станете част от тази така наречена „истина“? — пита той.

— Аз представлявам норвежките власти!

— Глупости! — намесва се Лолан. — Аз съм този, който ги представлява.

— Вие? — изплювам аз. — Та вие сте част от целия този заговор!

— Бьорн, Бьорн — усмихва се Макмълин, — не така гневно! Опитайте да погледнете нещата от нашата гледна точка. Не знаехме какво да мислим за вас. Дали сте с нас.

— С вас? — извиквам.

— Да, или срещу нас. Дали сте искрен.

— Искрен?

— Дали целта ви не са парите. Не разбирахме защо откраднахте ковчежето от нас.

— Никога не съм го крал! Взех го обратно, тъй като вие възнамерявахте да го откраднете.

— Не можеш да откраднеш нещо, което по право притежаваш — казва Макмълин.

— Находката е норвежка. Открита е на норвежка земя.

— На това можем да се върнем по-късно.

— Никога ли не ви хрумна, че намеренията ми може да са честни? — питам аз. — Че просто искам да стигна до истината?

— Вярвахме, че ще предадете ковчежето — отговаря Макмълин. — Както повелява дългът ви.

— Затова влязохте в ролята на един мъртъв мъж. И наехте жилище, което обзаведохте за един ден?

Той ме поглежда учуден.

— Не! Всъщност го заехме. Това е жилище, което властите използват, ах, за подобни случаи. — Разбърква кафената чаша със сребърна лъжичка. — След нашия малък разговор, аз смятах, че всичко ще е наред — продължава той, — докато Даян не разказа колко сте скептичен.

Замръзвам. Даян?

Макмълин разбира какво се случва в мен. Продължава:

— Един ден ще разберете. Тя няма нищо общо с това. Не и в действителност. Бе въвлечена чак когато разбрахме за вашето… приятелство. До голяма степен против волята й. — Нещо в погледа му потъмнява. — Измъкнахме я за нейно добро.

Чакат да кажа нещо. Аз мълча.

Тишината им действа.

— Когато разбрахме, че сте говорили с вдовицата на Чарлз, проумяхме, че сме ви преценили погрешно — казва Макмълин.

— Напълно — съгласява се Лолан.

Макмълин продължава:

— Нещата в Лондон се случваха прекалено бързо. Вие бяхте по-умен от нас, през цялото време една крачка по-напред.

Опитвам се да разбера ролята на Даян. Нищо не си идва на мястото.

Макмълин повдига чашата и сръбва кафе.

— Накрая разбрах, че единственият начин да разрешим тази бъркотия е да си поговорим открито — казва той. — Това, което искаме да направим сега. Да ви обясним нещата. Да ви накараме да разберете.

— Така ли? — измърморвам невярващо.

— Когато потърсихте ОМИ, решихме, че накрая сте ни паднали в ръцете. И отново ви подценихме. Костелив орех сте, Белтьо! Костелив орех!

Макмълин поглежда към Лолан, който е впил поглед в килима от лоден.

— И всичко това ви дава правото да отвлечете Даян, да ме упоите и да отвлечете и мен?

— Безопасен медикамент в храната, Бьорн. По-скоро приспивателно. Наистина съжалявам. Но вие едва ли щяхте да ни последвате доброволно.

— Можете да сте сигурни, че нямаше!

— Принудени сме да ви накараме да разберете. — Поглежда надолу. — В такива случаи ни се налага да използваме необичайни средства. Не става въпрос умишлено да търсим най-драматичните начини за решаване на проблемите си.

— Имам въпрос — казвам аз.

— Да?

— Какво има в ковчежето?

— Не е норвежки артефакт — побързва да каже Лолан.

— От злато е — изтъквам аз. — Само стойността на златото възлиза на няколко милиона крони.

— На комерсиалния пазар ковчежето, само по себе си, би струвало най-малко петдесет милиона лири — уточнява Макмълин. — Но за нас няма значение от какво е изработено то. Или колко струва.

— Защото вътре в него има нещо още по-ценно — казвам аз.

Макмълин се навежда напред:

— И нито то, нито неговото съдържание са норвежки!

— Бяха намерени в Норвегия.

— Така е. Наистина. По една случайност се намира в Норвегия. Но не е норвежко. Затова норвежките археоложки институции нямат възражения да бъде изнесено от страната.

Директор Лолан кима малко прекалено ентусиазирано.

— Дори напротив — продължава Макмълин, — от изключителна важност е артефактът да бъде анализиран от правилните инстанции. Норвегия е една скоба в историята на ковчежето. Макар и не по време.

— Не разбирам какво искате да кажете. Каква история? — питам аз.

Макмълин поема дълбоко въздух:

— Дълга история. Нали, господа? Една дълга история!

Лолан и Лайлуърт са съгласни — да, наистина било дълга история.

— Аз имам достатъчно време — отвръщам, скръствам ръце и се отпускам назад.

— Нека започна с ОМИ — казва Макмълин. — Общността за международни изследвания, моят помощен апарат. Общността в своята днешна форма е учредена през хиляда и деветстотната година. Но корените й се простират векове назад във времето. Тя обединява интердисциплинарни научни клонове и изследователи. Но под повърхността, Общността представлява нещо, което би могло да се опише като, ах, научна разузнавателна служба. Събираме информация от всички приложими научни клонове и търсим… следи. ОМИ е наблюдавала, в повечето случай напълно открито, всички значими археологически разкопки през последните сто години. Или сме изпращали свои представители, като професор Лайлуърт, под претекста на изследователски проект. Но по-често сме получавали доклади от ръководството на разкопките.

— Аз се присъединих през хиляда деветстотин шестдесет и трета година — потвърждава Лолан. — Носех отговорността за наблюдението на норвежките разкопки. И съм изпратил на общността всеки един приложим доклад или научен труд, написани тук, на наша земя.

— Колко мило! — казвам аз.

— И нека допълня — продължава той, — че всичко това се е случвало напълно легитимно. Ние не сме мошеници.

— Ние поддържаме контакт с добри хора, като Сигюр Лолан и вашия доведен баща, професор Арнцен, по целия свят — казва Макмълин. — Както и с мъже от калибъра на професор Лайлуърт като полеви агенти.

— Точно като агент 007 — добавя Лайлуърт безизразно.

Това е първият път, когато го чувам да се шегува. Дори Макмълин и Лолан го поглеждат учудено. Той изпуска кръгче дим.

— Сега се приближаваме до ядрото — казва Макмълин. — Нещата стоят така, че ОМИ пази една тайна, индиректно свързана с ковчежето.

— Най-накрая!

Той прочиства гърлото си. Над него се носи нещо тържествено. Нещо нереално.

Минават няколко секунди.

— За себе си — подхваща отново той, — аз си представям една река. И искам вие да направите същото. Направете ми тази услуга, Бьорн. Затворете очи. Представете си една река.

Аз си я представям. Широка е и водите й се движат тихо. Като разтопена стомана под тропическото слънце. Насекомите тегнат на лениви гроздове над тръстиката покрай брега. В леките водовъртежи се носят малки клонки и петна зеленина. Реката тече през пейзаж от пустини и кипариси. На една скала има мраморен храм. Но не виждам никакви хора.

Макмълин оставя картината да се затвърди, преди да продължи:

— Сега си представете група пътници. Не много. Двама-трима, може би. На експедиция. На плавателен съд. Надолу по реката. На път през един непознат, изпълнен със загадки пейзаж.

Вътре в мен сцената се появява като на филмов екран. Плавателният съд е сал. Стволове на дървета, вързани заедно с дебели въжета. Зад мачтата има навес от преплетени клони и лиани. Мъжете са отпред на сала. Единият е спуснал босите си крака във водата. Другият подръпва от една лула. Потят се в горещината.

— Те са избраници — казва Макмълин. — Заради своите качества. И заради смелостта си. Пътуването е опасно. Пътят им преминава през чужди страни. През местности, които никога не са виждали. Или посещавали. За които само са чели.

Затварям очи, да видя по-ясно картините.

— Реката е безкрайна. Тече все по-надалеч и все по-надалеч, и по-надалеч.

— Докато не се влее в морето.

— О, не. Не се влива никъде.

— Никъде?

— Представете си, че тя няма край, няма устие.

— Странна река.

— Тя просто продължава и продължава. А плавателният съд на пътниците може само да плава — не по течението, а срещу него. Експедицията означава да се противопоставят на волята на реката. Никога не могат да обърнат. Никога не могат да се върнат обратно към отправната си точка. Те трябва само да плават срещу течението.

— Не могат ли да спрат на сушата?

— Могат. Но тогава ще са откъснати от света. Няма накъде да продължат. Могат да направят лагер. Но не могат да продължат нито назад, нито нагоре по реката.

— Която никога не свършва.

— Точно така. Която никога не свършва.

— Пътуване без край.

— Точно.

— И без цел?

— Пътуването само по себе си е цел.

— Трябва да доскучае по някое време.

Той се смее. После долепя длани една до друга и раздалечава пръстите, така че се оформят пет заострени кулички.

— Те нямат контакт с онези, които са изоставили — казва. — Само с единици, избрани по пътя. Но те ще оставят след себе си… да, нека ги наречем писма в бутилка. Към дома, до онези, които са оставили. Да кажем: пътепис, в който описват всичко, което наблюдават и преживяват. Научни записки. Всичко видяно през призмата на познанието, което носят със себе си.

— Значи бутилките с послания могат да се връщат назад?

— Ако използват времето като приятел — кимва на себе си. — Защото можете ли да ми кажете какво означава времето?

Не мога.

— Времето — казва той, — е безкраен наниз от моменти.

Опитвам се да разбера сравнението. Но не успявам.

Правя опит.

— Да не би тази река да е Вселената. И експедицията да идва от друга планета. Там, в безкрайността?

Въпросът е налудничав. Разбирам го още докато думите се изтърколват от мен. И все пак Макмълин ме поглежда така, че решавам, че догадката ми е правилна. Че особнякът Уинтроп-младши ми е разказал истината. Че сравнението се отнася до група космически същества, притежаващи толкова напреднала технология, че са пропътували светлинните години между някоя чужда слънчева система и Земята. Това би обяснило много неща. Би могло да са дошли преди хиляди години. И да са оставили своите високотехнологични визитни картички. Които на свой ред да оставят изумени археолозите, натъкнали се на тях сред парчета от гърнета и остриета на стрели. Хуманоиди. Високоразвити същества с послание до нас, земляните.

— Така ли е? — питам надъхано и недоверчиво.

Макмълин ми подава изрезка от „Афтенпостен“, дописка:

Частици си играят на криеница с учени от CERN

Мейрин, Швейцария

Международна група учени, работещи с ускорителя на частици при CERN в Швейцария, е открила при опит със скорост близка до тази на светлината, че материята може да изчезва, без да отдели енергия.

Ръководителят на проекта, професор Жан-Пиер Латрок, споделя пред информационното бюро на „Асошиейтед прес“, че няма обяснение за това, което той описва като „физична невъзможност“.

„Според законите на физиката материята не може да изчезва безследно — допълва Латрок. — Затова сега ние фокусираме усилията си, за да открием къде са отишли тези частици.“

— CERN означава Organisation europeerne pour la recherche nucleaire — пояснява Макмълин. Произнася го безупречно, както би го произнесъл французин.

— Какво е това?

— Европейски център за изследвания в сферата на физиката на елементарните частици. Проектът е започнат през петдесетте години. Намира се в Мейрин, Швейцария. Огромни размери! Лабораторията се намира в тунел на сто и седемдесет метра под земята. Обиколката й е двадесет и седем километра. Най-голямата в света.

— Най-голямата в света лаборатория?

— Ускорител на частици!

— Какво е това?

— Шпионка, през която да надникнем в Сътворението!

— Ъъъ?

— Ускорител на частици! Превръща лъча от частици, ускорен до скорост, равна на тази на светлината, в материя.

Понякога ми е трудно да намеря правилните думи.

— Аха — успявам да изрека.

— Така бихме могли да изучим какво е станало през първите милионни от секундата след раждането на вселената. Чрез тези експерименти успяваме да пресъздадем състояния, близки до онези, възникнали непосредствено след Големия взрив при раждането на Вселената.

— Аха.

— За да разберем Сътворението — продължава той, — трябва да изучим най-дребните градивни частици на Вселената. Атоми, електрони, протони, неутрони. Кварки. Антиматерия.

Той прави пауза, през която аз оставям мислите ми да си починат.

— Аха — казвам аз за трети път. Не е особен принос към разговора, но физиката никога не е била силната ми страна. Особено експерименталната физика на частиците.

— Прекалено бързо ли говоря за вас? — пита Макмълин.

— Бързо или бавно — така или иначе не разбирам нищо.

Той опитва да ми обясни:

— Това, което прави ускорителят, е да разбие най-малките частици, вярвате или не, на още по-малки частици.

— Вярвам ви.

— С помощта на магнитни полета в огромните ускорители, частиците се въртят и въртят, докато достигнат скоростта на светлината.

— Така би трябвало да бъде.

— И тогава оставят частиците да се сблъскат челно. За да изучат физичните резултати от това.

— Е, и? Не разбирам абсолютно нищо. Какво се опитвате да обясните? Какво общо има това с ковчежето?

Макмълин ми подава нова изрезка от вестник — от „Ню Йорк Таймс“:

Понятието „Време“ под лупата

От: Ейб Роузън

Учени от престижния Европейски център за ядрени изследвания CERN са поставили времето под своята огромна лупа. В случай че теориите и догадките им могат да бъдат документирани, то перспективите биха били главозамайващи.

При експеримент в ускорителя на частици по-рано тази година за свое учудване учените установяват, че частиците изчезват, без да отделят енергия.

Опитът, който се провежда под названието „Експериментът Уелс“, кръстен на прочутия роман на Х. Г. Уелс „Машината на времето“ (1895 г.), е бил повторен редица пъти със същия резултат.

Научният ръководител на проекта, френският физик проф. Жан-Пиер Латрок, споделя, че учените не са успели да намерят задоволително обяснение на този физичен парадокс.

„На този ранен етап, нашата теория е, че частиците са били ускорени извън времето“, казва Латрок.

Той подчертава, че теорията следва единствено да се смята за научна хипотеза.

„Ако успеем да докажем, че частиците са се преместили във времето и са останали там — казва Латрок, — трябва да говорим за едно изначално различно разбиране на природните закони. Няма да можем да говорим за нещо «преди» или нещо «след». Няма да има причини и следствия. Една сфера без време и пространство. Някой би го дефинирал като измерение, паралелна вселена, хиперпространство.“

Латрок се въздържа да прави заключения, но посочва, че дори изтъкнати учени, като астрономите и физиците Стивън Хокинг и Кип Торн, обсъждат сериозно възможността за пътувания през времето през така наречените „дупки от червеи“ във Вселената.

Според някои учени черните дупки са входовете и изходите на тези „дупки от червеи“, които представляват преки пътища през безкрайните разстояния на Космоса. Ако това теоретично астрофизично предположение се окаже истинно, то тогава магическата и абсолютна времева бариера ще бъде разбита.

Австрийски експеримент с фотодетектор документира наскоро квантово-физичния феномен „алокалност“. Понятието означава, че частици, които някога са били свързани едни с други, ще останат такива независимо къде са във Вселената и къде във времето и пространството се намират.

Теорията на групата учени около Латрок е довела до академична суматоха сред изтъкнати физици в университетските среди в Европа и САЩ.

Един от най-яростните критици, атомният физик и Нобелов лауреат Адам К. Г. Траст III, твърди, че понятието „време“ е последният непоклатим бастион на науката. „Дори и в природата съществуват абсолюти“, казва Траст. Скоростта на светлината е един от тях.

Но критиката не изненадва Латрок и неговия екип. „Ние сме първите, които ще признаят, че теорията звучи налудничаво — казва той. — Много от моите собствени изследователи вярват, че отговорът е съвсем друг. Но аз лично не виждам друго обяснение къде може да са отишли частиците.“

Вдигам поглед от изрезката.

— Разбирате ли? — пита Макмълин.

— Като цяло, не.

— Не виждате ли връзката?

— Коя? Какво следва да разбера от това? Какво общо има всичко това с ковчежето?

Макмълин поема въздух издълбоко и много бавно.

Чувствам се като някой несхватлив ученик, който не си е научил урока достатъчно добре.

— Представете си, че след двеста и петдесет години учените наистина успеят да преминат през времевата бариера. Както през хиляда деветстотин шестдесет и девета година НАСА успя да изпрати човек на Луната. Представете си, че утрешните учени направят възможно пътуването в миналото.

Опитвам се, но не успявам.

— Имате предвид пътуване назад във времето? — питам.

— Представете си — продължава той бавно, — че тези пътешественици във времето се изтърсят от своя кораб в едно далечно минало. Също толкова безпомощни колкото и Армстронг на Луната. След това си представете, че те оставят след себе си послание. Не точно американски флаг, но също такова послание към онези, които са оставили в бъдещето. Послание, че са пристигнали успешно.

— Почакайте! — казвам и се опитвам да подредя някак това неразбираемо сравнение. — Тогава те сами биха могли да прочетат посланието си… преди да потеглят назад във времето… Ако са могли в миналото, то трябва да успеят да го прочетат и в бъдещето…

— Като логична последователност, да. Но все още сме изправени пред вечния парадокс — какво ще стане, ако човек се върне назад във времето и убие родителите си, преди самият той да се е родил? Ние вярваме, че става въпроси за различни потоци на времето. Паралелни вселени или сфери.

Мълча. Накрая питам:

— Нима искате да ми кажете, че това е, което ковчежето съдържа? Послание от група пътуващи през времето? — Скръствам ръце.

И тримата ме гледат тържествено. Времето минава. Ако има нещо, с което да разполагам неограничено, то това е време. Оставям секундите да отминават.

— Ние открихме капсулата на времето — казва Макмълин. — Корабът им. Машината на времето, ако щете.

— В манастира „Верне“?

— Ковчежето от „Верне“ съдържа посланието, което са оставили.

— Аха. Ясно. Точно така. И как е попаднало то там?

— Дълга история. Египтяните считали пътуващите през времето за божества. Когато златното ковчеже с техните записки било пренесено от Египет в Средния изток, то било смятано за свещено. Религиозна реликва. С течение на времето ковчежето попаднало под закрилата на йоанитите. Те също вярвали, че става въпрос за божествени ръкописи. Вярвали, че манастирът „Верне“ е сигурно място за скривалище. Единственото на света.

Кимвам на себе си. Все едно най-накрая съм разбрал.

— И къде намерихте тази капсула на времето?

— В Египет!

— Египет?

— Това, което намериха под Хеопсовата пирамида, не бе никакъв космически кораб. А капсулата.

Повече не успявам да се сдържа. Отново започвам да се хиля. Имам такъв проблем.

Лайлуърт изглежда все едно има желание да премине през мен с всеки един от сто и петте си килограма.

— Сериозно! — избухвам.

Лайлуърт се намества тежко на мястото си и взема пурата си от пепелника. Изгаснала е. Свъсен, той драсва клечка кибрит и с подръпване събужда пурата за живот.

— Да? — пита Макмълин спокойно.

— Сериозно! За какъв ме вземате?

Макмълин ме наблюдава с палци под брадичката и пръстите, образували кули пред носа. Ако ситуацията бе по-различна, щях да реша, че се забавлява.

— Опитвате се да ме заблудите — казвам аз. — Трябва да ме смятате за някакъв наивен идиот.

— Защо мислите така? — пита Лолан обидено.

— Пътувания през времето? Сериозно! Дори и един тъп асистент по археология знае, че това е физически невъзможно. Научна фантастика.

— Същото са казвали и за пътуването до Луната. Много от нещата, които ни заобикалят днес, са били научна фантастика преди половин век.

— И все пак! Трябва ли да повярвам, че в един стар златен сандък, открит в манастира „Верне“ в Йостфол, се крие послание, което някакви хора от бъдещето са оставили, след като са пътували през времето и са се озовали в миналото?

— Точно така.

— Стига глупости!

Засмивам се и въздъхвам театрално, махам с ръце, като цяло доста се постаравам:

— Момчета, забравяте едно нещо. Един важен детайл.

Те ме поглеждат въпросително. Те са хора, свикнали с властта. Свикнали нещата да се случват така, както те искат. Сега са объркани от поведението ми.

— Забравяте, че аз съм този, който знае къде е ковчежето.

— Вярно, вярно — въздъхва Макмълин.

Не мога да се въздържа да не ударя сервиса, който ще спечели мача.

— Освен това знам за Рен льо Шато — добавям.

Макмълин замръзва. Незабавно след това възвръща самоконтрола си. Но вече се е издал.

— Така ли? — пита заговорнически.

Покашлям се многозначително.

— Има ли нещо друго?

Макмълин слага ръка на рамото ми.

— Потърпи малко! — казва той и поглежда към Лайлуърт. — Ще поговорим за Рен льо Шато след момент.

С ръка на рамото ми, той ме извежда навън в коридора и ме връща обратно в стаята.

8.

Неспокойно ходя напред-назад по зеления килим. Въздухът е тежък и топъл. Когато отварям леко прозореца, замирисва на прясно окосена поляна и изгорели газове.

Земна пчела се вмъква през пролуката на прозореца. След това започва неспокойно да се блъска в стъклото. Не й харесва тук и аз мога да я разбера. Голяма е и мъхната. Казват, че според законите на аеродинамиката, земната пчела като цяло не би трябвало да може да лети. Има нещо около земните пчели, което харесвам. Не знам какво точно. Може би разпознавам в тях същото нежелание да се подчинят. Склонен съм да се идентифицирам с какво ли не.

Не разбирам какво може да са направили с Даян. Както и къде я крият. Питам се как ли ще реагира полицията, ако се появя със съобщение за покушение. И обяснение, което само донякъде се доближава до истината. Съмнявам се пискливецът да захвърли работата си и да се втурне да ми помага. Боже, та аз не знам дори каква е фамилията на Даян. Когато поръчвах самолетните ни билети, тя настоя, смеейки се, да бъде въведена като госпожа Белтьо.

Не съм герой. Да разбия вратата, за да търся Даян в множеството стаи е немислимо. Нито ще успея да разбия коя да е врата — най-вероятно само бих си извадил раменната кост от ставата, а дори и да успея да се измъкна от стаята, то всеки мускулест тип е способен да ме усмири само с един сърдит поглед.

Толкова съм плашлив, че се стряскам, когато откривам плика за писмо на нощното шкафче. Обикновен бял плик. Името ми е изписано с големи букви.

Отварям плика с нокътя на показалеца си и изваждам написаното на ръка писмо:

„Бьорн!

Какво бих могла да кажа, мили, освен извинявай!? Само да можеше да ми простиш. Моля те! Толкова съжалявам…

Те не знаят, че ти пиша. Така че не им го показвай. На тях или на някой друг. Тези думи са само между теб и мен. И никой друг.

Сигурно се питаш толкова много неща. Само да можех да ти дам някой отговор, логичен отговор, който да може да обясни поне мъничко от онова, което се случи. Но не мога. Не и сега.

Искам да знаеш едно: влюбена съм в теб! Никога не съм те предавала! Не съм се преструвала, че имам чувства, които да не са били истински. Моля те, довери ми се. Не съм курва. А може и да съм, все пак…

Кой е казал, че нещата ще бъдат така дяволски прости? Животът не е сметка, която да излиза, стига множителите да са верни. Животът е сметка, която никога не излиза. Моят живот? Една непрекъсната катастрофа. Катастрофа, започнала в деня, в който съм се родила.

Бьорн! Съжалявам, че пътищата ни се пресякоха. Прости ми, че се увлякох по теб. И че те замесих в това. Ти заслужаваш повече. Един ден може би ще се науча. Но сега само бръщолевя. И ти не разбираш нищо. Тъй като идеята не е да разбереш.

Ако се притесняваш за мен, то нямаш никакви основания. Те не са ми направили нищо. Може би бих могла да обясня, когато всичко това приключи. Не знам. Може би не. Но всичко има своето обяснение.

Ако само можехме да избягаме! Ти и аз! На някой самотен остров. Където никой няма да може да ни тормози.

Аз, разбира се, трябваше да се досетя. Трябваше да се досетя какво ще се случи. Но съм така упорита, така опърничава, толкова обзета от решителността да следвам собствения си път. Ако татко кажеше: «Облечи си червената рокля, в нея си така хубава», то аз си слагах сивите панталони и розовата блуза. Ако татко кажеше: «Това момче не е за теб», то аз му вземах здравето от секс. Казвам секс, не любов. С теб правех любов, Бьорн.

Разбираш ли изобщо нещо от това, което се опитвам да кажа? Дори и аз самата не знам какво имам предвид. Освен това, че не искам да ме мразиш.

Просто ме забрави! Забрави, че някога си срещнал едно глупаво момиче, което се е казвало Даян! Забрави, че може би си смятал, че е сладичка! Забрави, че тя се влюби в теб! Погледни, това е като една гума, изтрий я от спомените си и от живота си!“

Твой ангел, Даян

Разкъсвам чаршафа на две и връзвам краищата му с плика за одеялото. Отварям прозорците широко. Вързопът се изтърколва навън.

Земната пчела ликува.

Увивам плата няколко пъти около средната рамка на прозореца. След това се покатервам върху него и се спускам надолу. Когато е останал метър и половина, пускам се.

9.

Викът продължи само секунда или две. Но в моята глава ехото кънти вече 20 години.

Вечерта преди злополуката татко беше мълчалив и разсеян, сякаш предугаждаше, че е надвиснало нещо ужасно.

Когато се свечери, Трюгве запали лагерния огън. Цепениците бяха изправени под ъгъл и обградени с кръгли камъни. На един прът над пламъците висеше катраненочерно джезве. Хитра малка конструкция за в пустошта. Като на картинка от книжката за Уди Кълвача.

Трюгве седеше с китарата си и пееше: „Blowing in the wind“.

Гората ухаеше на кафе и борови иглички, и на маминия парфюм. Татко бе изнамерил една спирала против комари, която димеше и миришеше ужасно, но която изглежда не ги тормозеше с нищо повече от това. Той се бе отпуснал назад, опрял гръб в един пън. Мама седеше между краката му, облегната на тялото му. Татко разказваше за откриването на голямо количество перли, злато и сребро, и произведения на изкуството в могилата при Голос в Нес, Хедмарк, по-рано същото лято. Мама не слушаше съвсем. Но аз седях като омагьосан и се опитвах да си представя безценното съкровище.

Трюгве имаше дълбок ясен глас. Когато пееше, затваряше очи. Пламъците караха дългата му светлоруса коса и наболата брада да блестят. Силните предмишници държаха нежно китарата. Мама му изпращаше погледи, пълни с невидими малки целувчици.

Тоновете от китарата летяха между дърветата. Небето бе побеляло от звезди. Езерото проблясваше измежду листата на дърветата. Горе на планинския склон един брезов певец приключваше деня. Гората се затваряше около нас, магическа и могъща.

По-късно вечерта татко отиде да провери екипировката. Той бе както винаги притеснен. Все още го виждам пред себе си. Бе занесъл раниците зад палатката, стоеше приведен напред и бърникаше сред екипировката, когато го изненадах. Той се обърна настрани с глупаво изражение. Сякаш го бях хванал в нещо нередно. Веднага след това съм забравил за случката и образът на татко, приведен над саковете с екипировка, се е превърнал в драскотина във времето, искра, която засвети отново 20 години по-късно.

Трюгве му отвори една бира. Но той не беше жаден. По-късно изпразни цялата бутилка на екс.

Татко си легна рано. Мама и Трюгве останаха — весели и потайни, всеки със своята бира и ниския си глас, да пекат бонбони от ружа на огъня.

Когато допълзях вътре в палатката си, беше тъмно, а небето беше ясно. Бях леко замаян и неспокоен. Преди да заспя, лежах, заслушан в нощта. И в ниския мамин смях.

Когато татко падна, аз седях на един пън и дялках върбова свирка. Не бях толкова далеч.

Втурнах се през храсталака, надявайки се с цялото си сърце викът да е дошъл от Трюгве. Но дълбоко в себе си знаех, че не е от него.

В подобни моменти съзнанието ти се разчупва на фрагменти — замръзнали картини и откъслечни звуци, които се вдълбават в спомените.

Синьото небе.

Една птица.

Крещящи гласове.

Блестящата сива скала, издигаща се нагоре от сипея.

Трюгве, едно цветно петно високо горе на терасата в скалата.

Вик: „Бьорн! Махни се! Махни се! Махай се оттук!“.

Отвесният силует на планината.

Въжето, навито по сипея.

Писъкът на мама.

Кръвта.

Купчината дрехи в основата на скалата. Не дрехи. Татко.

Стволът на дървото зад гърба ми. Кората, която дере кожата на врата ми, докато падам.

Чак на другата сутрин спасителните екипи успяха да помогнат на Трюгве да слезе долу. При падането татко бе повлякъл въжето със себе си.

Имаше разследване. Написаха доклад.

Като по-опитен Трюгве бе отговарял за осигуровката. Затова той бе останал на терасата. За да внимава всичко да е наред. Но то не беше. Рапелът се беше измъкнал по време на спускането. Износеност на материала, бе заключението на доклада. Въпреки че никой не можеше да обясни как се бе стигнало дотам. Беше от грешките, които не би трябвало да се случват. Татко не бе имал шанс.

Но никой не искаше да обвинява Трюгве Арнцен. Нито мама, нито комисията по разследването. Той понесе злополуката много тежко.

Половин година по-късно се ожени за мама.

V.

Пустинята

1.

Слънцето свети. Небето е безцветно.

Току-що съм отворил очи. По-добре да не бях го правил. Слънчевите лъчи се разбиват на парчета зад главата ми. Светлината пробожда зениците и прави дупка през черепа ми. Когато заспах с чело, опряно на хладния прозорец, беше все още тъмно. И леко студено. Изминали са четири часа, откакто самолетът се приземи. Слънцето е използвало времето ефективно. Наоколо е като в тенджера под налягане. На пълна пара.

Извръщам глава от светлината на пустинята и измъквам чифт слънчеви очила, които купих на „Гардермуен“ за 745 крони. Намалени. Ray Ban. И все пак 745 крони? С намаление? Ако продавачката не беше толкова сладка, щях естествено само да изсумтя презрително и да оставя очилата на щанда. Но сега ги намествам върху носа си.

Пътят преминава по права линия през златен хълмист пейзаж. Асфалтовата ивица се губи в маранята, която размива блестящия хоризонт.

В автобус с климатик съм. Преминаващ през каменна пустиня. Или може би през друга планета. Например Юпитер. Скалите на хоризонта са ръждивочервени. Измежду камъните около канавката расте някое и друго опърничаво растение, напомнящо на нещо, което човек очаква да срещне в терариум. Или в хербарий. Или между плочите на забравена и запустяла градина. По хребета се вижда редица кипариси. Като библейски пейзаж, избродиран на възглавничка за украса в дома на някоя прекалено религиозна леля от югозападните части на Норвегия.

За петхиляден път от началото на пътуването изваждам писмото от Даян и го чета; дума по дума, ред по ред. Знам го наизуст. Но все още се опитвам да открия някакъв смисъл.

Само аз и шофьорът на автобуса сме. Без да пророним и дума, преминаваме през пустиня без край. Видът на шофьора ме кара да се чудя дали не е седял здраво монтиран зад волана, още когато автобусът е излязъл от поточната линия. Дали не е проектиран и разработен от екип специалисти по биоинженерство и генетика и след това конструиран внимателно и с усърдие в отделно крило на производствения комплекс. Носи риза с къси ръкави и има космати ръце. Петна пот около подмишниците. Рядка коса, небръснат. Буйни вежди. От време на време поглежда към мен в огромното огледало за задно виждане. Но не показва, че е забелязал присъствието ми дори и с кимване на глава.

Никога не ми е било лесно да се сближавам с хората. През годините прикривах смущението си с камуфлажна мрежа от престорена веселост и сарказъм. Има хора, които щяха да използват възможността да въвлекат смуглия шофьор в непринуден разговор. За евреите и арабите. Или спортни коли и европейски футбол. За християнството и исляма. За риболов на муха в Намсен[108] или за курвите в Барселона. Но не и аз. А по изражението на лицето му мога да заключа, че и той е доволен така.

Завиваме около издатина в скалата; в долината пред нас се разгръща тучен оазис. Райска градина от маслинови дръвчета, тамян, сандалово дърво, камфор и кедрови дървета. Смокинова горичка покрива склона в бледозелено. От кладенец, с помощта на помпа, задвижвана от шумен дизелов агрегат, тече изворна вода по усърдно изработени канали.

В този оазис са избрали да разположат института „Шимър“. Не ме питайте защо. По-далеч от хората трудно би могъл да отидеш.

Но пък получаваш спокойна работна атмосфера.

Институтът е поразяващо доказателство за това как хората винаги ще се стремят да обединят древното с хипермодерното. С променлив успех. Преди седем столетия монасите са разположили своя манастир насред оазиса. Здание, издигнато с камъни от пустинята, изсечени с геометрическа прецизност, издялани и напаснати, и подредени в един комплекс от килии, коридори и зали. Едно убежище за религиозни размишления и вглъбяване. Около този вековен манастир в пустинята през първата половина на 70-те години на миналия век архитекти и инженери построяват мастодонт от стъкло, огледало и алуминий. Крясък на съвремието насред безвремието. Сградата на института не се издига нависоко, а се разстила, подобно на нещо, набъбващо и растящо, което проблясва и премигва на слънцето.

2.

Bjorn! My friend! Welcome![109]

Автобусът зави около разточително засадената градина, спря и изпусна въздух след дългото пътуване.

Той стои и чака на павирания тротоар пред рецепцията на института. Малък и дебел е, очите му са будни и топли, има голо теме и кръгли бузи и само да беше облечен в монашески одежди, щеше да изглежда като истинска пародия на монах.

Името му е Питър Леви.

Институтът „Шимър“ е изследователски център, който привлича студенти и учени от целия свят. Можеш да наемеш стая в хотела на института за седмици или месеци, докато същевременно си се заровил в богатата му библиотека. В отделно крило се реставрират ръкописи и тълкуват думи, свързани с пергаменти или папируси отпреди хиляди години. Блажена смесица от теолози, историци, лингвисти, палеографи, философи, археолози и етнолози. Всички те искат да хвърлят разяснителна светлината върху миналото.

Питър Леви ме посреща с въодушевление, което ме кара да се чувствам сякаш ме е взел за някого другиго. Но още веднъж той възкликва „Биорн!“, стисва ми ръката, докато ме гледа в очите, и се усмихва широко.

— Добре дошли при нас! Надявам се да можем да сме ви от полза! — Той говори английски със силен акцент и завалено „р“.

Говорили сме вече веднъж. Преди два дни. Позвъних му от апартамента на Тоштайн Авнер, след като бях избягал от Макмълин. Тогава той беше само едно име върху писмото с покана от института. Просто едно име, случаен човек за връзка. Ще ми бъде гид и наставник. На всеки новопристигнал му бива разпределен наставник, живеещ в института. Но Питър Леви се държи сякаш ние двамата сме стари бойни другари, които са се спасили взаимно в окопите, докато снарядите са профучавали над главите ни и ипритът[110] се е стелел, гъст като каша, докато ние братски сме си делили единствения противогаз. Който пропускал.

Не знам дали да му имам доверие. Но го харесвам. Настоява да носи куфара ми, който шофьорът е извадил от търбуха на автобуса. С лявата си ръка на рамото ми Питър ме въвежда в рецепцията, където вземаме магнитна карта за мен и ме регистрират:

ИМЕ: Бьорн Белтьо

СТЕПЕН: научен асистент/археолог

ПРОИЗХОД (ГРАД/ДЪРЖАВА): Осло, Норвегия

АКАДЕМИЧНА ИНСТИТУЦИЯ: Университет в Осло

СПЕЦИАЛНОСТ: археология

ЦЕЛ НА ПОСЕЩЕНИЕТО: изследователска дейност.

Питър ме завежда до стаята ми, номер 207, която се намира в отделно крило и която изглежда като стая в „Холидей Ин“[111]. Тук той ме оставя сам да „изчакам душата да настигне тялото след пътуването“. Разопаковам куфара и закачвам дрехите си в гардероба. С въздишка, дължаща се по-скоро на изтощение, отколкото на отегчение, сядам на малкото зелено канапе. В скута си държа всички разпечатки, дадени ми от Тоштайн Авнер.

Свършил е доста работа. Въз основа на ключовите думи и имената, които му дадох, той се е разтърсил из интернет и е разпечатил всички страници, съдържащи информацията, която търся. Сведения, в които ми е трудно да намеря някаква логическа връзка. Като например това, че за рицарите хоспиталиери е намерил 30 резултата с търсачката AltaVista, но 17 с MetaCrawler. Исторически и псевдонаучни интернет страници, посветени на хоспиталиери, масони и херметически секти. Прелиствам разпечатките с нетърпеливо раздразнение. Не знам какво търся и съм бомбардиран с информация, от която нямам нужда.

Не съм прав да насочвам раздразнението си към Тоштайн. Той свърши това, за което го помолих. Това, което проклинам, е собственото си безсилие.

Къде е Даян? Каква е нейната роля в тази игра? Какво означават загатванията в писмото й?

Защо те лъжат за абсолютно всяко нещо? Защо ме упоиха, за да ми сервират после най-прозрачните лъжи? Може би се опитват да ме объркат?

Какво има в ковчежето? Каква мистерия крият те?

Дали се опитват да запазят една тайна като съчинят друга, още по-невероятна? Подобни въпроси се въртят и въртят в главата ми. Но не съм дори близко до какъвто и да е отговор.

Тоштайн настояваше да отида в полицията с всичко, което знам. И да взема със себе си ковчежето. Изкушавах се да го послушам. Но всеки, който се бори срещу нещо голямо и не дотам явно, развива лека параноя, че е преследван. Нямам доверие на полицията. Те биха последвали наредбите и логиката и биха предали ковчежето обратно на Отдела за старини. А мен биха обвинили в обикновена кражба. С това нямаше да стигнем по-далеч.

И как полицията би могла да открие Даян? Не знам нищо за нея. Освен името й. Че живее в един небостъргач в Лондон. Че работи за Общността за международни изследвания. Че бях ужасно наивен да й повярвам. Въпреки че знам, че никога не се е преструвала, докато правехме любов.

В продължение на час седя и прелиствам дебелата купчина с разпечатки. Чета за хоспиталиери и френски благородници, за световната репутация на института „Шимър“, за манастира „Верне“, за Рен льо Шато и Беранже Соние, за свитъците от Мъртво море и Манастира на Светия кръст, за плащаницата от Торино, за Ръкописа Q и Наг Хамади. Дори се натъквам на статия, подписана от Питър Леви, за влиянието на нехристиянски секти върху мандеите, намирам тридесет и четири страници, извадени от сайта на ОМИ, включително кратки биографии на Макмълин и Лайлуърт.

Но нищо не ме завежда по-надалеч в разследването ми.

3.

Почивам си. Душата ми настига тялото по някое време в късния следобед.

След почти прекалено дългата дрямка обикалям безцелно из института с неприятното усещане, че се натрапвам. Толкова ми е лесно да се почувствам не на място. Институтът „Шимър“ е пропит от трескава дейност. Академичен мравуняк. Аз съм гостуваща черна мравка на посещение при работливите червени мравки. Целенасочено те бързат по своите невидимо маркирани пътеки. Спират. Говорят. Забързват се отново нанякъде. Запалени студенти се стрелкат (жужащи! жестикулиращи!) по един коридор, който продължава ли, продължава. Може би чак до покоите на кралицата? И през цялото това време ме зяпат, преценяват, анализират, шепнат и шушукат по мой адрес. Доктор Уанг би казал: „Само си въобразяваш, Бьорн“.

„Каква е тайната покрай това място?“ — питам сам себе си. И потръпвам.

В центъра на рецепцията, в едно кръгло островче от папрат насред облицования с плочки под, има пилон със стрелки и табели, показващи пътя към изследователски отдели, лаборатории, учебни съоръжения, аудитории, крила за провеждане на конференции, места за хранене, лавки, книжарница, кино, библиотека, студия, читални.

В ъглите под тавана висят малки камери с червени лампички. Не съм ненаблюдателен.

4.

Вечер е.

Питър Леви седи в един фотьойл и пие кафе и коняк в тъмно, препълнено заведение, наричано „Читалнята“. Модерно оборудван библиотечен бар, изпълнен от тежко стелещ се цигарен дим. Като в британски клуб за джентълмени. Прозорците са затъмнени, за да се създаде илюзията за вечна нощ. Свещи на масите. Приглушена музика от пиано. Гласовете са ниски, заредени. Някой се изсмива шумно и му правят забележка. Разгорещени дискусии на чужди езици. В момента, в който Питър ме вижда, той ми маха с ръка да отида при него. Ентусиазмът му и радостта му, че ме вижда, ме учудват.

Питър прави знак на един сервитьор, който се приближава, забързан с поднос с чаша чай и друга, с формата на лале, с коняк. Чаят е със силен аромат. Не знам дали ролята на коняка не е всъщност да го разреди. В главата ми се вбива една дума: „Чай?“.

— Радвам се, че успяхте да дойдете — казва Питър.

— Да съм успял?

— Трябва да сте изтощен след пътуването.

— Трудно ми е да откажа, когато някой ме изкушава с коняк.

Засмиваме се леко, за да прикрием всичко неизказано.

— Имаме да говорим за много неща — казва Питър.

— Така ли?

— За вашето изследване — пояснява той полувъпросително. — За интереса ви към Ордена на хоспиталиерите, мита за Свещения кивот. Както и за това, с какво ние можем да ви помогнем.

Питам дали Питър познава Ури, изпратен от института „Шимър“ на разкопките при манастира „Верне“. Познавал го. Ури все още пътува по работа.

Питър запалва къса пура. Вдишва с наслада. Наблюдава ме с любопитство през облака цигарен дим.

— Защо — пита той, въртейки пурата между пръстите си — всъщност дойдохте при нас?

Разказвам му. Много повърхностно във всеки случай. Не споменавам за всички лъжи и мистични епизоди, свързани с кивота, но си давам вид, че искам да изуча специалната археологическа находка. Обяснявам му, че искам да получа информация за Ордена на хоспиталиерите. И за всичко, което би могло да има връзка с манастира „Верне“ и Кивота на свещените тайни.

— Знам всичко това. Попитах: защо всъщност?

Преценяваме се взаимно с поглед.

— Ако искате да кажете, че крия някаква тайна, то значи знаете и каква е тя — отговарям многозначително.

Питър мълчи. Само се взира в мен и вдишва дълбоко. Огънчето на пурата се приближава към него.

За да запълня тишината, разказвам за разкопките при манастира „Верне“, които не го интересуват особено. Докато говоря, той започва да върти чашата коняк в ръката си. Взира се в златистокафявата течност, сякаш мислите му кръжат в коняка. Очите му са уморени. Точно в този момент той прилича на тип, когото би очаквал да откриеш седнал на щъркел на бара от „Респатекс“[112], в заведение в някоя странична улица в Ню Йорк сити. А до него — фигура в черни мрежести чорапи и натежал поглед.

Когато най-накрая млъквам, той ме поглежда с изражение, което носи чертите на снизходителност, но което навярно е чисто и просто любопитство.

— Вярваш ли в Исус? — пита ме накрая.

Въпросът идва изненадващо за мен. Следвам неговия пример: вдъхвам аромата на коняка.

— В историческия? — питам в отговор. Леко опиянение е започнало да щипе в кръвта ми. — Или божествения?

Той само кимва, сякаш съм му дал отговор. Което аз всъщност нямах предвид. Питам го как е стигнал дотук в института. Тихо, сякаш не иска някой друг да чуе, той ми разказва за детството си в беден квартал на Тел Авив, за един фанатично-религиозен баща и жертвоготовна майка, за търсенето си на вяра и за годините на учене. Питър се занимава с история на религията. Специалист по сектите, разцъфтели и замрели около времето на Христос, и на начина, по който те са повлияли на християнството.

— Интересувате ли се от ранното християнство? — пита по начин, който ясно намеква, че трябва да отговоря положително.

— Абсолютно!

— Хубаво! Знаех си, че ние с вас имаме много общо. Много, за което да говорим. Знаехте ли — подхваща, навеждайки се над масата с накривена усмивка, — че хоспиталиерите имат много общи черти с гностичната секта на мандейците[113]?

— Не съм съвсем сигурен — отговарям бавно, докато поглъщам мъничко от силния чай, — че съм запознат.

— Но е така! Мандейците отричали Исус и считали Йоан Кръстител за свой пророк. И вярвали, че спасението идва чрез познание, манда.

През главата ми минава мисълта, че мама навярно трябва да е била мандеец, докато аз ходех на училище.

Питър продължава:

— Свещените книги на мандейците, „Съкровище“ и „Книга на Йоан“ са били на петстотин години, когато Орденът на йоанитите бил основан. Мандейците си имат свой Цар на светлината. Най-важното, бедни ми приятелю, идва сега. — Колебае се за кратко, преди да пусне бомбата. — Исус и неговите съвременници са познавали в детайли книгите на есеите[114]!

Поглежда ме триумфиращо и предизвикателно.

— Е, и? — питам аз.

Глух за липсата ми на разбиране и ентусиазъм, той изпразва чашата с коняк на една-единствена, дълга глътка. Поема си дъх. После продължава.

— Имате право. Не ви казвам нищо ново. Вече знаете всичко това.

Увъртам:

— Ммм… но не и в детайли.

Той ме поглежда въпросително и ме побутва по рамото с тих смях. Опитвам пак да отпия от чая и трябва да положа усилие да не направя гримаса. Някъде в бара пианистът засвири отново. Така и не бях забелязал, че е спрял. Един келнер се появява от нищото с нова чаша коняк за Питър.

— Изглежда умирате да ми разкажете за есеите — казвам аз.

— Наистина е интересно!

Той вдига чашата. Казваме си „Наздраве“.

Оставя я настрани и прочиства гърлото си.

— Есеите или назореи, както още били наричани, имали вяра, белязана от вавилонската религия. Те вярвали, че душата се състои от частици светлина, които идвали от светлинния образ, разпръснат от зли сили. Тези частици светлина са затворени в човешкото тяло, докато човек не умре. Тогава частиците могат да се слеят със светлинния образ.

— Питър — търся подходящите думи, — защо ме занимаваш с това?

— Мислех, че се интересуваш?

— Интересувам се. Стига само да разбера какво се опитваш да обясниш.

Той се накланя напред и слага почернялата си от слънцето ръка върху моята. На път е да каже нещо. Но едно или друго го кара да замълчи.

— Утре ще съм забравил всичко — казвам аз.

Той кимва. Засмиваме се.

След това казва:

— Може би е все тая. Говоря прекалено много.

— Ако само ми обясниш връзката, със сигурност ще разбера, че е интересно.

— Разбира се, че е! — Предпазливата ми похвала го ентусиазира. — Идеята е, че влиянието на есеите върху ранното християнство изглежда е било много по-силно, отколкото се приема.

— Изобщо не знаех, че е имало някакво влияние.

Понижава глас, сякаш иска да разкрие някаква тайна.

— Много учени смятат, че части от Новия завет представят изопачена и идеализирана представа за религиозния фундамент на християнството.

— Ами… — изричам провлечено, правя се, че разбирам. — Минало е доста време. Може би не е толкова фатално.

— И все пак продължаваме да живеем в съответствие с духа на Библията!

— Тъй като много хора мислят, че това са думите Божии — казвам.

— Както и защото Библията е най-вдъхновяващата книга, писана някога.

— И най-неповторимата.

— Ръководство как да се живее и как да се умре, по морал и обич към ближния. АБВ-то на човешкото достойнство и уважение.

— Силни думи…

— Силна книга — изрича Питър с благоговение.

И двамата гледаме в празното пространство пред себе си. Скритите прожектори в тавана прорязват със сребърни лъчи мъглата от цигарен дим. Гласовете, смехът, музиката — всичко се превръща в стена от звуци, които някак не успяват да ни достигнат. Питър загасява угарката от пурата в пепелника и спира поглед върху мен.

— Но дали Библията наистина съдържа Божиите думи? — изрича изненадващо яростно.

— Не питайте мен.

— Бог не е написал и ред! Двадесет и седемте книги в Новия завет са били избирани в продължение на дълъг и болезнен процес.

— С божествена намеса?

— Имам предвид чисто и просто с караници.

Засмивам се, но се спирам, когато виждам, че той не се шегува.

Той доближава коняка до устните си, вдъхва и отпива. За момент притваря очи. След това внимателно оставя чашата на масата.

— Все пак не се е случило така — продължава той, — че група свещени автори да седне и да напише Библията веднъж завинаги. През годините Църквата е разполагала с много ръкописи, между които да избира. Някои били отхвърлени, други приети. Важно е да се знае, че канонизирането на Новия завет се е случило едновременно с, и като част от, една борба за власт както вътре в самата Църква, така и извън нея, в отслабналата и замираща Римска империя.

— Борба за власт? От израза лъха хлад.

— Спомни си, че Църквата е била ревностен участник в борбата за културна, политическа и икономическа власт в онзи вакуум, който Римската империя оставя след себе си. — Питър се оглежда наоколо, полуусмихнат. — Ако залезът на Римската империя не бе съвпаднал с разделението на евреите и раждането на една съвсем нова религия, светът днес щеше да изглежда другояче.

— Никога не съм се замислял — признавам. — Цивилизацията ни е салата от римски, гръцки и християнски ценности и нрави.

— Ако се върнем назад към мястото и ролята на Библията в този процес, то трябва да отбележим, че били изминали почти четиристотин години от раждането на Христос преди тази Библия, която познаваме днес, да бъде призната. Но дори много от текстовете, които били включени в Новия завет и които днес са централни в него, по онова време били много оспорвани.

— Кой е решавал тези въпроси?

— Духовенството, разбира си. Древната църква.

— Свещениците…

— По-точно казано епископите. Получили авторитета си директно от апостолите.

— Подобно на папата?

— По същия принцип. Епископите водели жестоки спорове какво трябва да намери място в Библията. Сборникът с текстове, представляващ днешната Библия, бил одобрен на съборите — в Рим през триста осемдесет и втора година, в Ипон през триста деветдесет и трета година и в Картаген през триста деветдесет и седма година. Съвсем не Бог е бил онзи, който е редактирал Библията. Били са епископите. А по-късно общностите на вярващите. Протестантите, например, не признават, както католиците, някои от текстовете от Стария завет. Протестантската църква се придържа към един старозаветен канон, съставен от еврейски учени в Ямния през деветдесета година след Христа. Те одобрили само тридесет и девет книги, написани на иврит и на палестинска територия. Канонът на Римокатолическата църква бил преведен на гръцки в Александрия, Египет, двеста години преди Христос и съдържа четиридесет и шест книги. Именно на тази версия Новият завет се позовава на над триста места. А все още не сме докоснали свещените книги на евреите!

Не успявам да сдържа усмивката си:

— Представям си дебели духовници, които небрежно включват и отхвърлят библейски книги.

Питър поема въздух през предните си зъби, издавайки противен звук.

— Вулгарна и опростена представа. Но все пак с доза истина в себе си.

— Властни мъже!

— Властни, пресметливи и целеустремени. Какви са били мотивите им? Вярващи ли са били? Били ли си християни? Или са били шарлатани, използващи новата вяра като трамплин за собствените си амбиции.

— Защо си задавате тези въпроси? Било каквото било.

— Защото въпросът е дали текстовете в Библията представят достоверна картина за учението на Исус.

— Трябва да е така! Все пак са част от Библията.

— Хмм. Но помислете, че изборът и редакцията на текстовете в Новия завет може да е бил политически процес. Част от борба за надмощие. Съвсем скоро след смъртта на Исус Църквата вече е била разделена на общности и секти с дълбоки различия в теологическите си възгледи. И представете си също така, че текстовете, избрани накрая, са били онези, които са пасвали най-добре на амбициите на епископите и Църквата. Само разсъждавам.

Опитвам се да асимилирам казаното. Едно растящо подозрение се е загнездило в диафрагмата ми. Не успявам да го осъзная напълно. Но имам чувството, че Питър е евреин. Че институтът „Шимър“ е еврейски. И че нещо в ковчежето, намерено в манастира „Верне“, би затвърдило еврейското разбиране за библейската история.

— Искате да кажете, че Библията изопачава онова, което наистина се е случило? — питам.

Той издава продължителен и хъмкащ звук.

— Разсъждавам… Питам се дали изборът от библейски текстове дава пълна и точна представа за учението на Исус. Питам се дали някой не е имал полза да пригоди така новата религия, че да отговаря на личните цели на Църквата и епископите.

Свивам рамене.

— Независимо от всичко, много хора твърдят, че Библията е книга за начина, по който евреите са възприемали живота си и своето съвремие.

Питър посяга към чашата с коняк, но се отказва.

— Както да не забравяме, че е и кодекс с правила как би трябвало да се живее — добавя.

Изпразвам собствената си чаша и се изправям. Уморен съм. Получих достатъчна доза библейска история. Сега искам да поспя.

— За себе си — казвам аз, — съм склонен да гледам на християнството като на две хиляди годишна система от суеверия от Средния запад.

5.

Един свойствен мирис — сякаш на хартия и изгорели карамелени бонбони, изпълва библиотеката на института „Шимър“.

Рано сутринта е. Светлината от пустинята пада през стъклените куполи на тавана и остава като наклонени колони върху редиците лавици с книги. Прахът се стели по лавиците с книги и кутии, пълни с ръкописи на папирус, пергаменти и хартия. Менажерия от изследователи и студенти седят приведени над читателските банки: дългокоси американци, православни евреи, жени с шалове и конски опашки, енергични азиатци, очилати дребни мъже, яростно задъвкали моливите си. Поразява ме, че се плъзвам като естествена част в тази леко ексцентрична среда.

Сбирките от книги и множеството ръкописи са свързани предимно със Средния Изток, Мала Азия и Египет. Има отделни секции за книги на езици, на които дори не успявам да разчета знаците. Специализираната литература на английски език е учудващо малко.

А навсякъде: жени и мъже, заключени в собствените си светове на странни специалности и полета на изследване, хора, чиято идентичност се изразява да бъдат световните водещите експерти по възможно най-неопределените дисциплини — шумерско клинописно писмо, същинските автори на Петокнижието, тълкуване на старовавилонски митове и влиянието на египетските погребални ритуали върху предхристиянските догми. Из тази атмосфера, изпълнена със знания, аз се разхождам като първолаче, което не знае точно къде да отиде. Не съм експерт по каквото и да било. Обезсърчен, започвам да се чудя на безграничния ни стремеж към знание за миналото. Изведнъж се оказвам археологът, който пита защо ни е да знаем толкова много за миналото, когато има толкова много неща, които не знаем за света днес.

Не виждам Питър, преди да се блъсна в него. Той е застанал на пръсти и търси някаква книга в секция, обозначена Ancient Mythology: Egypt — Greece[115]. Проронвам: „Хей!“. Поздравяваме се. Той се усмихва загадъчно, сякаш видът ми постоянно го изпълва с радост.

— Благодаря за компанията вчера — казва и ми намига.

— Аз също благодаря.

— И сте във форма, нали?

Последното по-скоро трябва да се сметне за шега. Може би според него изглеждам малко блед.

Тръгваме, за да не смущаваме задълбочените в книгите си хора.

— Боли ме главата! — споделя той с престорена въздишка.

Спираме се до кутия с микрофилми. Споглеждаме се преценяващо. Като любовници, които се чудят колко сериозно другият приема изминалата нощ.

— Вие ми разказахте нещо — казвам изпитателно.

— Така ли? My oh my. Разказах ви дори прекалено много, знам. Развързва ми се устата, когато пия. Трябва да ви помоля да се отнасяте дискретно с всичко, което чухте.

— Знаете, че можете да ми имате доверие.

— Така ли? Все пак не знам почти нищо за вас. Но сте прав, имам ви доверие.

— Онова, което казахте, събуди любопитството ми.

— Нищо чудно. Въпреки че не си спомням какво съм казал. Или какво не е трябвало да казвам. — С тих смях той оглежда библиотеката. — Хайде! — Хваща ме за рамото и ме повежда през лабиринт от коридори, нагоре по стълби, надолу по стълби и през врати, докато не стигаме до малък кабинет с неговото име на вратата. Кабинетът е дълъг и тесен, претъпкан с книги и купове хартия. Прозорецът е с щора. На тавана се върти перката на вентилатор.

Той изпуска доволна въздишка.

— Тук! Тук е по-добре да се говори — казва и сяда на един стол.

Аз, от своя страна, потъвам в едно пуф-кресло[116] от другата страна на бюрото. Трябва да положа усилие да си намеря поза, която да е удобна и не напълно унизителна.

— Та какво съдържат тези ръкописи, които анализирате тук? — питам.

— Детайли. Детайли. Детайли. Ще ви кажа едно: прекарваме повечето от времето си да разглеждаме стари ръкописи отново.

— Отново? Защо?

— Защото сме учили. Знаем повече от онези, които за последен път са ги чели и превеждали. Ние четем и превеждаме, използвайки съвременни знания. Доколко са прецизни преводите на библейските текстове? Може ли съвременната наука да хвърли нова светлина върху разбирането и тълкуването на старите текстове? Може ли новооткрити ръкописи, каквито са Свитъците от Мъртво море, да променят разбирането за по-рано открити библейски текстове?

— Все питате и питате! — казвам аз.

— И търся нови отговори. За да се превеждат текстове, които са на няколко хиляди години, се изисква също толкова ново разбиране и знание, колкото лингвистични познания и разбиране за езика.

— И може би вяра?

— Най-вече.

— Какво ще стане, ако се натъкнете на факти, които биха могли да разклатят устоите на вярата?

Той ме поглежда право в очите. На светлината, промъкваща се през щората, мога да видя колко мътни са белите му очни ябълки.

— Защо мислите, че сме така потайни? — пита той с нещо потиснато в гласа си.

Извивам се в почти напразен опит да се поизправя в пуф-креслото.

— Нека ви дам пример — казва Питър. — Дали Моисей е разделил Червено море с Божия помощ, така че бягащите израилтяни да достигнат другата страна в безопасност, а войската на фараона да се удави, когато водите са се втурнали обратно? — Той опира лакти на бюрото, сключва длани и подпира брадичката си на палците. — Институтът е посветил много години в изучаване на този мит. Нашите лингвисти откриха, че е възможно да е направена грешка при превода или тълкуването на израза на иврит „Yam suph“. Чието обяснение е „място, където е толкова плитко, че расте тръстика“. „Yam suph“ — повтаря той провлечено.

Опитвам се да го произнеса, но прозвучава сякаш имам някакъв говорен дефект.

От една лавица Питър издърпва исторически атлас и отваря на буква „С“ — Синай[117].

— В древността Суецкият залив се е простирал много по-навътре на север. — Той повдига книгата и сочи по картата. — Целият район е бил плитък и покрит с тръстика. Нашите изследователи — интердисциплинарен екип от лингвисти, историци, географи и метеоролози, се хванаха за този езиков детайл. Откриха, че израилтяните може да са прекосили морето през това, което днес наричаме езеро Бардауил.

Той силно забива пръст в хартията. Присвивам очи, докато се ориентирам в картата.

— Изпробвахме известен брой модели в нашия симулатор — казва той. — На това място условията са такива, че ако вятърът е бил достатъчно силен и е продължил достатъчно дълго, той би успял да изтласка дълбоката три-четири метра вода. — С върховете на пръстите си той сякаш избутва водата настрани. — Така Моисей е можел да пресече почти пресушеното езеро. Но — той повдига показалец, — когато вятърът накрая отслабнел или променял посоката си, водната маса щяла да връхлети обратно. — Със замах той шляпва длан върху атласа.

— Уау! — възкликвам аз. Не звучи много научно. Но е единственото, което ми хрумва.

Той се отпуска доволно назад в стола.

— Или пък потопът? Какво се е случило всъщност. Нашите археолози, палеонтолози и геолози са открили доказателства, че преди повече от седем хиляди години голямо наводнение завинаги е изтласкало земеделска цивилизация, населявала земите около Черно море.

— Аз мислех, че потопът е връхлетял населените места между Тигър и Ефрат.

— Ами. Едно от многото предположения. Всичко се базира на предположения. Хипотези. Но ние реконструирахме онова, което може би се е случило, изучавайки старите източници.

— Кои?

— О, много. Библията. Плочките с клинописно писмо, датиращи отпреди четири хиляди години, епоса за Гилгамеш[118], индийския сборник „Ригведа“[119]. Както и други, по-малко познати предания.

— И какво открихте?

— Нека започнем с геолозите. Те откриха в Черно море утаечен слой от соленоводни животни на възраст седем хиляди години. Тези утайки са се образували бързо. Като при приливна вълна. Спомнете си, че Черно море първоначално е било сладководно езеро, вътрешноконтинентално море, разделено от Средиземно море с ивицата земя при Босфора. Сега си представете как Средиземно море постепенно и с нарастващ интензитет си проправя път през крехката земна бариера. Докато тя не се спуква. Колко величествено трябва да е било! Море, което наводнява друго море… Тътенът от водните маси се е чувал на петдесет мили разстояние. Триста дни са били необходими на двете морета, за да изравнят нивото на водата. Черно море се е покачило със сто и петдесет метра. Но тъй като районът е огромен, плодородните земеделски земи на север трябва да са били наводнени бавно. Ден след ден хората са били изблъсквани навътре в континента от прииждащото море.

— Какво преживяване! — потръпвам аз.

— И тъй стигаме до следващата следа. Археологическите находки сочат за появата на високоразвита земеделска цивилизация в Източна и Централна Европа точно по това време.

— Бегълци от Черноморието?

— Не знаем. Но е вероятно. Лингвистиката се изказва в подкрепа на подобно предположение. Почти всички индоевропейски езици произлизат от праезик, разказващ мита за страховито наводнение. Тези предания са обикаляли от уста на уста, докато не са били записани две хиляди и петстотин години по-късно, когато човечеството се сдобива с писменост. Смятаме, че това може да е положило основата на мита за библейския потоп.

— Митът? Мислех, че стремежът ви е по-скоро да доказвате, че Библията разказва истината.

Той прави някаква неразбираема гримаса.

— Не казвам, че Господ не е имал пръст в тази работа. — След това той се изправя рязко.

Лекцията свърши и ние се връщаме обратно в библиотеката. Никой от нас не проронва и дума по пътя.

— Ще говорим по-късно — измърморва той, потупва ме по рамото и ме зарязва.

Оставам, без да знам какво да правя, сам и объркан от всички тези недоизречени загатвания.

6.

Над върха на Потала[120] кръжеше самотен дракон.

Винаги съм чувствал влечение към манастирите. Спокойствието, размисълът, безвремието. Тихата мистика. Близостта до нещо голямо, неосезаемо. Но нищо в института „Шимър“ не създава в мен усещането, че се намирам в манастир. Мисля си за Потала — обвития в легенди манастир в Лхаса, за златните му покриви и куполи. Обграден от върховете на Тибет. „Над върха на Потала кръжеше самотен дракон.“ Така лирично завършва книгата, която бе моята първа среща с живота в манастир.

Хипарската библия „Третото око“ от 1956 година е автобиография, написана от тибетския лама Лобсанг Рампа[121]. Завладяващ разказ за живота в и около манастирите в Тибет — съществуване, включващо учение, полети на гърба на дракони, молитви, философия и астрални пътувания. Толкова голямо бе учудването ми, когато научих, че Лобсанг Рампа изобщо не е някакъв нисък монах, увит в източни одежди, а точно обратното, висок англичанин с девънширски диалект и увлечение по мистиката. Той не само гледал на себе си като на тибетски лама в тялото на англичанин. Но и твърдял, че котките са пратени на Земята от друга планета, за да ни наблюдават. Странно ли е, че аз не понасям котки?

Чувствителен съм към илюзии. Всичко, което не е напълно такова, каквото си го представяме. Не възприемам института „Шимър“ като съвсем реален. Това обаче не е непременно толкова важно. Понякога и кабинетът ми в Отдела за старини към университета не ми се струва напълно реален. Или пък апартаментът ми призори някоя неделна утрин.

След почивката, последвала обяда, пиша дълго в дневника си. Харесва ми стържещият звук на писеца, докосващ хартията. Все едно слушаш мислите си. Една от тях, която точно в този момент стърже по хартията, е, че институтът „Шимър“ е инструмент на Макмълин. Възможно е да съм параноичен. В най-лекия случай съм упорит.

Оставям мислите си да обикалят в тъмна мъглива гора от въпроси и страх. Ако институтът има еврейски фундамент, може би е в техен интерес да разкрият съдържанието на кивота, за да покажат веднъж завинаги, че християните са грешали. Но ако институтът е християнски, те навярно искат да унищожат съдържанието на кивота, за да предпазят вярата, църквата, властта. Гората е направо прекалено голяма за мен, мъглата дори прекалено гъста. Но е само въпрос на избор. Две конспирации с цената на една!

7.

По-късно същата вечер, потиснат от собствените си натрапчиви мисли и абсурдни представи, слизам до рецепцията и след това към бара. Не виждам познат. Но след няколко минути Питър се появява забързан. Поздравяваме си и си намираме маса зад пианото. Келнерът е наблюдателен. Пристига с кафе, чай, коняк, преди да сме помолили за тях. Питър вдига чашата си и казва: „Наздраве!“.

— Мога ли да те попитам нещо? — подхващам аз и отпивам малка глътка от коняка.

— Разбира се.

— Какво мислиш съдържа кивотът?

— The Shrine of Sacred Secrets — изрича той бавно, с благоговение. Сбърчва замислено чело. — Като всеки един мит и този е изопачаване на истината. През столетията Църквата е разкрасявала историята. Както има навика да прави.

— Според теб какво има в него?

— В един от ръкописите, които изучавахме в института, а говорим за текстове от втори век, се загатва, че Исус Христос е оставил сборник с текстове, продиктувани или написани от самия него.

— Сериозно ли говориш?

— Ммм.

— Какви текстове?

— Как бих могъл да знам? Никой не ги е чел. Все пак това е хипотеза.

— Но какво пишеше в ръкописа, където сте прочели това?

— Бе загатнато, че може да става въпрос за система от житейски правила. Заповеди. Нови заповеди, ако щеш. Ръкописът се намираше в запечатана стомна в египетска погребална камера. Не разкрихме информацията. Докато не я разберем по-добре. В началото не съзнавахме значението на това, което сме открили. Но след това прозряхме връзката с мита за кивота на свещените тайни.

— Не е за вярване.

— Ватикана полудя, когато научи новината. Цяла папска делегация се изсипа пред вратата ни. Но ние не ги допуснахме. Ватикана има да се грижи за толкова много неща. Истината е само едно от тях и, да си признаем, тя има доста подчинено положение. Сега те плуват на повърхността на водата и дебнат, знаят, че ние знаем нещо, но не и какво е то. Не са много доволни.

— Почакай! Нима искаш да кажеш, че кивотът, който открихме в манастира „Верне“, може би съдържа ръкопис, диктуван от Исус Христос?

Питър разтваря ръце.

— Всичко е възможно. — Повдига рамене.

— Тогава Ватикана ли е насъскал агентите си по мен? В преследване на кивота?

— Агенти? — Той се смее. — Ватикана, разбира се, си има своите методи. Но дотолкова са свикнали да срещат подчинение, че едва ли знаят как да постъпят с някого, който отказва да прави каквото му казват. Не, не мисля, че Ватикана те преследва.

— Ако този ръкопис съществува, дори и само на теория, то тогава мнозина трябва да са чували за него?

— Или пък някой е имал нуждата да запази в тайна това познание.

— Защо?

— Можеш и сам да се сетиш.

Отпивам от коняка.

— Би било фантастично. Противоречиви религиозни факти… Факти, които биха променили разбирането ни за християнството.

— Плашеща мисъл за мнозина.

— Плашеща?

— Най-сензационната новина в световната история. По-голяма и от кацането на луната. Собственото евангелие на Исус Христос.

От мисълта ми се завива свят. Освен ако не е от коняка.

8.

Барът затваря в единадесет. Прилежните учени си лягат рано. Поне в пустинята, където греховете не са се наредили на опашка. Полека се изсипваме в мраморно-блестящата рецепция, в която няма почти никой. Питър е пиян.

— Да подишаме ли свеж въздух? — предлага той.

Отговарям, че според мен идеята е добра.

Навън е тъмно като катран, а небето е ясно. Във въздуха се носи някакво сладникаво ухание. Питър ми показва път, минаващ покрай комплекса и нагоре по хълма, навътре в горичката от смокинови и маслинени дръвчета. Напредваме под слабото сияние от небето и осветените прозорци на института.

Малко по-нагоре по хълма спираме под едно дърво, разперило клоните си като покрив. Кората му е набраздена от ноктите на вековете. Луната свети през листата на дърветата като японски хартиен фенер. Изненадващо хладният въздух в пустинята има леко опияняващ ефект. Сякаш точно зад завоя някой хитър кактус изпуска наркотични газове и сокове.

— Някога тук се е намирал естествен оазис — казва Питър. Поема въздух дълбоко през носа, сякаш за да усети уханията. — Монасите посадили дърветата. И се грижили за тях. Чудо е, че въобще нещо расте тук.

— Какви са били монасите?

— Евреи и християни. Отцепници, бунтари. Искали са да създадат нова общност. — Смее се. Смехът му е леко жлъчен.

Погледът ми претърсва мрака. Оттук институтът изглежда като разбил се космически кораб, който сега лежи и свети, и се разстила по пейзажа. Като по предварително поръчан филмов ефект звезда прорязва небето.

— Каква гледка! — казвам аз.

— Погледнато сериозно, нищо повече от песъчинка, която изгаря при срещата си с атмосферата на Земята — казва той.

Всичко е тъмно, голямо, тихо. Това настроение предизвиква в мен някаква доверчивост.

— Кой си ти, Питър? — питам аз.

Ухилен, той изважда малка бутилка от вътрешния си джоб. Отвива капачката и ми подава плоската, обвита в кожа, бутилка.

— В по-широк контекст?

— Нека започнем оттам.

— Абсолютно никой — казва той.

Пия. Конякът прокарва горяща опашка след себе си.

— А в по-тесен контекст?

Давам му бутилката с настойчиво кимване.

Питър отпива глътка, потреперва, след това отпива още веднъж.

— В по-тесен контекст аз съм най-работливата пчеличка в кошера — възкликва.

Споглеждаме се. Намига ми, сякаш разбира, че отговорът му изобщо не е никакъв отговор.

— Изглежда знаеш много за кивота?

— Теории — отговаря той тихо. — Аз съм човек на науката. Животът ми се състои от това да знам подобни неща.

— Но онова, което знаеш, е така точно.

— Кой е казал, че знам? Правя предположения.

— Нека тогава продължим да предполагаме — предлагам аз.

— Какво искаш да знаеш?

— Ако кивотът на свещените тайни наистина съществува и именно тази реликва сме открили в манастира „Верне“… — започвам, след това спирам, докато поглеждам към него, — защо за някого би било важно да притежава кивота?

— Най-вероятно искат онова, което е в него.

— Кои?

— Могат да бъдат толкова много. Учени. Колекционери. Ватикана. Тайни групировки.

— А защо?

— Представи си, че посланието на ръкописа е от деликатно естество!

— Като например?

— Нещо, което би могло да разклати догмите.

— По какъв начин?

— Така, че да се наложи библейската история да бъде пренаписана.

— Е, и?

— Сега задаваш глупави въпроси. Библията е безгрешна. Тя не може да бъде поправяна.

— Но би ли имало някакво практическо значение, ако този ръкопис преобърне с главата надолу някои представи?

Той сбърчва чело.

— Сигурно се шегуваш, приятелю. Замисли се! Християнските догми биха могли да се разпаднат. Вярата на хората ще започне да се разклаща. Позициите на Църквата ще бъдат застрашени. Такива дреболии.

Подсвирвам с уста. Звукът е крехък и треперещ.

— В най-лошия случай — добавя той. Вдига джобната бутилка и отпива, като същевременно ме гледа. Преглъща тежко. — Но това са чисто и просто предположения.

— Вълнуващи теории!

— Историята е вълнуваща. До голяма степен поради факта, че историята е тълкуване.

— Тълкуване през погледа на следващите поколения.

— Именно! За своите съвременници Исус Христос е бил на първо място политическа фигура.

— И син на Господ.

— Ами! По-скоро следващите поколения са се съсредоточили върху неговата божественост.

— Следващите поколения?

— Много по-късно. За да ситуираш Исус в историята, трябва да се върнеш до хилядагодишното очакване на Месията в юдаизма и до тогавашната политическа ситуация в Юдея и Палестина. — Той облизва устните си и ги избърсва с опакото на дланта си.

— Не съм експерт точно в тази област — признавам аз.

— Римската империя била придобила могъщество — започва той. — Юдея била нещо като локално царство със свой цар, Ирод, но всъщност била управлявана от Рим посредством Пилат Понтийски. За гражданите й Рим бил далечен, но дразнещ болезнен абсцес. Обществото представлявало побъркана менажерия от секти и групировки, предатели и държавни изменници, духовници и пророци, бандити, убийци и измамници.

— Като който и да е голям град в днешни дни — отбелязвам аз и хващам бутилката. Конякът стопля, замайва.

Изражението на Питър е отнесено, отделни хора придобиват такова вглъбено изражение, когато са всецяло погълнати от нещо и вярват, че всички останали са също така неизмеримо запленени.

— Били са метежни времена! — продължава той. — Около годините преди рождението на Христос, зилотите[122] събират фарисеите[123], есеите и други в едно политическо и военно движение. Исус се ражда в самото начало на бунт, който щял да продължи сто и четиридесет години. И всичките заедно очаквали Месията. Спасителят. Политическият и религиозният водач.

— И са го получили.

— Уф… — Той сбърчва нос. — Дали? Нека разгледаме езика, семантиката. В наши дни Месия и Спасител носят различно значение от онова в онези дни. „Месия“[124] означава на гръцки „Христос“. На иврит и гръцки означава Избраният или Богопомазаният. Някакъв цар или водач.

— Фигурата на предводителя.

— Именно. Всъщност всички юдейски царе, потомци на Давид, са били назовавани Месия. Дори свещениците, които римляните избрали за царе на дребни райони, наричали сами себе си Месия. Но за зилотите никой от тях не бил истинският Месия. Техният спасител трябвало да произлиза от рода на Давид. Мечтата за Месията граничела с истерия. Но запомни: те не очаквали божество, а цар. Водач. Предводител! „Месия“ била политическа титла. Мисълта за Божия син, както днес познаваме Исус, за тях била доста далечна. От друга страна, те вярвали, че Божието царство щяло да дойде на Земята всеки момент.

— Но Божият син е онзи, в когото вярваме и когото боготворим в наши дни — казвам аз. — Все още. Стотици милиони хора. В големи части от света.

Питър вдига един камък от земята и го хвърля в тъмнината. Чуваме го как се удря в пръстта и как отскача няколко пъти, преди да се успокои.

— Така е — съгласява се той.

Отпивам от коняка.

— Но сега ти ми казваш, че златният кивот може да съдържа нещо, което би могло да разклати устоите на тази вяра? — питам.

— Не знам. Наистина не знам! Възможно е… — Той поема дълбоко въздух. — Питаш ме какво мисля? Мисля, че твоят кивот съдържа нещо… — Спира, сякаш е усетил някого, там в тъмнината, който стои и ни слуша.

Опитвам се да видя нещо, да чуя някакъв звук, шумолене на дрехи, изпращяване на клонка. Но не чувам нищо. Обръщам се към Питър. Той гледа настрани. Подавам му бутилката. Той отпива няколко малки бързи глътки. След това охлажда гърло с дълбоки вдишвания свеж въздух.

Стоим, заслушани в тишината.

— Каза, че вярваш, че кивотът съдържа нещо…

— … което би могло да промени разбирането ни за историята — продължава той. — И за християнството.

Мълча. Но мисля, че това наистина би могло да обясни истеричния интерес към кивота.

Той вдига друг камък и го запраща в тъмнината. Може би е лежал несмущаван в продължение на петстотин години. Полетът в мрака трябва да е доста шокиращ. Но сега камъкът лежи отново спокойно. Може би за нови петстотин години.

— Би ли могъл да бъдеш по-конкретен? — моля аз.

Той леко поклаща глава.

— Но защо ръкописът задължително трябва да е толкова важен? — питам аз. — Може би ковчежето съдържа — псалми? поеми? — любовните писма на някой папа? Или нещо подобно.

Той се засмива, рита с обувка един корен, който едва се подава от земята.

— Приятелю, ръкопис, пренесен в ковчеже от злато до един манастир на края на света, не съдържа платежно нареждане за покупка и грижи за мулета, в това мога да те уверя.

— Тогава за какво според теб става дума?

Той мисли. Докато стои и обмисля въпроса ми, той ме изучава без притеснение.

— Нещо, свързано с християнството? — пита.

Или твърди. Не съм напълно сигурен.

— Ръкописът Q? — пробвам се.

Той издава някакъв одобрителен звук.

— Може би да. Може би не. Всъщност не би ме изненадало. Но имам чувството… не, не мисля, че е Q.

— Защо не? Би съвпадало с хипотезата ти?

— Биорн — парира ме той, — какво знаеш за института „Шимър“?

Хвърлям един поглед надолу към блестящия дворец.

— Една от водещите институции в световен мащаб за изучаване на история на юдейството и християнството? — предполагам.

— Правилно. Нашето академично алиби и репутация. — Той се навежда към мен и усещам острия дъх на коняк. — Нека споделя една тайна с теб.

Млъква, аз чакам. Подава ми бутилката. Отпивам само една малка глътка.

— По-голямата част от изследванията, с които се занимаваме, се публикуват в световните водещи специализирани издания. Или излизат под формата на доклади, научни трудове, докторски дисертации. Но се занимаваме и с проучвания, които никога не споделяме с колеги. Научна работа, запазена за неколцина избрани.

— Която се отнася за?

— Стари текстове.

За щастие не поглежда към мен, тъй като едва ли изглеждам адски впечатлен. Бях се надявал на нещо по-вълнуващо. Скрити съкровища. Потънали в забрава гробове на царе. Древни тайни, които никога не са били разрешени. Тайната на пирамидите. Мистични карти на отдалечени и недостъпни планински котловини, където еликсирът на младостта тече бистър и син от праисторически ледници. Имам доста елементарно въображение.

— Стари текстове — повтаря той и млясва с устни. — ДНК кодовете на цивилизацията и науката, ако щеш. Изворите на разбирането ни за миналото. И по този начин разбирането кои сме днес.

— Високопарни думи. Но разбирам какво имаш предвид.

— Оригинални ръкописи. Записки и предания. Писма. Закони и наредби. Химни. Евангелия. Библейски текстове. Свитъците от Мъртво море. Наг Хамади. Ръкописи, които спокойно е можело да бъдат включени в Библията, но никога не са успели да стигнат до там. Защото някой е искал да стане така.

— Не Господ?

Той изсумтява.

— Изобщо не е Господ.

Казвам:

— Ако никой не знае какво има в ковчежето, или какво би трябвало да пише в евентуалния ръкопис, защо го търсят така отчаяно?

Питър поглежда нагоре. Въздухът е кристален. През листата на дърветата звездите белеят като мляко. Връхлита ме мисълта, че светлините, блещукащи горе, са миналото. Най-далечните звезди са престанали да светят много преди Земята да се роди.

Преместваме се няколко крачки. Питър сяда на една скала.

— Ако ми е позволено да гадая — казва, — мисля, че става въпрос за библейски текстове.

Стоварвам се до него. Усещам студения камък през материята на панталона.

— Оригинални библейски ръкописи ли имаш предвид?

— Например. Или напълно непознати, но все пак централни текстове. Или пък оригиналните ръкописи на познати текстове, който показват как съдържанието е било преиначено във времето.

— В Библията?

Той поклаща глава.

— Да! Учудва ли те това?

— Дълбоко. Нима някой е дръзнал да променя Библията?

— Разбира се. — Питър изважда една пура и я запалва. В тъмнината пламъкът на запалката разлива море от светлина. Надушвам рояците от насекоми, които ние не виждаме. Дима от пурата отблъсква уханието на цветя и дървета от оазиса.

— Библията не е била написана веднъж и завинаги — казва той. — Тя отразявала колективното разбиране и тълкуване. Започнали са я едни. Други са я завършили. Междувременно са доукрасявали историите. — Той си дръпва и изкарва дима през ноздрите си. — За да разберем Новия завет, трябва също така да разбираме историята. Не можеш да четеш Библията изолирано от историческата действителност, в която са се намирали пророците и евангелистите.

Изгрухтявам. Отпивам отново. Някой запалва светлините в библиотеката. Стъклените куполи на покрива премигват с нежелание в неоновосиньо. Сякаш светлинните тръби са били заспали дълбоко и се противят да бъдат събудени.

— Трудно ми е да проследя връзките от библейската история до хоспиталиерите — признавам аз.

— Те се появяват много по-късно. Като пазители и закрилници на знанието, което кивотът криел. И крие. Когато Йерусалим паднал през хиляда сто осемдесет и седма година, хоспиталиерите преместили седалището си в крепостта Акра. Там останали за над сто години. — Колебае се. — Не са много хората, които знаят, че орденът бил разделен на две през периода в Акра.

— Разделен на две?

Усещам, че тази информация е важна, но не разбирам защо. В мрака очите му са като въглени.

— За някои може да изглежда без значение. Единици историци и изследователи на религията знаят, че орденът е бил разделен. А много малко от тях самите знаят защо. Крилото, известно на историята, се преместило в Кипър и Родос, а по-късно към Месина и Малта през хиляда петстотин и тридесета година.

— А другите?

— Изпарили се! Или по-точно казано, изчезнали вдън земя.

— Защо?

— Не знам.

— Но?

— Нека помислим. Ако тайното крило на ордена съхранява някаква тайна? И единствената му задача е да пренесе в бъдещето някакво знание? И да опази това знание.

— И кой щял да се погрижи за всичко това? — питам аз.

— Може би все още съществува велик магистър?

— Искаш да кажеш, че хоспиталиерите все още имат велик магистър?

— За когото дори и членовете на ордена не знаят. Таен велик магистър.

— За какво им е тогава, ако е толкова таен?

— Може би той е онзи, който пренася знанието за миналото. Може би той е онзи, на когото му трябва ръкописът.

— Това въпрос ли е?

— Предположение.

— Ти знаеш нещо.

Питър поглежда театрално нагоре.

— Аз? Какво бих могъл да зная аз? Какво, по дяволите, биха търсили хоспиталиерите в скандинавския север? В далечната студена Норвегия? Защо би им хрумнало да скрият каквото и да било в октагон на края на света?

Не отговарям. Както и не повдигам въпроса, че той знае за октагона. Аз не съм му споменавал за него. Трябва да е невероятно добре ориентиран.

— Може би — подмятам аз, — става въпрос за упътване?

— Към какво?

— Към някое съкровище.

— Съкровище? — видът му е неразбиращ. — Какво съкровище?

— Пфу… Скритото и забравено богатство на династията на Меровингите[125]?

Той избухва в смях.

— Значи ти си от хората, които вярват в подобни разбойнически истории? Които вярват, че някога в миналото е имало хора, които действително са скрили богатствата си така добре, че те все още не са открити?

— Не вярвам в нищо всъщност. Размишлявам. Точно както и ти.

— Нека ти кажа едно: подобно на историческите конспиративни теории за франкмасони и евреи, тези истории за съкровища са най-издръжливите и дълготрайни от всички.

— Тогава? Може би в тях има нещо вярно?

— Проблемът е, че те предполагат на един неизмеримо богат човек да му хрумне нещо толкова неизмеримо тъпо, като това да зарови или скрие богатството си, вместо да го предостави на сигурно съхранение при някого, на когото има доверие. — Той се ухили. — Имай предвид, че богатите хора като цяло са станали богати, защото обичат парите и всичко, което ги съпровожда! Никой не би скрил богатството си, без най-приближените му да знаят къде е.

— Ако някой би могъл да го открие, то това би трябвало да си ти — казвам аз.

Той избоботва нещо, което предполагаемо е някакво потвърждение.

Покашлям нервно.

— Питър, християнин ли си или евреин?

Той поема въздух, свирещ и напрегнат звук.

— В какво вярвам — казва той ниско, — няма почти никакво значение. Повече ме занимава онова, което знам.

По-късно, когато сме изпразнили джобната бутилчица и вървим бавно обратно към института, Питър се спъва в един корен. Единствено светкавичната ми реакция го спасява да не се търколи по една урва. Той мърмори благодарности, които са насочени или към мен, или към някой бог, ако изобщо пламъкът на справедливостта гори в сърцето му точно в този момент.

Казваме си „лека нощ“ на рецепцията.

Аз съм пиян и замаян, а и хубавичко ми се гади. Преди да потъна в леглото си и да бъда центрофугиран, докато заспя, коленича (не по-различно от някой монах) пред бялата порцеланова тоалетна и повръщам.

9.

След закуската, която изяждам толкова късно, че с известна доза основание би могла да се приеме за обяд — и която се състои от препечен хляб, не достатъчно добре изпържени бъркани яйца, кисело мляко със сини сливи и прясно изстискан портокалов сок, тръгвам бавно към библиотеката. В остарялата, подредена по азбучен ред картотека разлиствам на Варна, което ме пренасочва сантиметър напред към „Верне“, където на свой ред намирам препратки към четири книги и един сборник ръкописи, след което трябва да отделя 45 минути, за да проследя местоположението им на лавица, два метра над пода в хранилището на библиотеката. Един библиотекар, който изглежда сякаш е завършил училище за сержанти в Уругвай и повече от всичко би искал да си опресни триковете, научени в избираемата дисциплина „Изтънчени мъчения V-IX век“, изважда ръкописите от кутията и ги поставя на бюро, покрито с филц. Веднага виждам, че няма да са ми от полза: писани са на иврит.

През следващия час седя и прелиствам британски труд за рицарските ордени, където на хоспиталиерите са посветени над двеста страници, а на рицарите тамплиери — три пъти повече. Намирам американска докторска дисертация от 1921 година, анализираща литературните похвати, използвани от евангелист Лука. Според учения, лекарят Лука (който вероятно бил спътник на апостол Павел) в най-голяма степен се доближавал до днешната ни представа за модерен романист. Епическата нотка, с която Лука пише, допадала на вкуса на неговите образовани, изтънчени гръцко-римски читатели. В своето евангелие и в „Деяния на апостолите“ той предава образа на Исус като старозаветен и величествен пророк. Вдъхновен от гръцките поети, той обрисува Христос като полубожествен героичен образ.

Намирам дисертация отпреди 60 години, която разглежда как Лука и Йоан описват разделението между юдейството и зараждащото се християнство. Чета, че Лука изковал понятието „християни“ в своето описание на израстването на новата вяра в Римската империя. Учуден, прочитам, че самият Лука е бил езичник и че неговите читатели преди всичко били хора, които се чудели дали е възможно да бъдеш едновременно християнин и добър гражданин на империята. Йоан не е така изцяло прагматично настроен. Той, повече от останалите евангелисти, е погълнат от духовното, божественото и небесната мистика. Изследовател на име Дж. К. Шулц, роден според заглавната страница през 1916 година, изтъква начина, по който Йоан оставя Исус да произнася дълги монолози, където той самият ясно се обявява за божество. Йоан описва как юдео-християните били гонени от синагогата, а по-късно и от самия юдаизъм. Но това е много повече от теологическа битка, твърди авторът. Борбата между юдеи и християни е битка за политическа и икономическа власт. Накратко — за надмощие.

С часове седя и вниквам в мислите и тълкуванията на другите. Търся нещо, което да ме тласне напред, да ми даде разбиране. Но не знам какво търся и не го намирам.

Когато виждам, че един от компютрите се освобождава, забързано прекосявам залата и изпреварвам един еврейски учен. Компютърът е свързан с базата данни на библиотеката и института.

Влизам в системата с помощта на общо потребителско име, написано с маркер над монитора. Програмата за търсене е проста: мога да търся по теми, ключови думи и автори. Както и комбинации от тях.

За да започна отнякъде, написвам: „Кивотът на свещените тайни“. Получавам 9 резултата. Първият е монографията на татко, Лайлуърт и Де Уит. Полъх на гордост преминава през мен. След това намирам обобщен самия мит. После серия препратки към Беранже Соние, Свитъците от Мъртво море, Варна, Ордена на хоспиталиерите, Манастира на Светия кръст, Камбиз[126], Рен льо Шато, Плащеницата от Торино, Климент III, Йезекил, Q, Наг Хамади и библиотеката на института „Шимър“. На останалите документи, свързани с мита, е поставена парола.

Нещо покрай препратките събужда неясно и неприятно чувство у мен. Както когато разпознаеш физиономията на съществото, щипало те в детството ти на опашката за автобуса.

Извиквам с ръка един от библиотекарите и го питам дали знае паролата, която би ми дала достъп до блокираните документи. Той ме моли да гледам встрани, докато избира тайните знаци. После се прокашля недоволно. Поглеждам в екрана.

Unauthorized. Level 55 required[127], блещукат буквите.

През мен преминава хлад.

10.

Замислен, вървя бавно през дългия коридор към стаята си. Пътеката е тъмнозелена. Стъпките ми са безшумни. Измъквам ключа от джоба на панталона и си отключвам.

Веднага забелязвам.

Купчината разпечатки от интернет са точно там, където ги оставих. Но сивият конец за шиене, който пъхнах между два от листовете, го няма. Парченцето тиксо, което залепих на горния ръб на вратата на гардероба, е паднало. Клечката кибрит, която пъхнах в процепа на куфара, лежи на пода.

Не съм уплашен. Ядосан съм. На тях. На себе си, тъй като не прозрях, че са навсякъде. Тук също. Може би тук повече отколкото на друго място. Питър Леви може би получава заплатата си директно от ОМИ, за онова, което знам. Може той да е личният асистент на Майкъл Макмълин. Може би Лайлуърт седи в стая, пълна с монитори и високоговорители, и ме държи под око с помощта на своите камери за наблюдение и микрофони. И се смее на лъжите, които Питър ми сервира, за да прикрие какво съдържа кивотът.

Обръщам се към тавана и размахвам юмрук срещу висшата сила. В случай, че ме държи под око посредством някоя невидима видеокамера.

11.

Човек трябва да уважава привичките си. Дори и онези, които му е трудно да поддържа. Аз обичам да си почивам следобед. Дори и да не съм обядвал. Това е начин мозъкът да почине.

Гася светлината, спускам бежовите пердета и си лягам. Издърпвам хладния твърд чаршаф върху себе си. Свивам се на топка от крака, кожа и коса.

Спя в продължение на два часа. Сънищата не ми дават покой. Забързани, плашещи, трескави. Чувствам се заобиколен от врагове, които ми се присмиват презрително. Сред тях виждам професор Арнцен и мама. Макмълин и Лайлуърт. Сигюр Лолан и татко. Шептят си, правят намеци, хилят се. Но се отдръпват назад и изчезват в мъглата на съня, когато се опитам да ги доближа.

Когато се събуждам, имам чувството, че в мен се е получила дупка. И че всичко вътре е на път да изтече на пода. Трябват ми 45 минути, за да може съзнанието да намери пътя обратно към себе си.

Когато се появявам по някое време вечерта, Питър Леви седи и ме чака, полускрит в сенките на бара. Очите ми отразяват пламъците на свещта. Вдига чашата с коняк за поздрав. Помахвам му в отговор.

— Не можем да продължаваме да се срещаме по този начин — шегувам се и сядам.

— Откри ли нещо интересно днес?

— А вие? — парирам.

Прави се, че не разбира.

— Тъкмо ставам от следобедния си сън — казвам.

— Толкова късно?

— Спя, когато съм уморен, а не когато часовникът ми смята, че би трябвало да спя.

— Но така няма да можеш да спиш нощес — отбелязва той загрижено.

— Не е толкова страшно. Ще имам достатъчно време за сън, когато умра.

Той се смее.

— Вчера каза нещо, което ме заинтригува — подхващам.

— Да, надявам се!

— Нещо за това как Библията представлявала процес. И как някои разкрасявали историите.

Той ме хваща за ръката, под лакътя.

— Не обичам да говоря за тези неща тук вътре. Толкова много уши слухтят!

— Не можем ли да отидем в горичката? Чувствах се добре там.

Той допива коняка. Мълчаливо ставаме и напускаме бара. Имам чувството, че сто погледа изгарят тила ми. Но когато се обръщам, след нас не гледа никой.

12.

Преминаваме през паважа и през асфалтираното пространство и влизаме в горичката. Всичко е тихо. Чувствам се вкъщи, навлизайки под короните на дърветата.

— За да разбереш реда на мисли — започва Питър, докато вървим бавно нагоре по склона, — трябва да разбереш времето, към което се връщаме. Вярно е, че повечето хора имат някаква вътрешна представа за времето на Исус. Но тя е повлияна от версията на Библията. А в Новия Завет всичко се върти около Разпнатия.

— А то не е било така?

— Исус се появява в турбулентно време. И то с нищо не се е подобрило, когато той си отива. Евангелията са написани дълго след като той е живял и умрял. Преразказали са онова, което на самите тях им е било разказано. Позовавали са се на писмени източници. Но също така и те, хроникьорите, са били деца на своето време. Повлияни от средата си, от духа на времето.

Помагаме си един на друг да прескочим паднал ствол. Клоните му са обсипани с доволни листа, които изглежда продължават да мислят, че всичко е съвсем наред. Питър изтупва парченца кора от панталоните си, преди да продължим.

— Трябва да изходим от въстанието на евреите — казва той, — падането на Йерусалим и унищожаването на Храма[128]. И от разбирането на евреите за самите себе си след унизителната загуба. Най-решителните бунтовници бягат към крепостта Масада[129]. Когато римските войници най-накрая я превземат, те не намират никого. Абсолютно никого. Всички обсадени се самоубили, вместо да се подчинят на римляните. Така Масада се превръща в символ на еврейската чест.

— Въпреки че са загубили?

— Понесли са поражение, да, но все пак поражение, изпълнено с гордост и безстрашие. Те били прекалено малко, противникът прекалено многоброен. Но неуспешното въстание създава благоприятна среда за разрастването на съмнение както в евреите, така и в новите християни. Трябвал им отговор. Йерусалим бил опожарен. Храмът — превърнат в руини. Къде бил техният Бог? Какво желаел Той? Какво искал да им каже? Без Храма, като сборно място, старото духовенство изгубило темелите на властта си.

— Но все пак имало такива, които били готови да поемат щафетата?

— Несъмнено. Това били именно фарисеите, тоест равините. Те запълнили празнината, оставена от свещениците. Равините били онези, които повели юдаизма в посоката, в която върви и днес.

— А християните?

— Новите християни все още принадлежали на юдаизма. Те били още по-объркани, ако това изобщо било възможно. Какво станало с обещаното им Божие царство? Какво станало с Месията? Това били въпросите, на които Марко се опитал да отговори. Той пише своето евангелие през седемдесета година след Христа. Четиридесет години след разпъването на кръста. Той написал първото евангелие, въпреки че в Новия завет то е на второ място. Независимо, той го завършва четиридесет години след смъртта на Исус. Това е много време.

Спираме. Питър запалва пура, обръща я към себе си и наблюдава огънчето, докато рисува кръгове в тъмнината.

— През онези години историята за Исус била предавана чрез устни разкази и химни — продължава той. — В малките християнски общности хората седели, огрени от светлината от външния огън или около огнището и разказвали онова, което били чули. Някои променяли историите по малко. Изпускали нещо, добавяли друго. Разказвали за превъплъщенията и чудесата на Исус. За думите и делата му. Това били спомени, които те делели помежду си, но спомени, оцветени от надежда и мечти, от исторически стремежи, останали от миналото. Фактите се слели с легенди, митове и химни.

Някъде, не много далеч, дизеловият агрегат на водната система забръмча.

— Според много изследователи, Марко творил в Рим, според други — по-скоро в Александрия или Сирия. Но всички са единодушни, че както Марко, така и неговите читатели се намирали в изгнание, извън родината си, че говорели гръцки и че еврейските традиции не им били особено близки.

— Почти като външни наблюдатели?

Той кимна замислено.

— По един или друг начин. Онези хора търсели корените си. Евангелието на Марко било написано веднага след неуспялото еврейско въстание. Представи си настроенията! Били са отчаяни. Духовете — разбунени! Имали нужда от нова вяра, трябвала им надежда. Като Исус на кръста, и читателите на Марко се чувствали изоставени от своя Бог. По тях плюели и ги унижавали.

— Затова те се обърнали към Марко за утеха?

Той вдишва дима от пурата много навътре и го изпуска, говорейки:

— Марко смятал себе си за вдъхновител. Някой, който можел да обедини евреите около една нова надежда. Много от тях били усетили несправедливостите на римляните върху собствения си гръб.

Приятен бриз преминава през горичката. Той носи със себе си слаби ухания, които за кратко потискат миризмата на ароматизиран тютюн.

— В съгласие с духа на времето той обрисувал Исус като загадъчен, мистичен, божествен. У Марко Исус не е бунтовник, за какъвто са го смятали много хора до въстанието. Той придобил по-дълбоко измерение. Черта, създала онова, което изследователите по история на религията наричат „тайната за Месията“.

— Което означава?

— Хората трябвало да усещат, но не и да разбират кой е той. Той забулва самоличността си. Единствено Исус знае какво трябва да прави. Неговата мисия на Земята не е да прави чудеса. По онова време чудесата са били нещо, което всеки втори мъдрец можел да сътвори. Но само Исус знаел, че той е Божи син. Че е дошъл на Земята, за да страда и да умре. За да спаси човечеството.

— Съвсем не лека задача — казвам.

Питър държи пурата между върховете на пръстите си и вдишва дима, очите му са полузатворени. Виждам как долу в института светлината в една стая изгасва, а в друга бива запалена. Струва ми се, че виждам сянка зад едно от пердетата. Питър изважда джобната си бутилчица и ми я подава. Пълна е. Отпивам от коняка и му я връщам. Той гледа пред себе си, пийва и ми я подава отново.

Казва:

— Матей имал съвсем различна група читатели от Марко. Матей бил юдейски християнин и написал своето евангелие петнадесет години след Марко. Той бил чел Марко и включил по-голямата част от неговото евангелие в своето. Читателите на Матей били едновременно християни и евреи. Те избягали на север в Галилея или на юг в Сирия. Тук също равините били завзели много от властта. Християните били малцинство. За Матей е важно да подчертае, че Исус е евреин колкото и другите. Неслучайно евангелието на Матей започва с родословното дърво на Исус, което води назад към Авраам. Парадоксалното е, че той всъщност проследява рода на Йосиф, въпреки че през цялото време Йосиф не се смята за баща на Исус.

Кикотим се тихо.

— Матей се опитва да създаде един образ на Исус, напомнящ за Моисей — обяснява Питър. — У него Христос говори на народа си от планина, както Моисей, приписани са му пет подобни поучения, които кореспондират с Моисеевото Петокнижие. Мисля, че Матей е искал Исус да се превърне за читателите в още по-важна фигура и от Моисей. Изведеният на преден план образ на фарисеите се дължи именно на факта, че те тормозят читателите на Матей. Властта им се е увеличила след въстанието. Фарисеите и християните се борят помежду си за развитието на юдаизма.

Питър прави кратка пауза и въздъхва тихо. Поглежда пурата си, изгася огънчето между пръстите си и хвърля фаса.

— Последвало още едно еврейско въстание, което веднъж завинаги щяло да раздели евреите от християните — разказва той. — Шестдесет години след Масада един популярен еврейски бунтовник, Бар-Кохба, повежда ново въстание срещу римляните. Той се наричал наследник на цар Давид и се определял като новия Месия. Евреите се раздвижили отново. Него ли били чакали досега? Дали спасителят им накрая бил дошъл? Много от тях се обединили около новия герой. Но не и християните. Те вече имали свой Месия. Бар-Кохба завел своите последователи до няколко пещери, недалеч от Масада. Римляните открили скривалището и го обсадили. Някои от евреите се предали. Други гладували до смърт. В Пещерата на ужаса археолозите намериха наскоро четиридесет скелета на жени, деца и мъже. В Пещерата с писмата са намерени писма от Бар-Кохба, които показват, че той все пак е имал надежда да опази позициите си. Но не станало така. С Бар-Кохба умряла и надеждата на евреите за нов Месия.

— А християните?

— … все още чакали Исус да се върне, както бил обещал.

— Но нищо не се случило?

— Абсолютно. Както при християните, така и при евреите надеждата за Божието царство добила по-абстрактно, по-духовно измерение, станала по-малко конкретна. Може да се каже, че християнството има двама създатели. Исус, със своето топло и в същината си просто учение. След това апостол Павел, който преобразил Исус в митологичен, божествен образ и който придал на учението му абстрактно религиозни и духовни измерения.

— Но ако Исус е бил само политическа фигура, то се губи самият фундамент на християнството — казвам аз.

— И една от носещите греди на културното наследство на западната цивилизация.

С подобни мисли стоим и гледаме в тъмното.

Нещо започва да пиука. Отначало не разбирам какъв е звукът. Но идва от Питър.

— Пейджърът ми — усмихва се извинително той. Измъква малката кутийка от един съпротивляващ се джоб и присвива очи, за да прочете съобщението в тясното прозорче. — Хладно е — казва. — Да се връщаме! Ще успеем да си вземем нещо топло за пиене, преди да затворят.

С погледи, забити в тъмната пътека, слизаме предпазливо надолу към института.

— Мислиш ли, че кивотът би разкрил това? Нещо, което би поставило разбирането за Исус в нова светлина? — питам.

— Не е изключено.

— Чудя се какво ли би могло да бъде.

— Що се отнася до това — казва той и се засмива, — не си единственият!

13.

Във фоайето на рецепцията е топло и уютно, пълно със звуци. Пианото и жуженето на гласове от „Читалнята“. Някакъв телефон звъни нетърпеливо. Зад рецепцията електронната аларма пиука ниско, интензивно.

Питър ме побутва към бара и ме моли да поръчам, докато той свършел някаква належаща работа.

— Пикочният мехур — прошепва и поглежда театрално към небето.

Кафето и чаят са току-що сервирани, когато той се връща. Лицето му е придобило странно изражение.

— Нещо не е наред ли? — питам.

— Абсолютно не.

Снишавам глас.

— Питър. Знаеш ли за Общността за международни изследвания в Лондон?

— Разбира се.

Признанието ме изненадва. Мислех си, че ще продължи да се прави на неразбиращ.

— Защо? — пита той предразполагащо.

— Какво знаеш за тях?

Той повдига вежди:

— Какво искаш да знаеш? Финансират голяма част от научната ни работа. В тясно сътрудничество сме по няколко проекта.

— Някой от тях включва ли и мен?

— Не знаех, че си предмет на изследване.

— Във всеки случай съм предмет на внимание.

— От страна на ОМИ?

— Абсолютно.

— Странно. През уикенда те организират конференция тук. Нова светлина върху етимологията на етруския език.

— Странно — повтарям аз.

— Защо се интересуват от теб?

— Предполагам си наясно. Искат кивота.

— Аха. — Не казва нищо друго.

— И аз започвам да разбирам защо.

— Замислял ли си се, че те може би имат право да го искат?

Очаквах го. Сигналът, който ще покаже, че и Питър е повече от случаен сателит в орбита около моя свят.

— Може би — съгласявам се.

— Та и те искат само да изследват онова, каквото и да е то, което се съдържа в него.

— Сигурно.

— Толкова си скептичен?

— Те се опитват да ме заблудят. Всички. Ти също, обзалагам се.

Устните му се извиват в усмивка:

— Значи е лично, всичкото това?

— Несъмнено.

Келнерът, който ни донесе кафето и чая, идва с една бележка, която подава дискретно на Питър. Той й хвърля един поглед и я пъхва в джоба си.

— Какво става? — питам.

Той се взира надолу в чашата си.

— Костелив орех си ти, Бьорн Белтьо — казва.

В гласа му прозвучава възхищение. И за първи път той почти успява да произнесе името ми правилно.

— Не си първият, който го казва — отбелязвам.

— Харесваш ми!

Когато оставя празната си чаша, очите му са уморени и отнесени. Изненадва ме, изправяйки се с пожелание за лека нощ. Мислех, че ще остане и ще ме разпитва. Или че ще излезе с предложение за пари. Може би някоя загатната заплаха. Наместо това той ми подава ръка и я стисва силно.

Когато си тръгва, аз допивам хладкия чай, докато наблюдавам хората около себе си. Леко шумящи, обвити в дим и смях.

Понякога имаш чувството, че всички други са статисти в живота ти, наети по всяко време да бъдат там, където си и ти. А къщите и пейзажа са кулиси, стъкмени набързо, за да подсилят една илюзия.

Чаят има силно отводнителен ефект върху мен. След двете чаши трябва да се промъкна през тъпканицата, покрай аварийния изход, в мъжката тоалетна, която е искрящо чиста и мирише на антисептици. Опитвам се да избегна образа си в огледалото, докато пикая.

Чиста случайност е. Когато излизам, забелязвам измежду рояка от ръце и глави келнерът да говори с трима мъже. Вцепенявам се. Ако някой ме погледне в този момент, сигурно би решил, че съм се превърнал в статуя от сол. Съвсем бял и съвсем неподвижен.

През навалицата виждам Питър. Виждам Кинг Конг. И моя добър стар приятел Майкъл Макмълин.

Пред главния изход намирам статив с велосипеди, модерни планински бегачи за придвижване между сградите на комплекса. Не са заключени. За общо ползване са. На кого би му хрумнало да открадне колело в пустинята?

14.

Луната блести. Около мен всичко е тъмно и няма край. Долавям присъствието на планините в далечината не с очи, а като усещане за извивките на тъмнината. Всичко е голямо, равно и черно. Сякаш карам колело във въздуха. Вниманието ми прескача между небето, извило се в купол над мен, и снопа светлина от фара, който, треперейки, пропуска колелото след себе си по асфалта.

Замръзвам. Страх ме е. Точно така би трябвало да се чувства астронавтът, носейки се все по-надалеч и по-надалеч от кораба си.

Няма звуци. Няма вой на койоти или далечно изсвирване на влак, или пеещи щурци. Всичко, което чувам в този купол от тишина, е скърцането на колелото.

Нощта няма край. Луната свети празно и студено. В черния мрак светлината от фара на колелото поглъща метър по метър от осовата линия.

На зазоряване една жълта ивица се промъква по протежението на хоризонта. Опитах да се поизпотя от въртене на педалите, но зъбите ми тракат от студ.

Спирам до ръждивочервен скален блок, без дъх и треперещ. Оставам на твърдата седалка на колелото и се наслаждавам на зазоряването.

15.

Когато бях на осем години, татко и Трюгве ме взеха за първи път със себе си в сауната. Бяхме направили дълъг преход със ски във вледеняващия студ и когато те ме поканиха в сауната, аз се почувствах поканен в тайните ритуали на възрастните. Първите минути стоях решителен и се опитвах да си поема въздух. После татко изля една кофа вода върху нажежените камъни в пещта.

В пустинята няма дървена врата, през която да изхвърчиш навън.

Топлината ме обвива като гореща кърпа за ръце. Въздухът е тежък и наситен. Жегата се опъва около тялото ми. Дишането е болезнено. Слънчевите лъчи пробиват дупки през мен и ме притискат.

Карам колелото с механични движения. Всяко завъртане на педала е завоевание. Изведнъж откривам, че съм слязъл от колелото и вървя, бутайки го.

Въздухът трепери. Жегата е като стена от жилава гума.

Чувам колата, много преди тя да се появи на хоризонта. Затова успявам да изтърколя колелото встрани от пътя и да се скрия в канавката. Няколко минути по-късно тя профучава покрай мен.

Мерцедес с тъмни стъкла.

За всеки случай, а и за да събера сили, оставам да полежа в канавката. Някога тук е текло поточе. Много отдавна. Някъде в древността.

Жаден съм. Не си взех нищо за пиене. Когато тръгнах, не беше толкова горещо. Предполагах, че ще ми трябват четири-пет часа да стигна от комплекса до цивилизацията. Със сигурност трябваше да се справя през това време без вода. Тъй си мислех аз. Ако човек може да нарече това мислене!

В пресъхналото корито на поточето шисти и ръждивочервена песъчлива почва се редуват в неравни пластове. Вдлъбнатината се простира към един далечен, виолетов планински хребет. Точно пред очите ми пробягва насекомо с дълги крака. Изглежда като радиоактивна мутация между бръмбар и паяк. Значи все пак някой живее тук.

Слънцето дере лицето и ръцете ми и притиска нетърпеливо раменете ми. Лъчите му тежат няколко килограма. Ако устата ми не беше толкова пресъхнала, щях да се изплюя върху някой камък, за да видя дали водата ще изсъска и ще се изпари.

Избутвам колелото обратно на пътя. Само след няколко минути нагоре по гърба ми започват да лазят пламъци. За кратко опитвам да вървя настрани и да бутам колелото. Асфалтът ври. Газя в лепило. Маранята вибрира над пътя. Сърцето ми бие силно. Потта от челото се стича надолу в очите ми. Бавно кислородът във въздуха намалява. Задъхвам се, трябва да се концентрирам, за да не хипервентилирам. През пердето от сълзи се озъртам за извор, поток, нещо, което хвърля сянка. Жегата ме притиска. Зад очите ми пробождат черни игли. Хоризонтът се стеснява. Както когато гледаш от грешната страна на бинокъл. Но жаждата все още не ме е докарала до лудост. Да бях видял мираж, Фата Моргана, някой искрящ от цветове оазис на Доналд Дък!

Но всичко, което виждам, е златно море от камъни, жега и далечни планини.

16.

Осъзнавам се, коленичил на една скала на ръба на вдлъбнатина, която някога трябва да е била воден извор. Колелото го няма.

Изправям се несигурно на крака, заставам, поклащайки се, и търся пътя, колелото, нещо, на което да спра погледа си. Езикът е прилепнал плътно към небцето ми и издава сухи, цъкащи звуци. Главата ми ще се пръсне. Гади ми се. Опитвам да повърна. Но не излиза нищо. Падам на колене и стена. Поглеждам нагоре. Слънцето гори в бяло.

Повече не помня нищо.

VI.

Пациентът

1.

Забили са парче нажежено желязо в черепа ми, намазали са лицето ми със сода каустик и са пъхнали ръцете ми в гърнета с вряща лава.

Чувам пулсирането на електронен апарат. Звукът извиква в паметта ми ехото от тиктакането на стенния часовник у дома в старата къща. Кухо и равномерно. Диханието на времето. На всеки час то избухваше в удари на камбана.

Мама спря да го навива в деня, в който погребахме татко. Неподвижен, той свидетелстваше за смъртта на татко и за собствената си вътрешна, тиха смърт.

2.

„Бьорн Белтьо, костелив орех сте вие!“

Светлината е приглушена. Предпазливо поемам въздух, изпускам го, вдишвам. Болките се разгарят.

— Лилебьорн… трябва да се събудиш… Бьорнеман… малки принце…

Лежа в стая с безкрайно високи стени. Помещението мирише на старо. Стените са варосани. Тънка пукнатина прорязва тавана, който влагата е направила на петна.

— Събуди се! — казва гласът.

Полупрозрачна светлозелена завеса обгражда леглото.

Когато навлажнявам устните си с върха на езика, кожата се напуква от ъгълчетата на устните чак до слепоочията. Лицето ми е порцеланова маска, стояла прекалено дълго в пещ, истинска фина мрежа от пукнатини, ако някой чукне по нея с пръст.

— Лилебьорн… събуди се вече!…

Вкарали са катетър в долната част на ръката ми. От инфузионната банка над леглото ми виси маркуч. Течността се просмуква бавно по спиралата в кръвта ми. „Серум на истината? — мисля си. — Натриев пентотал, който смазва спирачките на съзнанието с олио и масло.“

Гласът:

— Буден ли си?

Не знам дали не сънувам. Може би се намирам в болница. Изглежда сякаш са натъпкали някоя случайна стая догоре с медицинско оборудване. За да се грижат за мен. Или може би, за да ме мамят.

Повдигам превързаните си ръце. Все едно да повдигнеш две горящи оловни тежести. Простенвам.

— Слънчево изгаряне — изрича гласът.

Има нещо познато в него.

Оставям главата си да падне настрани.

Виждам коленете му.

Ръцете, които лежат, скръстени в скута.

Като някой угрижен дядо Майкъл Макмълин седи на стол до леглото. Очите му пробягват търсещо надолу-нагоре по тялото ми.

— Изгаряния от втора и трета степен по ръцете, главата и врата — съобщава той. — Топлинен удар, естествено. Дехидратация. Можеше да завърши наистина зле.

Простенвам отново. Внимателно изправям глава. Всъщност се чувствам сякаш е завършило зле. Опитвам се да се изправя с вдървени движения. Вие ми се свят. Хващам се здраво с двете ръце за стоманените тръби на леглото.

— Едва те намерихме — казва той.

Не носи оръжие, което, разбира се, не означава нищо. Със сигурност имат по-хуманни начини да се отървават от досадни албиноси. Например със спринцовка. Или може би ни завързват голи за стълб в пустинята и свирват на мравките.

Зад завесата, като сива сянка, различавам силует — леко приведен напред, слушащ.

Едва ли са изминали много денонощия. Времето лети, когато се забавляваш. Зад прозореца шумолят листа. Дъб? Трепетлика? Лежа прекалено ниско, за да мога да видя. Но по себе си чувствам, че вече не съм в пустинята. Слънцето е по-мило, светлината по-мека. Въздухът мирише на тор и растителност.

— Къде съм? — изхриптявам. Пустинята е поръсила гласните ми струни с пясък.

— На сигурно място си тук, Бьорн. Не се страхувай. — Гласът му е приятен, мек, топъл.

Не мога да сваля поглед от сянката зад завесата.

— Дават ти морфин срещу болките — казва той. — И един мек мехлем от алое вера. От морфина ще си сънлив и замаян.

Прорязва ме ледена болка.

Той поставя леко ръце на завивката ми.

— Бьорн, мой храбър млад приятелю! Стигнахме до кривата круша. Моля те. Няма ли да кажеш къде скри кивота?

Докато го гледам, без да отговоря, очите ми сами се затварят. Малко по-късно чувам, че той си тръгва.

Сянката я няма.

През нощта изпивам сигурно поне хиляда литра вода. На равни интервали от време идва медицинска сестра и проверява как съм и дали морфинът действа. Действа добре, благодаря, фантазиите са прекрасни, повечето включват Даян.

Бълнувайки, чакам следващия им ход.

Даян е.

Призори леко почукване на вратата ме изважда от просъницата. Търся правилните думи, докато не се сещам, че „Влез“ звучи по същия начин и на английски.

Един светъл глас казва:

— Как си днес? — Тонът е едновременно топъл и хладен — стеснителен, официален, търсещ, все едно съм бил на война две години и сега съм докаран вкъщи при любимата безрък и безног.

Даян отива право към прозореца. Остава да стои там, наполовина обърнала ми гръб. Свила е юмруци и ги притиска към гърдите си. По гърба й личи, че диша забързано и тежко. Или плаче.

И двамата чакаме другия да каже нещо.

— Къде съм? — питам.

Тя се обръща бавно. Очите й се зачервени и пълни със сълзи.

— Как изглеждаш само! — казва.

— Направих си разходка. В пустинята.

— Можеше да умреш!

— Точно от това се страхувах. Затова избягах.

Тя казва:

— Той ми е баща. — Толкова е сладка както стои там. Като ангел. — Чуваш ли? Баща ми е! — повтаря.

— Кой? — питам аз.

— Майкъл Макмълин!

Стягам се. Нито едно чувство не достига до повърхността. Нито една дума не се изплъзва. Гледам я. Тя чака да кажа спасителните думи. Не го правя. Само се опитвам да разбера.

— Не ме разбирай погрешно — казва тя тихо. Приближава се. Притиска свитите юмруци към гърдите си. — Не е каквото си мислиш.

Мълча.

— Това, че се запознахме стана случайно. Ти и аз. Това, че… се харесахме. Беше случайно. Бях привлечена от теб. Съжалявам… Открили са търсенията ми в компютърната система — обяснява тя и се покашля. — Татко помоли за помощ.

Накрая срещам погледа й.

— И ти им помогна? — питам.

— Не бива да мислиш, че… — Не продължава, думите засядат в гърлото й.

Аз самият също имам проблеми с дишането. Това, което блъска така, е сърцето ми.

— Разбирам защо искаше непременно да дойдеш с мен в Норвегия — казвам.

Тя прави крачка към мен и спира.

— Биорн, не е така! Не е каквото си мислиш. Всичко е толкова трудно. Нямах намерение… Не съм искала… Има толкова неща, които не знаеш. Толкова много, които не разбираш.

— Права си.

— Не беше планирано. Не означава, че съм работила за тях. Ти и аз… щеше да се случи, независимо от всичко. Татко просто развали всичко между нас.

— Това той ще го каже.

— Не можеш ли просто да го върнеш? Кивотът? Той не ти е нужен.

Стоейки така, Даян прилича до голяма степен на мама. Както фигурата, така и начинът, по който жестикулира. Странно, че не съм го забелязал преди.

— Мразиш ли ме? — Тя сяда на ръба на леглото и ме поглежда дълбоко в очите.

— Не.

— Не чуваш ли какво ти казвам? — казва тя възбудено. Прозвучава сякаш не може да понася мисълта за направеното от нея. — Помогнах им, за да се сложи край. Заради теб!

Поглъщам думите една по една. Като неустоими сандвичи, напоени с бавнодействаща отрова. Изучавам очите й. За да видя дали мисли онова, което казва. Или разполага с цял арсенал от клишета и фрази за ситуации като тази.

— Но има и нещо друго — започва тя.

— Да?

— Ние…

— Какво?

— Ти и аз… — опитва отново.

— Какво се опитваш да кажеш?

— Биорн, ние…

Тя стисва очи толкова силно, че изглежда сякаш се опитва да изстиска сълзи от тях.

Изпитателно:

— Даян?

— Аз! Не… издържам… повече! — Всяка дума се изтръгва от нея.

Слагам превързаната си ръка отгоре върху нейната. Заедно слушаме дишането си. Жуженето на апарата. Някъде отвън се чува далечен трактор. Вятърът преминава нежно през короните на дърветата. Някой удря с чук. Мотопед с дефектен ауспух профучава и бива бавно погълнат от тишината.

— Не можеш ли просто да приемеш, че това е прекалено голямо за теб? — пита тя тихо.

— Какво правиш тук, Даян?

— Те ме доведоха.

— От Лондон?

— Доведоха ме със самолет.

Ударите на сърцето отекват в дишането ми.

— Какво всъщност се случва?

Тя прави нещо странно. Започва да се смее. Весели, високи хълцания. На границата е на истерията. Не разбирам какъв е този пристъп. Но смехът е заразителен. Засмивам се и усмивката подпалва лицето ми в болка, която ме хвърля в полусънено състояние.

Когато се събуждам, тя си е отишла.

По-късно идва сестрата с една гигантска спринцовка. Тя се засмива, когато вижда ужасеното ми изражение, и помахва укорително ръка.

— Medicine! — извиква тя на развален английски и сочи към банката. — God for you, oui?[130]

— Where am I?[131]

Тя вкарва спринцовката в тройния разклонител на маркуча и кимва успокоително, докато инжектира течността.

— Please… Where? Am? I?[132]

— Yes, yes![133]

Проследявам с поглед жълтеникавата струйка, която бавно се стича надолу към катетъра в долната част на ръката ми и изтрива болките и въпросите ми.

3.

Макмълин ме посещава отново малко по-късно същия следобед. Мехлемът и морфинът успокояват болките, но кожата боде и сърби, а морфинът превръща мозъка ми във водниста супа, в която мислите ми се блъскат.

— А! Изглеждаш доста по-добре! — възкликва той.

Лъже.

Издърпва стола до ръба на леглото.

Опитвам се да се изправя. Кожата ми е с два номера по-малка. Въпреки булото от вцепенено безразличие, причинено от опиянението на морфина, не успявам да сдържа един стон.

— Ще мине — казва той. — Лекарят ни уверява, че изгарянето е повърхностно.

— Кога ще мога да си отида вкъщи?

— Веднага щом си във форма.

— Не съм затворник, нали?

Той се смее.

— Всички сме затворници. Но ти не си мой затворник.

— Бих искал да премисля някои неща.

Той прокарва пръсти през сребристата си коса.

— Никога не си правил нищо прибързано, нали, Бьорн?

— Мога да бъда спонтанен. Дори и да е малко по малко. Къде е Даян?

— Даян? — Погледът му потъмнява. Не казва нищо. Отваря уста, но се спира.

Опитвам да разчета изражението му.

— Знам, че си неин баща — казвам.

Той не отговаря веднага. Сякаш трябва да се замисли.

Но накрая казва:

— Да. — Тихо. Прозвучава като въздишка. Сякаш не е абсолютно сигурен.

— Това обяснява някои неща.

Вперва сурово поглед в мен.

— Чуй сега! Тя никога не е направила нещо нередно спрямо теб! Тя не те е предала! В нито един момент!

— Тя…

Вдига ръка във въздуха неодобрително.

— Достатъчно. Не сега. — Мисъл, която очевидно го забавлява, ободрява лицето му. Устните му се раздвижват безмълвно, полуусмихвайки се. Завладян, наблюдавам смяната на декора, която протича вътре в него. Все едно подслушваш тайно разговор, воден от някой ексцентрик със самия себе си. — Ние сме две инатливи магарета, Бьорн — казва той.

— Говори за себе си.

— Няма да дадеш кивота, преди да си източил от мен всичкото знание, което успееш.

— Не твоето знание е това, което целя, Макмълин.

— Какво е тогава?

— Само истината. За кивота. И онова, което е в него.

Той ме гледа право в очите и диша затруднено.

— Приятелю, хора са умирали, за да запазят тази тайна.

— Понякога — отвръщам, — си леко мелодраматичен.

Учуденото му изражение се разлива в радостен, звънлив смях. Обидите никога не го достигат. За онези от нас, които използват иронията и сарказма като оръжие, това е неблагоприятно качество.

— Странно как двама твърдоглавци като нас стоят и дърпат всеки от своята страна на това въже — продължава. — Аз искам да получа кивота и да запазя тайната му. А ти не искаш да го предадеш, преди да узнаеш какво крия.

— Не мисли, че ти съчувствам!

— Не съм и молил.

— Кажи тогава, защо да ти вярвам?

Той поклаща въпросително глава.

— Разказа ми за една машина на времето. Уинтроп твърдеше, че става въпрос за космическа совалка. Питър говореше за своите въздушни теологически теории. На какво да вярвам? Всички вие лъжете, всички!

Той ме гледа дълго. Усмивката му е неразгадаема.

— Искахме да те объркаме — казва той.

— Успяхте. Поздравления! Mission accomplished.[134] Объркан съм!

— Нищо от онова, което правим, не се случва без причина.

— Заклевам се, че ти вярвам.

— Но опитай, ако можеш, да разбереш. Кивотът изобщо не биваше да попада в твоите ръце. Ти се пречкаш на пътя ни. Не можеш да ни обвиняваш, че правим каквото и да било, за да си го върнем.

— Каквото и да било?

— Разбираш какво искам да кажа.

— О, да, вие искахте да ме объркате…

— … и да ти дадем решение, на което никой не би повярвал, ако ти продължеше да се занимаваш с него. Но което все пак да бъде толкова фантастично, че да обяснява всичките ни усилия да скрием кивота на сигурно място.

— Да го скриете? Но той е все пак у мен, у мен.

— Именно.

Той става и внимателно хваща превързаната ми ръка. Гледа ме дълго. Най-накрая трябва да отклоня поглед. Той се навежда напред и ме погалва по косата. Струва ми се, че очите му блестят. Трябва да е някакво отражение на светлината.

— Кой си ти? — питам го аз.

Той поглежда настрани. Не отговаря.

— Наистина? — настоявам. — Кой си ти в действителност?

— Скоро пътищата ни ще се разделят. Завинаги. Ти ще се върнеш в Осло. Казват, че най-лошото ще е минало след няколко дни.

— Те?

— Ще получиш мехлем. За да облекчи паренето и сърбежа.

— Колко мило.

— Ще ти уредим самолет.

— Ние?

— Толкова си скептичен, Бьорн.

— Не съм свикнал да бъда преследван от всички.

— Може би не преследват теб.

— Ха-ха.

— Може би преследват нещо, което си присвоил?

— Може би съм склонен да го предам — казвам аз.

— На каква цена?

Изкушаващо е да кажа десет милиона крони. Ферари. И седмица на Малдивите с перуанска гола танцьорка, която през целия си живот е имала греховни фантазии, включващи албиноси. Но се задоволявам със следното:

— Едно обяснение.

— Какво повече искаш да знаеш?

— Истината. Не само частичка от нея.

— Още ли не разбираш? — пита той.

— Не — отговарям. — Но има хора, които вярват, че албиносите възприемат по-бавно от останалите.

Усмихва се, без да му е забавно.

— Ръкописът Q ли е?

— Q? — Той повдига вежди. — В кивота? Би било разочарование. Разбира се, не мога да изключа каквото и да било.

Поглеждам го, но той няма намерение да продължи.

— Освен това има и нещо друго, което искам да знам — добавям. — Нещо съвсем различно.

— Какво друго има?

— Връзката между смъртта на татко и тази на Де Уит.

— Връзка няма.

— Стига. Всичко е свързано.

— Те умряха. Никой от тях не е бил убит. Случайности, злополуки, обстоятелства. Всички умират рано или късно.

— Откъде знаеш с такава сигурност, че не са били убити?

— Познавах и двамата. Дори бях там, когато умря Де Уит. Провеждахме разкопки в Судан. Имах теория, че кивотът може да е заровен по време на поход по поречието на Нил. Чарлз бе също толкова убеден, че греша. Че кивотът е закопан в Норвегия. Спъна се. Глупава инфекция на раната. Бяхме в тропиците, далеч от всякаква помощ. Стана каквото е трябвало да стане. Но никой не го е убивал. Както и никой не е ликвидирал твоя баща.

— Толкова си уверен!

— Остави старите истории на мира.

— Как умря татко?

— Питай Грете.

— Питах я. Тя не иска да каже нищо. Какво знае тя?

— Грете знае почти всичко.

— Какво значи това?

— Трябва да я попиташ. Грете и аз… ние… ние… — За кратко той не успява да намери думи. След това си възвръща самоконтрола. — Бяхме влюбени, както може би знаеш. Чувствата ни се успокоиха с годините. Постепенно се превърнах в неин приятел. Всичко, което знам за смъртта на баща ти, ми го е разказвала тя.

— Та тя дори не беше там, когато се случи. Но аз бях.

— Тя знае. Затова знаем и ние.

— Как Грете може да знае нещо за смъртта на татко?

— Тя бе близък приятел на баща ти.

— Бяха колеги.

— И приятели! Много близки.

Една мисъл ме вледенява.

— Любовници?

— Не. Но толкова близки, колкото могат да бъдат двама.

— Никога не ми е разказвала за това.

— Защо би трябвало?

Премълчавам.

— Пишеха си писма — казва Макмълин. — Пазим ги в архива си. Хиляди писма, в които те обличаха в думи всичките си мисли и чувства. Би могло да се каже, че се използваха взаимно. Като приятели, като терапевти. Затова и ние знаем.

4.

Тази нощ спя лошо. Лицето ми гори и щипе. Всеки път, когато се унеса, се стряскам от сънищата, които блъскат и искат да влязат.

Лежа в тъмното и мисля за баба. Тя живееше на първия етаж на старата къща. През нощта приличаше на превит призрак, тършуващ в най-тъмните ъгълчета на къщата. Държеше зъбите си във водна чаша на нощната масичка и носеше бяла нощница, която се влачеше по пода. Когато мама и татко излизаха вечер, никога не исках да остана в нейната тежка тъмна спалня, сред мириса на камфор и балсам. Предпочитах страховете в собствената си стая и увереността, че тя ще ме чуе, ако извикам.

През деня тя бе сладка и мила, и сивокоса. Като млада била красива и ухажвана певица. Трудно ми беше да приема, че сбръчкалото се тяло някога е будило страсти у мъжете. Но се случваше на улицата към нея да се приближи един или друг старец и да попита дали не е пяла в театъра на „Тиволи“[135] след войната. Те имаха предвид Първата световна.

В спалнята си, в нощното шкафче, баба държеше програма на театрално ревю от 1923 година. Там имаше нейна овална снимка. Човек не можеше да я познае. Сияеше срещу мен от жълто-кафявата хартия като звезда от ням филм. Под снимката стоеше моминското й име: Шарлот Викборг. И ако скриех с пръсти всичко, с изключение на очите, виждах, че това е тя. В едно друго време.

Не знам много за дядо. На човек все му се струваше, че е потиснат или пиян. Беше много слаб и носеше прекалено широки панталони, които тирантите издърпваха нагоре, чак до гърдите. Дъхът му миришеше на капки камфор и снус[136]. А под всичко това бе и острият дъх на „Еу дьо ви“, което той пиеше от бутилки, разположени в скривалища, за които той си мислеше, че не знаем. Животоподдържащи депа в съществуването на дядо.

Не знам кога най-после съм заспал. Но денят бе напреднал, когато започнах отново да си проправям път през жилавата мембрана на съня.

5.

Очите му са топли. В погледа му се таи мило разбиране. Зениците му са като тъмни горски езерца. Да погледнеш в тях е, като да се потопиш в хладката вода и да се оставиш на бавната смърт на удавянето. Сякаш единственото, което искаш от този живот, е да се изгубиш в тези очи и да доставиш удоволствие на този, който показва своята благосклонност, оставяйки те да се взираш в зениците му.

Спал съм. И съм се събудил. Срещнал бях този поглед. Част от мен е все още в лудостта на съня.

Майкъл Макмълин казва:

— Е, значи отново сме ние, двамата.

Той стои до леглото ми със скръстени ръце и ме наблюдава с поглед, излъчващ нещо, което не мога да опиша по друг начин, освен като нежност. Опитвам се да се събудя, да възвърна нормалното си състояние след съня.

— Предполагам, носиш със себе си нова кошница с изненади? — проговарям.

— Костелив орех си ти, Бьорн Белтьо!

Някъде вътре в мен нещо се свива.

Той изрича тържествено:

— Дойдох, защото трябва да поговорим.

Навън е вечер. Или нощ. Прозорецът е тъмен. Повърхността е толкова черна, че мракът можеше да е нанесен с четка по стъклото. Все още не знам къде съм. Дали се намирам в болнична стая в института. Или в болница в някой град.

— За какво искаш да говорим? — питам го.

Макмълин се обръща и отива бавно до прозореца. Лицето му се отразява в него. На стъклото бръчките изчезват, чертите се размиват и смекчават. И той изглежда като млад мъж.

— Някога носил ли си тайна — пита той, — толкова тежка, че да искаш да я занесеш със себе си в гроба?

Сещам се за татко. За мама и професора. За Грете.

Той все още стои с гръб към мен и говори на собственото си отражение.

— Своята съдба аз получих в наследство — продължава.

Трябва да е немалко бреме, мисля си, може би затова е станал толкова надут с годините.

— Моят баща, както и всички мъже в рода преди него са бранели тази тайна с живота си. — Той се обръща към мен с обезоръжаващо изражение. — Прости ми, ако звуча мелодраматично. Но не ми е съвсем лесно.

— Ако може да е някаква утеха, и на мен не ми беше никак леко.

С усмивка той сяда тежко на стола до леглото.

— Докъде си стигнал в догадките си? — ме пита.

— Не особено далеч.

— Разбирам, че си говорил с Питър?

Мълча.

— Всичко е наред — добавя бързо. — Той не е направил нищо нередно.

— Какво има в кивота?

Устата му се събира в тънка черта. В очите му има нещо дълбоко, неопределено.

— Аз все още мисля, че е Q — казвам.

— Дали? Нека разгледаме по-надълбоко един от фактите, които Питър несъмнено ти е разкрил. Когато йоанитите се разделят през хиляда сто деветдесет и втора година, това се дължи на една реликва, на която идните поколения дават името Кивот на свещените тайни. Самите те я наричат кивотът. Свещена реликва, която мнозина са се опитвали да проследят. Тогавашните и бъдещи царе и владетели, князе и духовници, кръстоносци и папи.

— Тъй като е съдържала нещо ценно?

— Странното е, че никой или във всеки случай малцина са знаели какво съдържа кивотът. Освен, че то би било нещо фантастично. Нещо свещено. Много от тях са имали своите предположения. Някои го смятали за Ковчегът на завета. Който, ако трябва да сме точни, е чиста измислица. Нищо друго, освен средновековна митологизация.

— Това ли намерихме при манастира „Верне“ — Кивота на свещените тайни?

— След разделението, контрол над кивота получила онази част на ордена, която останала в нелегалност. Но къде можели да го скрият? На кого можели да се доверят? Всички го търсели. Трябвало да го скрият възможно най-добре. И тогава направили гениален ход. Присъединили се към братята, изпратени в манастира „Верне“. Трима монаси — наречени Пазителите на кивота, тръгнали към далечния север. В пълна тайна. Никой не знаел за истинската им задача. Били трима високопоставени, уважавани монаси. Единият бил Великият магистър. Монасите, с които отпътували, не знаели, че спътниците им принадлежали към крило, откъснало се от ордена на йоанитите. Били тръгнали на свещена мисия. И никой не задавал въпроси. Всички приели мълчаливо, че тримата ги придружили чак до Норвегия и заживели откъснати от останалите монаси в манастира. Единствената им заслуга, както смятали другите монаси, била, че построили един октагон, на който присъдили свещена сила.

Макмълин поглежда надолу. В мен нещо се надига. Доближаваме се до нещо съществено.

— Но в целия план имало малка уловка. Тримата монаси били единствените, които знаели къде бил скрит кивотът. — Той прехапва устни. — Щяло да се окаже съдбоносно. Единият от тях умира от болест през есента на хиляда двеста и първа година. Другият бил нападнат и убит от разбойници по пътя към Нидарос две години по-късно. А на следващата година Великият магистър потегля обратно, за да предаде на сина си — следващият велик магистър, знанието за кивота и мястото, където е скрит.

Макмълин задържа въздух. Като по рефлекс, той сресва сивата си коса с пръсти.

— Какво станало с него? — питам аз.

— Великият магистър бил повален от болест по пътя. Под своите грижи го взел един свещеник в планинско селце в Северна Италия, където той умрял след няколко седмици. Тук историята прекъсва. Някои твърдят, че е оставил писмено послание. Според други, посланието, което оставил, било занесено на ордена и предадено на сина му от пратеник. Но то било, меко казано, неразбираемо. Той обяснявал, че реликвата била скрита в октагона. Но никой не знаел откъде идва великият магистър. Разбираш ли? Никой не е предал нататък факта, че той е бил в Норвегия. Никой не е знаел! Никой не успял да подреди цялата тази информация в една логическа последователност. — Макмълин поклаща глава и поема дълбоко въздух. — В един или друг момент от хода на историята знанието за мисията на тримата монаси изчезнало. Всичко придобило оттенъка на мит, на мистика. Единственото, към което тайният орден можел да се придържа през всичките тези столетия, е знанието за това, че изчезналият кивот се намирал в някакъв октагон.

Мълча. Чувствам, че най-накрая чувам истината. Във всеки случай части от нея. Онези части, които Макмълин иска да узная.

Той се изправя. Отново застава до прозореца.

— Велик магистър все още има — казва той.

— Откъде знаеш?

Той не отговаря директно.

— Никой не знае кой е той. Или къде се намира.

— Тогава как знаят, че съществува?

— Съществува, тъй като обратното е немислимо.

— По същия начин един вярващ аргументира съществуването на Господ.

— Великият магистър не е божество. Той е само човек.

— Но едва ли какъв да е.

— Както и Великите магистри преди него, той е потомък на първия Велик магистър.

— А кой е бил той?

— Корените на Великия магистър могат да бъдат проследени назад до библейската история. До стар френски благороднически род. До династията на Меровингите, френската владетелска фамилия, основала великото френско кралство и задържала кралската власт до средата на седми век.

— Това би било страшно…

— Но никой, Бьорн, практически никой не знае кой е той. Тайната секта има съвет, включващ дванадесет мъже. Те са единствените, които знаят за неговата самоличност и са му засвидетелствали лоялността си. Самите места в съвета се унаследяват. Кръвните връзки водят стотици години назад. Да, дори повече! Хиляди години!

Обръща се към мен. Аз не казвам нищо.

— Съветът не се състои от религиозни фанатици — продължава. — Той е много по-силен. Това са могъщи мъже. Също както и Великия магистър, много от тях произхождат от кралски родове. Някои са благородници. Притежават разкошни дворци, огромни земи. Всички са богати. Неописуемо богати. Богатствата на фамилиите произтичат първоначално от средновековната съкровищница на Църквата. Някои от тях са известни. Със своето богатство. Със знанията си. Но никое странично лице не знае кой членува в съвета, никой не знае какво е той, нито пък какви тайни крие. Малцина знаят, че съветът съществува.

— Тогава ти откъде знаеш всичко това?

— Именно съветът е този, който през хиляда и деветстотната година основава и финансира Общността за международни изследвания. Искали да засилят търсенето на кивота. На път бил да се роди нов век. Ново време. Разбрали, че имат нужда от инструмент, с който да координират цялото онова познание, намиращо се в изследователските среди, университетите, сред учени и аматьори. Общност за международни изследвания.

Той прочиства гърло, потрива ръце. Подозирам, без да мога да обясня защо, че той ми разказва истината и едновременно с това я прикрива.

— Така ние най-накрая достигнахме до решението — продължава. — След осемстотин години. Отдавна знаем, че съществува предание за октагон в манастира „Верне“. Но въпреки десетилетните изследвания и полеви проучвания от 30-те години на миналия век, та допреди няколко години, бе невъзможно да се открие и най-малката следа, която да покаже къде би могъл да се намира октагонът. Докато на помощ не ни дойдоха съвременните технологии. Така да се каже, за една нощ. Поне в историческа перспектива. Археологическият сателитен спектроанализ. Миналата година получихме достъп до сателитни фотографии, които ясно и отчетливо ни показаха къде в манастира „Верне“ се намира октагонът. Just like that![137] — Той щрака с пръсти. — На дълбочина метър и половина в едно поле. — Той се засмива тихо. — Можеш ли да си представиш колко бяхме нетърпеливи? След осемстотин години най-накрая имаше възможност да открием реликвата. Да я отворим. Да махнем дървения сандък и да открием кивота от злато. Да отворим златния кивот и да видим какво има в него.

Той диша тежко през носа.

— Останалото бе дребна работа — продължава. — Уредихме си разрешително за разкопки. Имай предвид, че съветът разполага с неограничени ресурси. Пари, контакти… Норвежката Дирекция за управление на културното наследство е приятел на ОМИ. Такъв беше и твоят баща. Такъв е и професор Арнцен. Но дори и те не знаят частица от това, което разказах на теб тази вечер. Ти си привилегирован:

— Хиляди благодарности.

Някаква мисъл го кара да се засмее, но смехът е насочен навътре към него. Аз не помръдвам. Чувствам се сякаш нямам правото да бъда тук. И че най-лекият шум, най-дребното движение ще го накара да се стресне и замръзне.

— Искахме да подходим коректно — казва той. — Затова естествено, не се противопоставихме разкопките ни да бъдат контролирани от норвежки инспектор. Някой научен работник. Като цяло изобщо не мислехме за него. Контактите ни увериха, че той не би създавал проблеми. Някой сговорчив и добронамерен млад мъж. Някой, за когото нямаше нужда да мислим.

— Но сте сгрешили.

Макмълин ме поглежда сериозно. След това прави нещо неочаквано: намига ми и ме побутва леко с юмрук по рамото.

— Така си е, приятелю. Там сгрешихме.

Една сестра влиза с подлога в ръка, но се връща рязко, когато вижда Макмълин.

— Все още не разбирам, какво е това нещо вътре в кивота, което е така неописуемо ценно — казвам. — Или златото го прави толкова желан? Толкова ли е просто?

— Кивотът е само амбалаж. Опаковка.

— Тогава…

— Съдържанието му, Бьорн! Съдържанието му!

— Което е?

— Познание.

— Познание? — повтарям.

— Познание. Информация. Думи!

— Ръкопис?

— Който е ценен само ако попадне в правилните ръце.

— А това са твоите?

— Съвсем не моите. Аз имам само ключа към разбирането.

— Все още не разбирам какво загатваш.

— Помисли сам. Ръкопис!

— Значи е Q? — Въпросът излиза от мен като въздишка. Така разочароващо. След всичко, през което преминах, надявах се на нещо по-конкретно. Тръненият венец на Исус. Парченце от кръста.

— Ръкопис — повтаря той тихо, благоговейно. — Едно ръкописно предание. Но без правилното разбиране, ръкописът не е нищо повече от две хиляди годишен исторически артефакт. За да бъде разбран, ръкописът трябва да се чете с правилните очи.

— Две хиляди години! — казвам само.

— За ръкописа са се грижили добре през хилядолетието, преди да бъде поверен на йоанитите. Великите магистри го съхранявали лично в своите крепости и църкви до тринадесети век, когато той бил скрит в Манастира на Светия кръст. Знаем, че са правени редица опити да бъде присвоен кивотът. Страхът, че някой може да го открадне, най-вероятно е бил причината да бъде замесен Орденът на йоанитите. Разногласие сред тях относно съдбата на ръкописа довело до разделението в ордена.

— Ръкописът? За какво се отнася той?

От мястото, където е седнал, лицето на Макмълин изглежда почти прозрачно. Мога да видя мрежата от фини кръвоносни съдове под кожата му. Струва ми се, че ако светлината падаше по различен начин, щях да мога виждам направо през него. Той отваря уста, за да диша по-леко. Носи тайна, от която има болезнена нужда да се освободи.

Казвам:

— Две хиляди години… Може ли да отгатна? Има нещо общо с Исус? С историческия Исус.

Устните му се изкривяват в усмивка:

— Определено си говорил с Питър.

— И сега ти искаш да ме накараш да повярвам, че Питър не е действал по твои инструкции?

Макмълин се взира в мен.

— И че не ми е разкрил точно онова, което ти си искал да ми разкрие? — продължавам. — Да ме натъпче с факти и полуистини?

С кокетство в изражението Макмълин поклаща глава. Млясва с език. Но все още не отговаря на обвиненията ми.

— Мисля, че тази игра ти харесва — казвам. В тона ми се е промъкнала ядна нотка.

— Игра?

— Лъжливи следи! Лъжи! Намеци! Плашещи тайни. Всичко това е някаква игра за теб. Състезание.

— В такъв случай ти си достоен опонент.

— Благодаря. Но ти никога не ми разясни правилата.

— Така е. Но ти не се оставяш да бъдеш заблуждаван. Това ми харесва.

Притиска върховете на пръстите си едни към други.

— Млади ми момко, някога задавал ли си си въпроса: „Кой е бил Исус Христос?“.

— Не — отрязвам го.

— Кой е бил той в действителност? — Той ме гледа. — Единственият син на Господ? Спасителят? Месията? Царят на евреите? Или е бил философ? Етик? Революционер? Обществен критик? Политик?

Едва ли очаква да отговоря. Затова и не го правя.

— Според някои той е бил всичко това и много повече — отговаря си той.

— Не разбирам накъде биеш! Питър ми прочете тази лекция до края. Рисува и обяснява. Не е нужно да повтаряш. Давай направо към същността!

Нетърпението ми не му прави впечатление.

— Защо според теб — пита той, — разпятието е събитието в човешката история, оставило в нас най-дълбок отпечатък?

— Нямам идея! — почти изръмжавам. — И да си кажа честно, не умирам да узная.

— Но замислял ли си се някога? Дали е заради бруталността в самото разпъване на кръста? Или защото Бог е пожертвал сина си? Или защото Исус се е оставил да бъде пожертван? Заради човечеството? Заради теб и мен? За спасението на душите ни?

— Макмълин, аз не съм вярващ. Никога не съм разсъждавал върху това.

— И все пак може би би могъл да споделиш мислите си с мен. Какво е било онова нещо в акта на разпятието, което е създало цяла религия?

— Може би това, че Исус е възкръснал от мъртвите?

— Именно! Точно така. Всичко започва с разпятието! Културното наследство на нашата западна цивилизация започва с него. И завършва с възкресението.

Опитвам се да разтълкувам изражението му: какво има предвид, какво иска да каже.

— Разпятието… Опитай се да си представиш всичко това, Бьорн… — Гласът му е чуплив, шепнещ. Погледът му се изпълва с картини, които само той може да види: — Исус е воден към Голгота от своите римски пазачи. Изтощен е. Кожата на гърба му е разкъсана от ударите на камшиците. Тръненият венец раздира челото му и кръвта се смесва с потта, която чертае светлорозови вадички надолу по страните му. Зяпачите ликуват и плюят. Остри гласове крещят след него, плюят го. Някои плачат състрадателно, извръщат се настрани. Миризмите… Уханието на полета и горички се смесва с острата воня от клоаките на урина, пот, миризма от козите, магарешки тор. На раменете си той носи напречната част на кръста, за която са вързани ръцете му. Олюлява се под тежестта. От време на време пада по колене, но войниците грубо и нетърпеливо го изправят на крака. Когато срещат Симон от Киринея, войниците го карат да носи кръста му. Малко по-късно преминават край група плачещи жени. Исус се спира, утешава ги. Представяш ли си го? Можеш ли да се вживееш в онова, което се е случило? Атмосферата е заредена, електрическа… Близо до Голгота Исус получава вино с успокояваща, упояваща смирна. Но той отпива само малка глътка.

Макмълин спира, погледът му е далечен.

Лежа неподвижно в леглото.

— След това го приковават към кръста.

— Да — казвам накрая, за да запълня тишината.

Макмълин прочиства гърло, преди да продължи:

— Някой е издълбал името му на кръста. „Исус, цар на юдеите“. Докато той все още виси разпнат, с лице изкривено от болка, войниците поделят с жребий дрехите му помежду си. Представи си го. Поделят си дрехите му! Докато той виси там, прикован като жертвено животно и следи всичко с поглед. Поделят си дрехите му! След това остават да седят и да го пазят. По едно време той извиква в отчаянието си към своя баща и го моли да им прости. Изтощен, с едва доловим глас, той говори на майка си Мария, утешавана от три жени, сред които е Мария Магдалина. Зяпачи, свещеници и книжовници — дори двамата разбойници, разпнати от двете му страни, започват да го плюят и да го предизвикват да си помогне сам в това изпитание. Тогава, Бьорн, тогава над земята пада мрак, може би са облаци, дошли светкавично, може би слънцето потъмнява. Исус извиква: „Боже мой! Боже мой! Защо си ме изоставил?“. Над земята преминава вятър. Или може би жегата трепери безжизнено над земята. Не знаем. Някой донася гъба, напоена с оцет, прикрепя я към тръстикова пръчка и му дава да пие. Исус казва: „Татко мой, предавам душата си в твои ръце!“. И издъхва.

Макмълин поглежда часовника. Без да срещне погледа ми, той се изправя и тръгва към вратата. Тя е масивна.

Дървото е декорирано с издълбани редици цветя.

— Къде отиваш? — извиквам след него.

Той отваря вратата и се обръща към мен.

Объркан питам:

— Няма ли още?

— Още?

— Защо ми разказа всичко това?

— Бьорн, задай си следния въпрос… — Колебае се, оглежда стаята. — Представи си, че Исус не е умрял на кръста.

Една част от мозъка ми разбира казаното от него. Друга се вкопчва в секундите преди думите да паднат и не успява съвсем да проследи неочаквания обрат.

— Какво? — проронвам. Въпреки че схванах какво казва.

Безмълвен, той затваря вратата след себе си и ме оставя на въпросите и на нощта.

6.

Дали съществува в даден момент от човешкия живот повратна точка — миг в съществуването ти, когато една случка хвърля светлина върху всичко, което ти се е случило досега и осветява пътеката, която ти предстои?

Животът е кръг. Началото и краят на живота се свързват в една точка, в която религиите влагат всичко, което си е струвало в него.

За маите времето било кръг от повторения. Според стоиците Вселената щяла да загине, но нова щяла да замени старата.

Намирам известна утеха в това.

Обаче, за християните времето е права и неизбежна линия, която води директно към деня на Страшния съд.

Погледнато от космическа перспектива, възможно е всички те да имат право.

И в един такъв безкраен цикъл за един изгорял от слънцето нещастник с нащърбени кожички около ноктите и изтекла карта за трамвая, може да му бъде трудно да си намери мястото, което му се полага.

Съществуват толкова много загадки. Не съм създаден да ги разкрия. Но не е толкова страшно. Всъщност не ми пука.

7.

Зазорява се. Кръпките на полетата се закачват леко едни за други. Правоъгълници от меки цветове в пъзел от охра, зелено, жълто и сиво. Възвишенията са меки, издължени. Търпеливо и внимателно селяните са опитомявали земята и са отглеждали живот в почвата. Но в плодородието има нещо упорито и опърничаво. Земите са се борили и дърпали. Подобно на тумори, планината избива посред парцелите, остри скали отхвърлят земята настрани, полетата са прорязани от каменни рани.

Наблюдавам пейзажа през прозореца. Прозорец на крепост. Средновековна крепост от сиво-червен камък. Има, предполагам, хора, които биха я нарекли замък. Первазът на прозореца е толкова широк, че мога да седна на него.

Крепостта е разположена на обрасъл хребет. Нямам идея къде съм. Предполагам, в Тоскана. Или може би насред испанското плато. Друга възможност е да съм в психиатрия, където всичко, което ми се случва, както и всичко, което виждам и възприемам, да е единствено в главата ми. Точно в този момент последната алтернатива изглежда най-вероятна. И най-привлекателна.

8.

— Къде съм?

Макмълин посреща въпроса ми с леко повдигнати вежди. Стои на вратата. Аз все още се намирам в дълбоката рамка на прозореца. Седя тук вече от няколко часа. Но пейзажът не издаде някоя от своите тайни.

— Виждам, че си станал от леглото? Радвам се, че се възстановяваш.

— Благодаря. Къде съм?

— В Рен льо Шато.

Нещо в мен пропада.

Рен льо Шато. Дами и господа, представлението може скоро да започне, още едно парченце от завесата е дръпнато встрани, актьорите чакат зад кулисите, но многоуважаваният ни автор трябва първо да донапише пиесата.

Макмълин затваря вратата и влиза навътре в стаята.

— В Източните Пиренеи. В Южна Франция.

— Знам къде се намира — казвам тихо. — Това е селото на свещеника.

— Имаш добра памет.

— Какво правя тук?

— Беше доведен.

— Как? Защо?

— С частния ми самолет.

— Не помня.

— Беше в безсъзнание.

— Колко дълго?

— За определено време. Бяха принудени да ти дадат нещо упояващо и успокояващо. След като те намерихме в пустинята. Беше много изтощен.

— Значи съм бил упоен. Отново.

— Нямахме избор.

— Имате гаден навик!

— Беше за твое добро.

— Защо ме доведохте тук?

— Болничното отделение на института няма с какво да се похвали.

— Но защо точно тук?

— Можехме да те заведем в някоя частна болница в най-близкия град. Или в Лондон, или в Осло, ако трябва да сме изчерпателни. Но те доведохме направо тук. Защото исках да ми гостуваш тук. В Рен льо Шато. В моя дом. Скоро ще разбереш защо.

— Каква е тази къща?

— Това е крепост, така да се каже.

— Твоята собствена малка частна крепост, така ли?

— Стара крепост на кръстоносци. Собственост е на фамилията ми от известно време.

— Разбирам какво искаш да кажеш — казвам. — И моето семейство притежава няколко средновековни крепости.

По-късно с Макмълин излизаме от стаята, преминаваме по един тъмен коридор и вървим нагоре по гранитна стълба. Не бързаме. Той ме придържа под ръка.

На края на стълбите той отваря масивна врата и след това се озоваваме на покрив, между кули и шпилове, на малък пасаж, защитен от стена. Изгледът е внушителен. Въздухът е душен и изпълнен с аромати.

Оглеждаме пейзажа.

— Красиво е, нали? — пита той.

Посочва на югоизток.

— Планината, която виждаш, се казва Безие. Там се намира средновековно укрепление, където тамплиерите пребивавали и преподавали. Тук има стотици църкви. Много от тях са издигнати на свети земи. В забравени гробове, предполага се, лежат апостоли, пророци и светци. Стотици от тях! На изток от нас — той се обръща наполовина и посочва — се намират руините на замъка Бланшфор. Четвъртият велик магистър на тамплиерите, Бертран дьо Бланшфор, е живял там през дванадесети век.

— Брокерът ти със сигурност може да го нарече добре устроен жилищен район, ако ти хрумне да се отървеш от крепостта — подмятам.

Макмълин се засмива учтиво.

— През Средновековието тук е било почти пренаселено — казва той. — Някои учени твърдят, че около Рен льо Шато са живели почти тридесет хиляди души. Регионът се намирал близо до Средиземно море, а търговските пътища — близо до Испания и Италия. Да, тази част на Франция е разположена централно спрямо почти всичко.

— Да не обмисляш да ми предложиш крепостта безплатно? Или има нещо, което искаш да ми разкажеш?

Макмълин се отдалечава към стената и сяда на една бойница.

— През хиляда деветстотин и шестдесета година едно френско списание публикува история, която събуди интереса на онези читатели, които умеят да четат между редовете — започна той. — Статията амбицирала шепа псевдонаучни автори на документални поредици, които се захванаха да правят предположения какви загадки може да крие мястото. Резултатът от тези книги е, че все повече туристи идват насам.

— Загадки?

— Списанието разказва историята на Беранже Соние.

— Свещеника…

— Един мъж на тридесет и три години, който пристига тук в Рен льо Шато като новият свещеник на селото през юни хиляда осемстотин осемдесет и пета година.

— Каква е историята му?

— Мистерия е защо е попаднал тук, в откъснато село с няколкостотин души миряни. Докато учел, пред него се очертавало блестящо бъдеще. Нещо трябва да се е случило. Вероятно е провокирал висшестоящите, след като е бил изпратен на този пост.

— Все пак е красиво тук.

Макмълин се обляга на стената.

— В първите пет години от идването му Соние имал скромен годишен доход, точно толкова, колкото било необходимо за едно почтено съществуване. Все пак тук не е имало кой знае за какво да се харчат пари. — Той оглежда пустия терен. — Соние бил свещеник, посветен на службата си. Той започнал да изучава местната история с помощта на свещеника на съседното село, абат Анри Буде от Рен льо Бен.

Макмълин посочва с ръка, за да ми поясни къде се намира Рен льо Бен. Един облак потъмнява склона.

— Отдавна Соние искал да пооправи разнебитената църква. Самата постройка датирала от хиляда петдесет и девета година, но още тогава била издигната върху основите на църква от шести век. През хиляда осемстотин деветдесет и първа година Соние започнал ремонт. Той заел малка сума от селската каса и почнал. Едно от първите неща, които направил, било да махне плочите на олтара. Тогава се открили две колони. Едната била куха. Вътре той намерил четири свитъка с пергаменти в запечатани дървени цилиндри. Два от пергаментите съдържали родословия. За другите два казват, че били документи, подписани от предшественика на Соние, абат Антоан Бигу, през хиляда седемстотин и осемдесета година. Бигу бил също така и свещеник в двора на рода Бланшфор, който преди Френската революция бил сред най-едрите земевладелци в района. Текстовете на Бигу били от Новия завет. Преписи. Но оформлението изглеждало доста безсмислено. Липсвало разстояние между думите, а напълно излишни букви били удебелени и разпръснати сякаш случайно из текста. Сякаш носели скрито послание. Някои от тези привидно кодирани текстове не могат да бъдат дешифрирани, дори и с помощта на компютър. Соние също не разбирал текста или кодовете. Но разбрал, че е попаднал на нещо, което можело да се окаже важно. Той занесъл пергаментите на своя висшестоящ, епископа на Каркасон, който им хвърлил един поглед и от свое име ги изпратил в Париж до най-първите духовници. Соние отишъл до Париж за три седмици. Какво се е случило там е все още неясно. Но бедният селски свещеник бил приет в най-висшите кръгове. Носели се слухове, че имал връзка с именитата оперна певица Ема Калве. В последвалите години тя го посетила тук в селото няколко пъти. След престоя си в Париж той се завърнал в Рен льо Шато и продължил с ремонта на църквата. Необяснимото било обаче, колко състоятелен бил станал селският свещеник. Финансирането на обновяването на църквата вече не било проблем. Той започнал проточила се във времето кореспонденция с хора от страната и чужбина. Вземал участие във финансови начинания. Благодарение на него до Рен льо Шато стигнал модерен път. Купувал рядък порцелан, събирал ценни пощенски марки, подредил завидна библиотека. Построил зоологическа градина и засадил горичка с портокалови дръвчета. Пръскал пари и уреждал забавления за миряните си. Посещавали го величия от страната и чужбина. Вярвай или не, но до смъртта си през хиляда деветстотин и седемнадесета година той успял да похарчи няколко десетки милиона крони. Откъде идвали тези пари? На този въпрос той отказвал да отговори. Един нов и подозрителен епископ опитал да го премести, но Соние направил нещо толкова нечувано: отказал. Станал жертва на ядни обвинения и бил отстранен от службата си. Но тогава се намесил самият Ватикан и го върнал на служба като свещеник на селото. На седемнадесети януари хиляда деветстотин и седемнадесета година той получил удар. Починал след няколко дни. Но хората в това село все още се питат: откъде било дошло неговото внезапно появило се богатство?

Макмълин става от бойницата и се приближава към мен.

— Мисля, че виждаш връзката. И че се питаш: какво са съдържали пергаментовите свитъци, които той намерил в кухата колона под плочата на олтара? Какво е пишело на документите, които той занесъл в Париж, преди богатството да превърне някога така бедния селски свещеник в сдържан и потаен човек?

— Нямам представа — признавам. — Но си прав, че си задавам въпросите.

— Така си и мислех. Ти си любопитен по природа.

— А ти несъмнено знаеш отговора.

Той ме хваща за ръката, сякаш му се е завило свят, но в следващия момент я пуска.

— Но не смяташ да ми го кажеш? — питам.

— Пергаментите съдържали в кодирана форма една генеалогия, родословно дърво, плоча с имената на рода, ако искаш, която проследявала кралски родословия назад чак до началото на нашето летоброене. А пергаментите обяснявали по какъв начин човек следва да тълкува разкритията за родовете.

— Кралски родословия?

— Име по име. Крал след крал. Кралица след кралица. Държава по държава. Век след век.

— Това има ли нещо общо с онова, което загатна вчера? За разпъването на кръста на Исус.

— Не би било съвсем неоснователно предположение — съгласява се той.

Хванал здраво ръката ми, той ме води обратно към вратата.

— Но документите, открити в църквата, съдържали още един набор от сведения — продължава той. — Не знаем откъде идват те. Не знаем кой ги е писал или как са били предавани във времето. Но те ни дадоха първите насоки къде може да е Кивотът на свещените тайни. Дадоха ни ключа към търсенето. Именно като последствие от това, Общността за международни изследвания била основана девет години по-късно. Директен резултат от кодираната информация. Най-накрая се появяват реални следи, по които да се водим. Знаели сме повече къде да търсим кивота. Научили сме за октагона. И все пак щяло да ни отнеме близо сто години, за да го открием.

Той заключва вратата с огромен ключ, който предизвиква ръждиви проскърцвания в механизма за заключване.

— Реално погледнато — казвам аз, слизайки надолу по стълбите, — все пак е малко рано да се твърди, че сте успели.

9.

На Коледа мама винаги ме влачеше със себе си на черква. По средата на Доналд Дък по шведската телевизия тя идваше, тананикайки си, обута в лъскави найлонови чорапи и в облак от парфюм и смях, и започваше да се гласи за ходенето на черква. „Имаме нужда от традиции“ — имаше навика да казва. Бива я с клишетата. Така и не разбра, че анимационните филмчета за мен бяха по-важни от черквата. Ако валеше сняг и камбаните биеха, а в гробището вятърът люлееше пламъците на фенерите, то тогава, не мога да отрека, изживяването събуждаше някакво коледно настроение в мен. Но не толкова, колкото Доналд.

Същото се повтаряше преди всяка лятна ваканция. Но тогава по училищна линия. По класове ни замъкваха на служба. Никога не съм бил християнин, но под огромния олтар, на който Исус стои, разтворил ръце, хипнотизиран от бръмченето на органа, монотонното пеене и поученията на свещеника, аз послушно скръствах малките си ръчички за молитва. В подобни моменти вярващият в мен се събуждаше; малко уродливо създание, търсещо утеха навсякъде, където би могло да я открие.

Религиозният екстаз продължаваше около петнадесет минути. След това на преден план идваше лятото.

По-късно търсех други начини да успокоя нуждите на уродливото. Когато станах възрастен, започнах да намирам същата утеха между бедрата на някоя жена. Исках да бъда обграден с топлина и нежност от някой, който го е грижа за мен и ми желае доброто. В цялата си патетична простота.

Излежавам се неподвижно. Тъмно е. Лицето и ръцете ми парят и ме сърбят.

Стаята е голяма, празна и тиха.

В главата ми се върти една мисъл. Като муха, която не може да намери покой. Мисълта е следната: възможно ли е да съществува само една истина?

Не искам да вярвам в конспирациите на Макмълин. Всичко това е прекалено много за мен. Прекалено нереално. Разпятие, кръстоносци, рицари тамплиери, средновековни крепости, догми, мистични франкмасони, неизмерими богатства, скрити съкровища, тайни отвъд времето. Това не са неща, които принадлежат на реалността. Поне не на моята. Наистина ли са успели да запазят нещо в тайна в продължение на 2000 години? Не мога да проумея как е било възможно.

Някъде в крепостта, почти недоловимо, хлопва някаква тежка врата.

Пласт след пласт Макмълин сваля лъжите и заблужденията и оголва едно ядро. Но дали и самото то не е някаква илюзия?

Не знам дали Макмълин лъже. Не знам дали само не си мисли, че говори истината. Или наистина е така.

Същото си мислех винаги и за свещеника. Докато седях долу на коравата скамейка и зяпах нагоре към амвона, чудех се дали наистина вярва във всичко, което ми говори. Или съмнението се е прокраднало дори и в свещеника и му е оставило една проядена от червеите надежда, че всичко, на земята и на небето, дай боже, е така, както той в момента стои и го описва.

10.

Унесъл съм се за момент, когато вратата се отваря и аз чувам леките стъпки на Даян зад паравана.

Трябва да оздравявам. Първата ми мисъл е, че е дошла за едно бързо чукане. Надигам се на лакти. Повече от готов съм да изиграя ролята на безпомощния пациент във властта на сладострастната сестра. Във фантазиите си съм запален почитател на повечето неясни фетиши.

Но лицето й е тъжно. Сяда тежко на стола. Отбягва погледа ми. Нещо я измъчва отвътре.

— Даян?

— Трябва да поговорим.

Изчаквам за кратко, докато продължи.

— Татко ми разказа, че… — започва. После спира.

С внимателни движения ставам и се обличам. Без да ме поглежда, тя хваща ръката ми, нежно, сякаш се бои да не ми причини болка и заедно излизаме от стаята, слизаме по широката стълба и тръгваме към горичката.

Тъмно е. Една лампа е примамила рояк насекоми и не иска да ги пусне. Бризът е хладен и успокоява кожата ми, която през цялото време пари и боде. Мисля си: „Иска да ми каже нещо, което аз не искам да знам“.

Тя ме води по пътека, постлана с чакъл, до пейка при декоративен басейн, в който зеленината отдавна е спечелила надмощие, а фонтаните са замрели. Водата мирише на гнило.

— Биорн — прошепва тя, — има нещо, което трябва да ти кажа.

В гласа й долавям нещо чуждо.

Сядам на пейката. Тя стои пред мен със скръстени ръце. Прилича на красивата бяла статуя „Самотната монахиня“ в градината в манастира „Верне“.

Изведнъж проумявам. Тя е бременна!

— Мислих за това — започва. Дишането й е крехко. — Първоначално се противях. Но така е правилно. Да ти го кажа, както е. Да разбереш.

Все още мълча. Никога не съм мислил за себе си като за баща. Мисълта е странна. „Тогава би трябвало да се оженим. Нали така?“ — мисля си. Ако тя ме иска. А тя би искала, нали? Представям ви щастливото семейство Бьорн и Даян, обградени от пълзящи, олигавени мъничета.

Тя бе пуснала ръката ми, но сега сяда и я хваща малко по-силно, отколкото би ми се искало. „В Осло ли ще живеем или в Лондон?“ — питам се. Чудя се дали ще е момче или момиче. Поглеждам към плоския й корем. Следващата мисъл: „Как би могла да знае, че е бременна толкова скоро?“.

— Понякога — подхваща тя, — научаваш неща, които никога не си искал да разбираш.

— И научаваш, когато е станало прекалено късно. Защото чак когато го чуеш, разбираш, че изобщо не си искал да го знаеш.

Не съм сигурен, че тя слуша какво й казвам. Пък и то прозвуча доста неразгадаемо.

— Става въпрос за майка ми — каза тя.

Вътре в застоялата вода една жаба се разквака. Опитвам да я видя. Но тя си остава само звук.

— Какво за нея? — питам.

Даян хлъцва. С надежда жабата във водата отговаря.

— Странно е, че трябваше да се запозная с теб, за да разбера коя е майка ми — казва.

— Какво общо имам аз с майка ти?

Тя затваря очи.

— Мислех, че тя е мъртва — казвам.

— Аз също.

— Но?

— Не са ми позволили да се запозная с нея. Тя не е искала да знае за мен.

— Не разбирам. Коя е тя?

— Може би можеш да се досетиш. Познаваш я.

Опитвам да разчета изражението й.

Първата ми мисъл е: „Мама?“.

След това: „Грете?“.

— Макмълин е имал връзка с Грете! — възкликвам. — В Оксфорд!

Тя мълчи.

Сега е ред на моето дишане да се ускори и пресече.

— Грете ли е майка ти?

Жабата се е преместила. Сега квакането идва от съвсем друг край. Или може би най-накрая е получила отговор от друга жаба?

— Има и още — казва. — Аз съм единствената дъщеря на татко. Неговото единствено дете.

— И?

Тя поклаща глава.

— Това не означава нищо, нали. Не и за нас — казвам.

— Означава всичко. Всичко!

— Трябва да ми обясниш.

— Разбираш, татко не е…

Пауза.

— Не е какво? — питам.

— Когато той умре, аз ще…

Пауза.

— Да? Когато той умре, ти какво?

Тя спира.

— Не знам нищо за това. Повярвай ми. Но е така.

— Не разбирам.

— Просто никога няма да се получи.

— Кое няма да се получи.

— Ти и аз. Ние.

— Глупости, няма нещо, с което да не бихме могли да се преборим.

Тя поклаща глава.

— Мислех, че говореше сериозно — казвам.

— Знаеш ли… Когато се запознахме, ти беше толкова различен, така освежителен, така напълно различен от всички мъже, които съм срещала. Това, което чувствах тогава, беше нещо истинско. Нещо, което не бях чувствала дотогава, не и по същия начин. Но после се появи татко и разруши всичко.

— Но ти продължи. Флиртуваше с мен.

— Но не за да им помогна. Напротив. За да им се противопоставя. Опитай да разбереш, Биорн. Ако съм те използвала, то е било заради самата себе си. Напук. Защото ти означаваш нещо. Защото исках да покажа на тях, че не съм част от играта им. Но… — Отново поклаща глава.

— Можем да се справим, Даян. Можем да загърбим всичко това.

— Няма да се получи. Те развалиха всичко между нас.

— Не можем ли все пак…

— Не, Биорн — изправя се рязко. — Приеми, че е така. — Не ме поглежда. — Съжалявам.

Среща погледа ми, усмихва се кратко, тъжно.

След това се обръща и бързо се отдалечава по пътеката. Последното, което чувам от нея, са стъпките, които хрускат по чакъла.

Когато татко умря, мама дълго спори с погребалното бюро дали ковчегът да бъде отворен по време на възпоменанието в храма. Погребалният агент ни посъветва да затворим ковчега. Така сме щели да запазим спомена за татко, какъвто е бил. Чак когато се разбра, че мама няма да се предаде, агентът се видя принуден да стане груб.

— Госпожо, той е паднал от тридесет метра, право върху насип от камъни.

Мама се правеше, че не разбира. Не бе съвсем на себе си.

— Не можете ли да го гримирате? — предложи.

— Госпожо, не разбирате. Когато едно тяло се удари в куп камъни след падане от тридесет метра…

Накрая ковчегът остана отворен.

Храмът бе украсен с цветя. Органист и цигулар изпълняваха псалми. Зад една задна врата стояха четирима мъже от погребалното бюро. Израженията им бяха професионални и те изглеждаха сякаш всеки момент ще избухнат в плач. Или в смях.

Ковчегът стоеше по-нависоко по средата на пода.

Адажио. Нежни тонове в тишината. Тихи хлипове. Тъгата се вплиташе в музиката.

Бяха скръстили ръцете му, които не бяха наранени, и бяха пъхнали букет полски цветя между пръстите му. Малкото, което се виждаше от лицето му, блестеше през една овална дупка, която бяха изрязали в копринения чаршаф, обграждащ главата му. За да ни предпазят. Трябва да бяха работили дълго върху маскировката. Опитвайки се да пресъздадат вида му с помощта на памук и грим. И все пак той бе неразпознаваем. Това, което лежеше там, не беше татко. Когато докоснах пръстите му, те бяха вдървени и леденостудени.

Спомням си, че си помислих: „Все едно пипаш труп“.

11.

Сутрин е. Светлината е приглушена. Цветовете по склоновете все още не са се събудили.

Вцепенен от умора, седя с лакти, подпрени на перваза. Цяла нощ се взирах в голямата, черна празнота и видях как мракът се разтваря в бледо сияние, гледах танца на прилепите срещу звездите. Откакто се зазори, дребните птици пърхат и цвърчат в клоните на дървото пред прозореца. Подобно стрелкащи се точки, те гонят насекоми високо във въздуха. Долу на двора сиво-черната котка се протяга блажено. Един товарен камион, пиян от съня, подскача леко по пътя, натоварен с плодове и зеленчуци.

Даян замина. Видях я да тръгва. Посред нощ някой занесе куфарите й в минибуса и я откара. В продължение на няколко минути аз следих бавната топка светлина, преди мрака да я погълне.

12.

— Някой път хрумвало ли ти е, че нищо в живота ни не е абсолютно така, както си го представяме?

Той седи в светлината от пламъците пред камината в библиотеката. Вечер е. Един неандерталец със стиснати челюсти и неспокоен поглед ме взе от стаята ми и ме преведе мълчаливо през коридорите на крепостта до това, което Макмълин с прекалена скромност нарича „кътчето за четене“.

Стените в голямата стая са покрити с книги. Хиляди и хиляди стари книги, от пода до тавана; мозайка от жълтеникавокафяви гърбове и корици с красиво изписани заглавия на латински и гръцки, френски и английски. Стаята мирише на прах, кожа и хартия.

Макмълин е напълнил две чаши с шери. Вдигаме наздравица безмълвно. Цепениците в камината пукат и пращят.

Той се покашля.

— Чух, че си говорил с Даян.

Гледам в огъня.

— Грете е нейната майка.

— Така е.

— Имаме много общо, ти и аз.

— Съжалявам, че трябваше да свърши по този начин — казва той. — С теб и Даян. И… всичко.

— Защо се казваш Макмълин? — питам аз.

Той ме поглежда учудено.

— Как би предпочел да се казвам?

— Произлизаш от стар френски род. Защо тогава името ти е шотландско?

— Защото ми харесва звученето му.

— Значи е само прякор?

— Имам толкова много имена.

— Много? Защо? И защо шотландско?

— Това име харесвам най-много. Един от предците ми, Франс II, се оженил за Мария Стюарт, която била израснала във френския двор и имала дълбока връзка с Франция. Сигурен съм, че си си научил урока по история. Преди внезапно да се спомине, той имал авантюра с благородна дама от могъщия шотландски клан Макмълин.

Отпива от шерито. Между нас вибрира мембрана от взаимна несигурност. Макмълин потъва в себе си. Аз самият изпращам погледа и вниманието си на откривателска обиколка из голямата стая.

Накрая не издържам натиска на тишината.

— Защо ме помоли да дойда? — питам.

Погледът му среща моя с игрив проблясък. Сякаш опитва да разбере колко дълго може да разтегли търпението ми.

— Вчера — казва, — ти разказах за пергаментите, намерени от свещеника Беранже Соние при разчистването на старата църква.

— А тази вечер? — питам, усмихвайки се, подканящо. Чувствам се пренесен в „Хиляда и една нощ“. Естествено, Шехерезада е била по-съблазнителна от Макмълин.

— Тази вечер ще ти разкажа какво разкрили пергаментите.

— Нещо за някакво родословно дърво.

— Генеалогия. И още повече.

Макмълин вдишва дълбоко, задържа и изпуска въздуха през устните си. Прозвучава като единична дълга въздишка.

— Някаква идея за онова, което се е случило в действителност — добавя. — В действителност?

Той потрива силно ръце, сякаш се опитва да смъкне от себе си чифт невидими ръкавици.

— Преди няколко дни ти разказах нещо, което може би ти е трудно да приемеш.

— Имаш предвид разпъването на кръста?

Не отговаря веднага. Сякаш изобщо не иска да разкаже каквото и да било.

— Разпъването на Христос на кръста — започва той, — е както историческо събитие, така и религиозен символ. Християнството се основава на догмата, че Исус е възкръснал от мъртвите.

— Макмълин — питам, навеждайки се напред в стола, — коя вяра изповядваш?

Той подминава въпроса.

— Ако Исус не е умрял на кръста и ако възкръсването е инсценирано, кой е бил той тогава?

— Бунтовник. Проповедник. И голям философ и хуманист — предлагам аз. — Говорили сме за всичко това.

— Но не и божество — допълва Макмълин. — Още по-малко син Божи.

— Трябва да си евреин?

— Вярата ми — казва той — не е от значение. Не принадлежа към никоя църква. Вярвам в Сила, която не може да бъде описана с думи или обхваната между корици. И която не е собственост на свещеници и пророци. — Той тръсва глава. — Но в какво вярвам и защо, можем да поговорим някоя друга вечер.

— Обясни ми, моля, защо смяташ, че Исус е преживял разпятието?

Макмълин държи чашата за шери срещу светлината и я завърта.

— Изкушавам се да обърна въпроса.

— Защо е умрял?

— По-точно казано защо е умрял толкова бързо?

— Бързо?

Той оставя чашата на ниската кръгла масичка между нас.

— Малко неща в евангелията предполагат, че раните, нанесени на Исус, всъщност съвсем повърхностни, биха довели до бърза смърт.

— Той е бил разпнат! — възкликвам. — Прикован към кръст! Измъчван! Как не би умрял бързо?

Макмълин допира върховете на пръстите си.

— Всеки вярващ, лекар, историк, има правото на свое собствено разбиране. Но е факт, че ако не си много болен, или не са ти нанесени сериозни вътрешни наранявания, да умреш отнема дълго време. Тялото е издръжлив организъм. Цялата му функция е насочена към това да живее.

— Доколкото си спомням, Исус е висял на кръста с часове?

— Това не значи нищо. Минавали дни, преди смъртта да освободи разплатите. Често много дни. Освен ако пазачите не били достатъчно състрадателни да им счупят краката или да ги прободат от милост с копие.

Опитвам се да си представя страданието.

— За да разбереш реда ми на мисли — продължава той, — трябва да знаеш как римляните са изпълнявали разпъването. Всичко е ставало по установен ред.

— Не съм сигурен, че искам да узная.

— През лятото на хиляда деветстотин шестдесет и осма година група изследователи, ръководени от археолога Цаферис, намерили четири общи гроба при Гив’ат ха-Мивтар, на север от Йерусалим. В гробовете имало общо тридесет и пет скелета. За време на смъртта се определяли годините между втори век преди Христа и седемдесетата година след Христа. Всеки от скелетите разказвал своята ужасна история. Тригодишно дете със стрела в черепа. Юноша и малко по-възрастна от него жена били изгорени. Жена на възраст около шейсетте с разбит череп. Друга жена на около тридесет умряла при раждане; останките на плода били все още в таза й. Но най-интересният от всички бил мъж, който бил разпнат на кръст.

— Исус?

— Не — отговаря той. — Това вече би предизвикало малка сензация. Нашият човек бил малко по-млад от Исус. Но същият този млад мъж, който според надгробната плоча се казвал Йехоханан, бил разпнат в същото столетие като Исус. И не само е бил разпнат, така да се каже, по същото време, но също така и на същото място, близо до Йерусалим, от римляните. Следователно можем да предположим, че разпъването на Исус има много прилики.

— Предпочитам да не чувам детайлите.

— Този метод на екзекуция бил, най-меко казано, ужасен. Неописуемо брутален. След произнасянето на присъдата жертвата била бита с камшици и изтощена. След това ръцете били прикрепени с помощта на ремъци или гвоздеи към тежка греда, поставена хоризонтално зад тила и раменете. Осъденият трябвало да я занесе до мястото на екзекуцията, където тя била издигната като вертикален стълб.

Макмълин отпуска ръце върху бедрата си и несъзнателно свива юмруци.

— Интересното при Йехоханан е, че в най-долната част на костта на предмишницата му имало следи от гвоздей — продължава той. — С други думи, той не е бил прикован към кръста през дланите, а през предмишницата. Дланите не биха издържали тежестта на възрастен мъж. След това краката на Йехоханан са били притиснати един до друг и наклонени настрани, така че коленете му сочели право напред от стълба. Гвоздей бил прокаран през двете пети. Учените предполагат, че кръстът е бил снабден с малка подпора, на която Йехоханан можел да опре задните си части. С други думи, той висял в съвсем неестествена и изкривена поза.

Макмълин отпива от шерито. Гледаме в пламъците в камината.

— Да висиш напред на ръцете си по този начин затруднявало дишането — продължава той. — Каквито били изобретателни, палачите често удължавали страданията като поставяли някаква опора за краката или седалището, така че разпнатият да може да си почива. Така той по-скоро стоял, отколкото висял, ако разбираш. С опора за краката един здрав и силен мъж можел да живее ден-два, понякога до седмица на кръста. — Макмълин ме поглежда и преглъща. — Едва ли съществува по-нехуманна екзекуция. Жертвите не умирали от болка или от загуба на кръв. Умирали от изтощение, от жажда, от задушаване или отравяне на кръвта! — Той потрива длани по страните си, докато се овладее. — Случвало се палачите да проявят състрадание към осъдените. Парадоксално, но това означавало да им счупят краката. Така можели да им помогнат да умрат. Тъй като със счупени крака те не успявали да държат тялото си изправено и се задушавали. Ето какво се случило с Йехоханан! Докато висял на кръста, краката му били счупени. За негово добро.

— А Исус?

— Краката на Исус били приковани към кръста. Той е имал добра опора за тялото. Въпреки това висял на кръста само няколко часа, преди да издъхне. Според лекарите той не можел да умре толкова скоро. Нищо в разказа на Библията не подсказва мъченията, на които бил подложен — ударите с камшик, трънения венец, приковаването, раните от копие, да са могли да доведат до смъртта му.

— Защо не — противопоставям се аз. — Не е ли възможно той просто да е бил толкова изтощен от мъченията, че разпятието да му е дошло в повече?

— Римляните имали опит. Самият Пилат Понтийски бил учуден колко бързо умрял Исус. Дотолкова недоумявал, че повикал един офицер, за да потвърди, че е издъхнал.

Въртя се на стола. Не знам дали да се оставя да бъда понесен от странния ентусиазъм на Макмълин или това е още една заблуда, целяща да ме обърка и да обвие истината в димна завеса.

Макмълин става и отива до лавицата над камината. Обръща се към мен и скръства ръце.

— От какво Исус може да е умрял толкова бързо? Едва ли, че е бил прикован на кръст. Не от раните от копие отстрани, които според Писанието са му били нанесени след смъртта му. Единствената правдоподобна причина за смъртта му е, както ти предлагаш, изтощение от стреса. Но Исус бил млад, здрав, силен мъж. Прекалено издръжлив е бил, че да е умрял от изтощение.

— Винаги съм мислил за разпъването на кръст като за нещо неописуемо жестоко — казвам. — Нещо, което те убива бързо и болезнено.

Макмълин въздиша тежко:

— Жестоко, да. Но не и бързо. Напротив. Разпъването на кръст било дълъг и мъчителен метод за умъртвяване.

Той сяда отново на стола и изпразва чашата шери на екс.

— Още един факт. На Исус са му дали да пие от гъба, напоена с оцет, точно преди да издъхне. Оцет? Защо? Оцетът имал стимулиращ ефект и целта му била да държи жертвите в съзнание. Вместо да умре, той трябвало да се съживи след пиенето на оцет.

Макмълин върти празната чаша между пръстите си.

— Именно сега можем да започнем нашата мисловна игра, нашия интелектуален експеримент. — За няколко секунди той се изгубва във вътрешен монолог. — Представи си — продължава, — че гъбата не е съдържала ободряващ оцет, а нещо напълно различно. Например, упойващо, наркотично вещество. Вещество, което да накара Исус да изгуби съзнание, да припадне. За всички, които наблюдават разпъването, това би изглеждало като внезапна смърт.

Опитвам се да си представя. Но все още не съм сигурен в какво да вярвам.

Макмълин се обляга назад в стола и ме наблюдава с предпазлива усмивка, разцъфваща в ъгълчето на устните. Сякаш отлично разбира какво преминава през главата ми в този момент.

— Започнеш ли да четеш евангелията с критичен поглед, въпросите се нареждат на опашка един след друг — казва той. — Според Библията разпятието се е случило на Голгота, което в превод означава „лоб, череп“. Близо до градина… градина с частна гробница в скалата. Градината принадлежала на Йосиф от Ариматея, един от последователите на Исус. Не всеки случаен човек имал правото да има частен гроб в градината си. Той трябвало да е от висшата класа. Същевременно с това разпъването на кръст бил метод за екзекуция, който римляните били запазили изключително за нисшите слоеве на обществото. Всичко е доста неразбираемо. Описанията в Библията загатват, че е възможно разпятието да е било с частен характер и на частна земя. И че изобщо не се е случило на обществено място за екзекуции. Но процесът е бил обществен.

— Защо някой би инсценирал подобно нещо?

— Как — пита той тихо, — би се отнесъл към твърдението, че разпъването е било измама с подкрепата на управниците?

— Какво искаш да кажеш? Че римляните са били част от тази инсценировка?

— Защо не? Кой е бил Пилат Понтийски, ако не един подкупен измамник. Колко ли трудно, мислиш, е било да бъде подкупен, за да погледне през пръсти към едно лъжливо разпъване на кръст. Хитра малка постановка, която освен всичко друго щяла да реши всичките му проблеми с този юдейски Исус, който бунел духовете.

Поглеждам театрално нагоре към небето, но той не вижда.

— Трябва да разглеждаме обстоятелствата около смъртта на Исус, изхождайки от тогавашното разбиране за него — казва Макмълин. — Кой е бил той за тях? Политически бунтовник! Не божество! Припомни си, че по онова време е изобилствало от самозвани пророци. Проповедници, предсказатели, факири, гадатели, оракули… Всеки втори шарлатанин можел да прави чудеса.

— Тогава защо продължаваме да почитаме него и до днес? Нещо трябва да го е отличавало от масите?

— Той е владеел силата на словото. На словото!

— И това е било всичко?

— Неговото слово било различно. Виждането му за човека било различно. Той създал нова ценностна система, където човешкото достойнство било център на съществуването. Исус бил мъдър. Мил. Той не е изисквал послушание от последователите си със силата на заплахи, както правели старозаветните пророци на Страшния съд. Той въвел евангелието на любовта. Научил ни на добрина. Смиреност. Любов към ближния. Никое от тези неща, ако трябва да съм искрен, не е било особено разпространено по онова време.

— Но както ти каза, той не е бил единственият пророк.

— Единици са били онези, които са вярвали, че Исус е бил Месията от Стария завет. Юдеите изобщо не го искали. Неговото учение противоречало на учението на техните книжовници. Той нападал старите юдейски догми. Бъдещите поколения, начело с апостолите и евангелистите, са онези, който създават образа на божеството Исус. Като разкрасявали историите за живота и учението му. Като напасвали евангелията към своите читатели и съвремието си. Зачертавали, добавяли. Някои поправяли и разширявали още повече. Защо да се доверяваме на толкова стари и ненадеждни преписи на други преписи? Няма писмени документи за Исус от неговото собствено време. Всичко, което имаме като сведения, е записано впоследствие.

— Говориш ли, говориш… Нищо от това, което казваш, не доказва, че разпъването е било блъф.

— Но то не е било блъф! — Макмълин се навежда към мен. — Слушай какво ти говоря. Разпъването се е състояло. Това, което се опитвам да ти обясня, е, че последиците от него са били съвсем различни от онези, разказани от Библията.

— И едно такова абсурдно твърдение ти базираш единствено на предположения?

Смехът на Макмълин бълбука:

— Инат си! Такъв ми харесваш! Аз не се опитвам да доказвам твърдението си. Аз знам истината. Опитвам се да ти покажа как част от парадоксите в Библията и историята придобиват смисъл чак когато бъдат поставени в рамките на едно модерно разбиране.

— Какво разбиране? Общо взето аз не проумявам нищо!

В очите му проблясват весели искри.

— Нека да ти дам още един пример.

— Доказателство?

— Аргумент. След разпъването на кръста Пилат Понтийски нарушил всички римски правила, като позволил на Йосиф Ариматейски да вземе трупа на Исус. В гръцкия превод на Библията Йосиф моли да получи „soma“ — живо тяло. Пилат му отговаря с „ptoma“ — труп. Как се е стигнало до това грешно тълкувание?

— Мен ли питаш? Не ме бива особено в библейските преводи.

— Защо Пилат би разрешил тялото на Исус да бъде предадено на негов ученик? Рискували са да създадат мъченик! Често разпнатите на кръст изобщо не са ги погребвали. Напротив, с лека ръка ги оставяли на природните стихии и на птиците. За римляните Исус преди всичко е бил проблемен бунтовник. Раздорник и агитатор, който било най-добре да изчезне от съвремието и вниманието на хората. Твърдението, че той трябвало да бъде Божият син, те третирали като куриозна странност. Римляните си имали собствени богове. Те не разбирали напълно защо юдейският Йехова би заченал своя Човешки син с бедна девойка, сгодена за дърводелец. Всяка традиция противоречала с благосклонността, показана от римляните след разпъването на Исус — освен ако могъщи хора не били купили Пилат Понтийски.

— Звучиш толкова сигурен.

— Ти сам посети института „Шимър“. Съществуват други ръкописи, предания, тайни текстове, които помагат да предположим какво може би се е случило. Но дори и в познатите ни текстове би могло да бъдат открити следи, подкрепящи теорията.

Макмълин отива до лавицата с книги и издърпва библия, подвързана в червена кожа.

— Нека потърсим Евангелие от Марко — казва той, навлажнява върховете на пръстите си и разлиства. — Това е евангелието, което било написано първо. В първоначалните, най-старите ръкописи — преписите, историята свършва със смъртта на Исус и отнасянето му до гроба. Когато жените идват до гроба, той е отворен и празен. Тялото липсва. Един мистичен, облечен в бяло мъж — ангел? — разказва, че Исус е възкръснал. Жените побягват изплашени. И в своя шок те не разказват на никого за онова, което са преживели. Това пише Марко. Как тогава той, като цяло, е научил за случилото се, е малка мистерия. Но, това не бил хепиендът, нужен на времето. Никой не би одобрил подобен безсмислен край. Така че какво направили те? Променили го. Дописали нов финал.

— Кои те?

— Писателите! Другите евангелисти!

Възбудено той прелиства страниците, докато се озовава на глава 16 и зачита високо:

„След като мина събота, Мария Магдалина, Мария Иаковова и Соломин купиха аромати, за да дойдат и Го помажат.

И в първия ден на седмицата дойдоха на гроба много рано, след изгрев-слънце,

и говореха помежду си: кой ли ще ни отвали камъка от вратата гробни?

И като погледнаха, виждат, че камъкът е отвален: а той беше много голям.

Като влязоха в гроба, видяха един момък, облечен в бяла дреха, да седи отдясно; и много се уплашиха.

А той им казва: не се плашете. Вие търсите Иисуса Назарееца, разпнатия; Той възкръсна, няма Го тук. Ето мястото, дето бе положен.

Но идете, обадете на учениците Му и на Петър, че Той ви преваря в Галилея; там ще Го видите, както ви бе казал.

И като излязоха скоро, побягнаха от гроба; тях ги обхвана трепет и ужас, и никому нищо не казаха, понеже се бояха.“

Макмълин вдига поглед.

— Тук свършва Евангелието на Марко.

— Но от историята има още! — възкликвам.

— Да. Има още. Но не Марко е бил онзи, който го е написал. Самият Марко, първият евангелист, онзи, на когото останалите евангелисти се позовават, завършва своята история единствено с обещанието за възкръсналия Исус. Да, усещаш ли колко естествено завършва историята на това място? Но онези, които дошли по-късно, не били доволни. Те искали по-определен, по-конкретен завършек. Край със стремителност в себе си! Край, носещ обещания и надежда. Затова някой добавил останалото. И обърни внимание на промяната в стила — да, колко изкуствено залепени и обобщаващи са останалите стихове:

„Възкръснал рано в първия ден на седмицата, Иисус се яви първом на Мария Магдалина, от която бе изгонил седем бяса.

Тя отиде, та обади на ония, които са били с Него и които плачеха и ридаеха;

но те, като чуха, че Той е жив, и че тя Го е видяла, не повярваха.“

— Обърни внимание — отбелязва той — Те не й повярвали, когато разказала какво е видяла. Има и още:

„След това се яви в друг образ на двама от тях по пътя, когато отиваха в село.

И като се върнаха, обадиха на останалите; но и тям не повярваха.“

— Странно е — продължава Макмълин — тъй като самият Исус е бил предупредил за възкръсването си. Най-близките му го очаквали. Очаквали да се завърне. Тъй гласи Библията. Тогава защо никой от най-близките му последователи не повярвал, когато това се случило. Исус изпълнил всичко, което бил обещал — и никой от учениците му не го приел? Трябвало да ликуват! Трябвало да славят Господа! Но не, какво се случва? Те не вярват. Отричат! При внимателен прочит на тези стихове, човек скоро вижда как цялото откровение стои като нещо прикачено впоследствие. Защо? Разбира се, ръкописите били променяни. Поправяни. Подобрявани. Също като филмов сценарий. Преписвачите и другите евангелисти били онези, които направили така, че Исус да възкръсне, от плът и кръв, със своите заповеди, а Евангелието да бъде проповядвано по целия свят. Далеч по-приемлив от читателска гледна точка завършек, човек би помислил, че редактор сценаристът бил изпратен от Холивуд.

Макмълин плъзга пръст до стих 14 и чете:

„Най-сетне се яви на самите единайсет, когато вечеряха, и ги смъмри за неверието и жестокосърдието им, че не повярваха на ония, които Го бяха видели възкръснал.

И рече им: идете по цял свят и проповядвайте Евангелието на всички твари.“

— Забелязваш ли как вълнението обзема автора? — пита Макмълин. — Как той се опитва да доведе разказа до връхната му точка, до бушуваща литературна кулминация? И сега той върви нагоре — първоначално с обещания и заплахи:

„Който повярва и се кръсти, ще бъде спасен, а който не повярва, ще бъде осъден.

А повярвалите ще ги придружават тия личби: с името Ми ще изгонват бесове, ще говорят на нови езици;

ще хващат змии, и, ако изпият нещо смъртоносно, няма да им повреди; по болни ще възложат ръце, и те ще бъдат здрави.“

— Да разбираме ли това буквално? — Макмълин сбърчва чело. — Екзорсизъм? Дарба за учене на езици? Имунитет към отрови? Лечебна сила. Или виждаме пред себе си автор, изпълнен с пламенна вяра и ентусиазъм, който иска да доведе един разказ до религиозна кулминация:

„А след разговора с тях, Господ се възнесе на небето и седна отдясно на Бога.

Те пък отидоха и проповядваха навсякъде; и Господ им помагаше и подкрепяваше словото с поличби, от каквито то се придружаваше.“

Макмълин затваря кориците.

— У Марко краят бил неясен, размит, незавършен. Въпреки че в оригиналния завършек на Марко била внесена известна живост от онези, които преписвали и разпространявали неговите текстове, той все пак изглеждал безкръвен. Другите евангелисти изобщо не били доволни. Така че те дали повече цвят на своите версии. Искали да им придадат патос и екшън! Направили така, че възкръсналият Исус, а не някакъв ангел, да посрещне жените при гроба. Срещнали го лице в лице с учениците му. Коя версия е правилна? Кой евангелист разказва истината и кой е разбрал неправилно? Питам се също: какво е онова нещо, което останалите евангелисти знаят, а първият от тях, Марко, изобщо не е чувал? Защо те са толкова по-добре информирани от Марко? Никой от тях не е бил там — имали са едни и същи източници, на които да се опрат. Как могат те да бъдат така обстоятелствени и точни в описанията си на възкресението на Христос и неговото откровение, когато първият от тях не е бил?

Може би Макмълин го отправя като въпрос. Но дори и не се опитвам да отговоря.

— Евангелията се появяват — отговаря си той, — от нуждата на древната Църква да затвърди вярата в Исус като нейния възкръснал Господ. Догмата за възкръсването му била предпоставка. Необходимост. Имали нужда от възкресението като фундамент на своите разкази. Тъй като без възкресението нямало всъщност и религия. Евангелистите не се интересували толкова от историческата личност Исус. Духовната страна на Исус било онова, което описвали. Още повече, те вярвали в него. Били убедени, че духът му бил сред тях. Целта им не е била да опишат исторически или хронологично живота на Исус. Единствената им цел била да проповядват. Да убедят читателите, че Исус бил възкръсналият Божи син. На базата на многобройните предания на древната Църква те съставиш своите евангелия. Но махнеш ли възкресението от Библията, оставаш с разпокъсани истории за героичния живот на един голям хуманист.

Той сипва шери и на двама ни. Седим мълчаливо. Минутите текат.

Питам:

— Тогава, ако всичко, което ми разказа, е истина, какво всъщност се е случило?

Той сръбва от шерито и премлясва леко с език, за да усети всеки малък нюанс. Бавно и концентрирано — сякаш повдига тежест само със силата на мисълта си — той премества поглед от пламъците в камината върху мен.

— Не е лесно да ти дам обяснение, което веднага да ти се стори достоверно — казва той и оставя чашата настрани.

Кимвам бавно.

— Когато една представа ни е била наложена с тежестта на две хиляди години — продължава, — нужно е много, за да бъде приета една абсолютно различна представа. Човек просто не е отворен за вярата в една нова версия.

— Вече ми разказа най-важното: Исус оцелял след разпятието си.

Чак сега забелязвам колко изтощен изглежда Макмълин; стар, уморен. Сякаш разговорът е изсмукал силите му. Кожата му е жълтеникава, студена и влажна, погледът замъглен.

— Някои биха го нарекли заговор — подхваща той отново. Думите му идват бавно, замислено. — Други биха го нарекли гениален ход. Независимо от определението, това трябва да е най-голямата измама в историята на света.

— Но какво се е случило с Исус?

Лицето му претърпява промяна. Сякаш ми разказва нещо, на което сам е бил свидетел, но му е трудно да си го спомни, тъй като е било много отдавна.

— Какво се е случило? — Дълго той седи, без да промълви, след това продължава: — В безсъзнание Исус е бил свален от кръста и увит в плащаницата, която по-късно щяла да стане толкова известна и дискутирана. О да, неговият отпечатък е върху Торинската плащаница. Химичен процес, повече или по-малко. Привидно безжизнен, той бил отнесен до пещерата. Само най-приближените му били с него. Онези, които знаели, че не е мъртъв. За всички други — зяпачите, войниците, било очевидно, че той ги бил напуснал.

— И?

— Никой не знае подробностите около онова, което се случило после. Можем да се придържаме единствено към скрити в текста загатвания според древни херметически текстове. Но по едно или друго време, когато сметнали, че е безопасно, и очевидно под прикритието на мрака, Исус бил отвит от плащаницата, а тя била оставена в пещерата. Той бил пренесен в тайно скривалище. Предполагаме, че трябва да е прекарал няколко седмици скрит, докато жените лекували раните му и се грижели за него. Които освен това се грижели да разпространят историята за ангела до празния гроб.

— Историята, която евангелистите доразвили близо четиридесет години по-късно — добавям аз.

Макмълин ме наблюдава с неразгадаемо изражение.

— Продължи! — настоявам аз.

— Не знаем особено много за онова време. Но можем да предположим, че той бавно си възвръщал силите. Представям си го зад параван в дома на някой богаташ. Обграден от грижите на най-доверените си. И когато най-накрая бил здрав и готов… той напуснал Светите земи.

— Напуснал? — възкликвам аз. Една, досега скрита взаимовръзка започва да се прояснява пред мен.

— Времето му било приключило. Нямал избор. Друг, освен смъртта. Заедно с най-близките си той избягал от властите. Предрешен, той напуснал Йерусалим. Заедно с Мария Магдалина, Йосиф от Ариматея и група от своите най-верни и предани ученици. Дори не всички апостоли знаели за бягството. На тях им била сервирана историята, която служела за камуфлаж. Възкресението. Официалната версия. И както отлично знаеш, те приели разказа за достоверен. Той се превърнал в исторически факт. И в религия.

— Какво станало с Исус?

— Пътувал.

— Къде?

— Към място, където щял да живее без страх.

— Чел съм, че щял да отиде в Кашмир и да създаде общност там?

— Легендата за Кашмир е умело скроена лъжа.

— Тогава какво се случило?

— Исус и групата му пътували на запад, покрай главните пътища, до брега на морето, където ги чакал кораб. Оттам те тръгнали към едно защитено скривалище.

— Накъде?

Той ме поглежда учуден.

— Още ли не си разбрал?

— Да разбера какво? Накъде тръгнали?

— Насам — казва Макмълин. — Последното убежище на Исус бил Рен льо Шато.

13.

От време на време човек трябва да обърне поглед към природата, за да преоткрие себе си. Към земните пчели, противопоставящи се на законите на аеродинамиката, към лисиците, които прегризват собствената си лапа, за да се измъкнат от капана, към рибите, които се сливат с коралите, за да не бъдат изядени. Сред растителното царство аз винаги съм имал своята слабост — Argyroxiphium sandwicense. Сигурно помните растението, на което, както разказах на моята учителка, бих искал да приличам? Сребърен меч. Година след година то расте — скромно и срамежливо, и не иска да привлича внимание към себе си. Разпознавам себе си в него.

Бавно то се превръща във високо половин метър кълбо, покрито с блестящи в сребърно власинки. След това от него нагоре се изстрелва едно двуметрово стъбло.

След двадесет години то внезапно разцъфтява. Един цвят, така величествен, че с него то завършва и живота си.

Човек не може да не изпита възхищение пред решителното му търпение.

14.

Макмълин ме взема призори. По средата на съня отварям очи и в лепкавата светлина той сякаш кръжи над мен като някой дух.

Опитвам се да се събудя. Опитвам се да разбера какво иска. И дали е част от съня, който все още не ме е напуснал.

— Какво има? — измърморвам. Думите идват и си отиват на талази в черепа ми като жилаво, стържещо ехо.

За първи път той изглежда несигурен. Потрива свития си юмрук в дланта на лявата си ръка.

— Бьорн — проронва. Сякаш е нещо, което би искал да не му се налага да ми казва.

Сядам в леглото. Опитвам да се отърся от съня. Стаята се разширява във всички посоки. Виждам двама Макмълиновци. Главата ми пада обратно на възглавницата.

— Позвъниха — казва той.

Стисвам силно очи и след това ги облещвам, стисвам и облещвам. Едва ли изглеждам напълно нормален. Но се опитвам единствено да дойда на себе си.

— Кой е звъннал? — питам.

— Става въпрос за Грете.

— Мъртва…

— Не! Все още не. Но е питала за теб.

— Кога можем да тръгнем.

— Веднага.

15.

Частният реактивен самолет чака на летището в Тулуза. Бялата лимузина на Макмълин преминава през бариери и контролни постове. След двадесет минути сме във въздуха.

— Скоро ще стигнем края на пътя — казва той.

Седя в дълбоко кресло до голям овален прозорец с изглед право към небето. Непонятното взаимодействие между аеродинамиката и инженерното изкуство ни е издигнало на височина от 7000 фута. Под нас пейзажът напомня за килим от кръпки с размити нюанси и сенки.

В корпуса на самолета между мен и Макмълин е вградена плоскост, която трябва да служи за маса. В средата на тази масичка има купа с червени и зелени ябълки. Той задържа погледа ми.

— Сигурно не ти е съвсем лесно да проумееш? — казва.

— Не — отговарям многозначително, тъй като не съм сигурен дали има предвид всичко, което ми разказа, или за Грете. — Не е съвсем лесно.

Реактивните двигатели създават зад нас стена от равномерен шум. В далечината съзирам купчина облаци, напомняща на бяла боя, насред синьото небе.

Макмълин си обелва ябълка. С малкия нож за плодове той сваля червената кора в единствена дълга спирала. Разделя ябълката на четири и маха семките.

— Искаш ли? — пита, но аз поклащам глава.

— В края на краищата — подхваща той и пъха едно парче в устата си, — много неща в живота ни са изградени върху илюзии. Просто ние не го знаем. Или не искаме да признаем, че е така.

Отново прави така, че ми е трудно да отговоря конкретно. Не разбирам какво иска да каже.

— Всичко това, май е прекалено за мен… — промърморвам.

Той дъвче и кима.

— Не очаквам да ми вярваш — казва.

Първоначално не отговарям. След това признавам:

— Може би точно затова ти вярвам.

Той пъха още едно парче ябълка в устата си. Прави гримаса заради киселия плодов сок.

— Да вярваш, е избор — казва той. — Без значение дали става въпрос да вярваш какво ти разказва някой човек, или да вярваш на Словото.

— Не е лесно да знаеш на какво трябва да вярваш — отвръщам уклончиво.

— Несигурността и скептицизмът сами по себе си са ценност. Тъй като показват, че мислиш.

— Възможно е. Все още не знам какво да мисля за всичко, което ми разказа вчера.

— И това не очаквам от теб.

— Нещата, които ме молиш да приема, не са дреболии.

— Няма нужда да приемаш каквото и да било, Бьорн. Що се отнася до мен, можеш да отречеш всичко, което ти издадох. Само ми дай ковчежето — добавя с тих смях.

— Ти обезценяваш цялата Библия.

— Но какво всъщност е Библията? Сборник със стари разкази за духа на едно време. Заповеди, правила за праведен живот, етика. Записани предания, тълкувания и сънища, разкрасявани и променяни разкази, преминавали от уста на уста и накрая събрани между две корици и отпечатани с одобрение от духовенството. — Той схрупва последните парченца от ябълката и навлажнява устните си с език.

— А твоята версия? — питам. — Как свършва твоята версия на историята?

— Не е моя. Аз само я предавам.

— Знаеш какво искам да кажа.

— Не е много онова, което можем да твърдим със сигурност — казва той. — Не и след толкова много време. Достигналото до нас е оскъдно. Неясни фрагменти. Късчета информация.

— Така беше и за мен през последните седмици.

Макмълин се засмива леко и се размърдва в стола, сякаш не е седнал удобно.

— Знаете ли наистина какво е станало след разпятието?

— Знаем това-онова. Съвсем не достатъчно. Но все пак нещо.

— Като това, че Исус е тръгнал към Рен льо Шато?

— Знаем много за бягството. Чисто и просто, защото притежаваме ръкописи от двама от участниците в него. Те описват бягството от Светите земи към Рен льо Шато.

— Да?

— Когато Исус вече бил достатъчно силен след разпването, той избягал заедно с група от най-близките си ученици с кораб, който ги чакал. Първо тръгнали към Александрия в Египет. Оттам на север към Кипър, след това на запад към Родос, Крит, Малта и накрая отново на север към Вьо Пор, старо пристанище в Марсилия. Оттам те пътували известно време на югозапад и се установили в Рен льо Шато.

— Трудно е да повярва човек.

Макмълин стиска устни и се заглежда навън през прозореца на самолета. Двигателите жужат. След това разперва ръце със самоуверено изражение.

— Но ако трябва да се направи равносметка, по-достоверно ли звучи версията на Библията?

В продължение на няколко секунди обмислям именно този въпрос.

— Наистина си убеден, че е истина — казвам.

Той ме гледа. Дълго.

— До колко години е доживял? — питам.

— Това не знаем. Но заедно с жената, за която се оженил, Мария Магдалина, имал няколко деца.

— Исус се е женил? И е имал деца?

— Защо не?

— Просто звучи… не знам.

— Родили им се седем деца. Четирима сина и три дъщери.

Стюардеса, която е стояла в тясното помещение отзад и е приготвяла храна, се появява и ни сервира закуска в затоплени чинии. Усмихва ми се. Аз й се усмихвам в отговор. Макмълин оглежда храната и млясва доволно с устни. Разрязваме хлебчетата на две, сипваме портокалов сок в тесни чаши с кубчета лед, отваряме малките стъклени бурканчета с домашно приготвен мармалад.

Макмълин отхапва парченце от хлебчето и избърсва уста със салфетката с неговия монограм.

— Децата на Исус пазели в тайна своя произход. Не самият Исус, а неговите синове и внуци подготвили почвата за онова, което хиляда години по-късно щяло да се развие в рицарски ордени, движения на франкмасони и тайни общества. Малки заговорнически обединения, чиято главна задача е да запазят една тайна, която днес те дори не знаят каква е. — Той замислено поклаща глава. — Съществуват стотици такива. Секти. Клубове. Движения. Ложи. Всяка една от тях се докосва само до повърхността на истината. Написани са стотици книги. Съчинители са развивали псевдонаучни теории и митове. В интернет има отделни форуми и страници, посветени на размишления и догадки. Но никой от тях не вижда целостта. Никой не притежава правилното разбиране. Те са като мухата, която не знае, че пред нея има стъкло, в което се удря.

— Или земната пчела — добавям бързо, но това, разбира се, не говори нищо на Макмълин.

— Или земната пчела — повтаря той неразбиращо.

Вземам в ръка хладната чаша. Портокаловият сок е прясно изстискан и свеж.

— Какво се е случило накрая с наследниците на Исус? — питам. Смуча и премятам в устата си ледено кубче, което трака и скърца между зъбите ми.

— Това е въпрос без отговор.

— Защо не?

— Защото нищо „не се е случило накрая“ с тях. Те са живели своите животи. Родили са своите деца. И продължават да живеят между нас. Могъщ и горд род. Точно сред нас.

— Те самите знаят ли кои са?

— Единици знаят истината. По-малко от хиляда. А сега и ти.

— Наследниците му живеят все още! — казвам благоговейно и замислено.

— Ами, да. Разбира се. Но са изминали две хиляди години. Не бива да забравяш, че и този род се е разводнил. Все пак говорим за много поколения. Най-големият син на Исус станал първият Велик магистър. Той направил и запечатал златния кивот. Когато първият Велик магистър починал, отговорността за кивота поел неговият най-голям син. Така Кивотът на свещените тайни е предаван през вековете от баща на първороден наследник. Докато не изчезнал.

— А какво ще кажеш за всички слухове, че Исус е родоначалник на европейските кралски родове?

— Както толкова много други неща и това е преувеличение. Но не и без известна доза истина. След няколко столетия, наследниците на Исус сключили бракове с династията на Меровингите, която задържала кралската власт във френското кралство до седемстотин петдесет и първа година. Но почти никой, с изключение на няколко владетели и сменящите се велики магистри и техните най-приближени кръгове, не узнали за важната взаимовръзка. Тайната. Тоест знанието за бягството на Исус и за неговите наследници. А постепенно това също се превърнало в мит, нещо, на което дори посветените не били сигурни дали трябва да вярват.

Изяждам хлебчето си и изпивам сока. Започва да ми идва в повече.

— И какво — питам съучастнически, — съдържа кивотът?

— Мислим — колебае се, — мислим, че съдържа две неща.

Поставил е ръцете си на плоскостта, която ни служи за маса. Преглъща. Не иска да предаде тайната. Мълчанието в него е рефлекс на централната нервна система. Да издаде тайната на външен човек е нещо, което никога не е извършвал. Вътрешно се съпротивлява. Но разбира, че няма друг избор. Аз съм костелив орех.

Наблюдава ме умоляващо.

— За последен път, Бьорн… няма ли да ми предадеш кивота?

— Да, разбира се.

Отговорът го учудва.

— Да?

— След като ми разкажеш какво има в него.

Усещам как последните, упорити остатъци от съпротивителна сила се прекършват в него.

Той затваря очи.

— Упътване — казва. — Вероятно карта.

— Карта?

— Упътване, което води до гроба на Исус. Може би пещера, където е бил положен да почива. Земният му гроб. Но по-важното е…

Отваря очи, но не ме поглежда.

Мълча.

Гледа покрай мен.

— Евангелие от Исус. Разказът, който Исус сам написал за своя живот, своите дела, вяра и съмнения. И за годините след разпятието си.

Макмълин се извърта и поглежда през прозореца — към небето, пейзажа под нас, меката светлина, облаците.

С кратки, забързани вдишвания и издишвания той изпуска навън всички малки демони, които бушуват в момента в него.

Давам му времето, от което се нуждае.

Не след дълго той се обръща към мен. Очите му са празни.

— Това е — казва.

— Ръкопис — повтарям аз. — Ръкопис и карта.

— Така мислим.

За кратко седим и мълчим.

— Звучи като някаква еврейска конспирация.

— Доста си обзет от мисълта за конспирации.

— Ами ако ти предвождаш еврейска мрежа, която иска веднъж завинаги да покаже на света, че Исус не е Божи син?

— Всичко е възможно.

— Ако ръкописът доказва, че Исус не е умрял на кръста, както и че не е възкръсвал, това ще доведе до срив в религиозния свят.

— Съвсем правилно. Но аз не изповядвам юдаизма.

— От друга страна, ако си християнин, в твой интерес би било да унищожиш доказателството, според което християнството е изградено върху една лъжа.

— Отново точен анализ. Но аз нямам някаква скрита причина да твърдя, че светът го очаква нещо добро от узнаването на истината. Казвам го директно. За всички би било по-добре това да бъде запазено в тайна. Алтернативите са прекалено плашещи. Никой, абсолютно никой няма да бъде облагодетелстван да разбере истината. Нямаме право да разкъсваме историята. Нищо добро няма да излезе от това. Бихме погубили милиони животи. Бихме отнели вярата от цели нации. Не си струва. Нищо не струва толкова.

— Ръкопис, създаден от самия Исус… — изричам тихо. — Карта към земния му гроб…

— Така вярваме.

— Вярвате?

— Никога не можем да бъдем напълно сигурни. Не и преди да сме отворили кивота и да видим сами. Но независимо от това какво съдържа той, ние знаем, че първият Велик магистър — първородният син на Исус, го запечатал и го пазел, докато не го предал на своето собствено първо дете, следващ Велик магистър във веригата. Всеки от тях посвещавал живота си да пази кивота. Чак докато сме го изгубили в манастира „Верне“ през хиляда двеста и четвърта година. — След това добавя: — Да, и след това, разбира се, в твоите ръце. Осемстотин години по-късно.

— Кивотът никога ли не е бил отварян?

— Разбира се, че не.

— Тогава какво ще се случи с него сега?

— Аз лично ще го занеса в института „Шимър“.

— Не ме учудва. Може би Питър е един от хората, които го чакат?

— Питър? Разбира се! Дейвид, Ури, Моше… И няколко дузини от водещите изследователи в световен мащаб, наети от Общността за международни изследвания. Историци. Археолози. Теолози. Лингвисти. Филолози. Палеографи. Философи. Химици.

— Поканил си всичките си приятелчета, както разбирам.

— Построихме ново крило, което е готово да приеме кивота. Не можем да рискуваме ръкописът да се разпадне заради влажен или сух въздух, студ или горещина. Нашите учени са разработили метод, който постепенно ще пригоди две хиляди годишната атмосфера в кивота към въздуха в лабораторията. Само отварянето на кивота ще отнеме месеци.

— Така погледнато, изглежда е добре, че не го отворих в кабинета си.

Макмълин потръпва.

— Когато най-накрая отворим кивота — продължава той, — трябва да извадим съдържанието внимателно. Лист по лист. Може би папирусът е започнал да се разпада, така че да се наложи листовете да се слепят, парченце по парченце, като пъзел. Трябва да фотографираме фрагментите и да ги консервираме. Не знаем в какво състояние ще ги намерим. Но по същия начин, по който може да се разчете текст върху изгоряло парче хартия, така и ние ще можем да разчетем знаците. Работата е взискателна. Първо технически, после езиково. Трябва да разтълкуваме текстовете. Да ги преведем. Да ги разберем, изхождайки от сбор от обстоятелства и контекст. Ако ръкописът е дълъг, работата ще отнеме години. Много години. Ако намерим карта или упътване към гроба на Исус, професор Лайлуърт е в готовност да реагира незабавно със своя екип от археолози. Всичко е подготвено. Единственото, което липсва, е кивотът.

Погледът ми не може да се спре никъде.

— Даа — въздъхва той, — сега всичко зависи от теб.

— Така беше през цялото време.

— Наясно съм. — Поглежда през прозореца. Преминаваме през куп облаци. — Бьорн — обръща се към мен, — моля те. Ще ми дадеш ли кивота?

Погледът му тежи тонове. Поглеждам го. Разбирам кой е той. Не знам колко дълго съм го подозирал, но вече нямам съмнение.

Вътре в мен нещо се освобождава. Дори и в най-упорития човек съпротивителните сили трябва в един или друг момент да спрат да действат. В мислите ми преминава преживяното през последните седмици. Лъжите. Заблудите. Хората, които ме мамиха. Наредени са в редица пред мен. Плочките си дойдоха на мястото. Принуден съм да приема обяснението на Макмълин. Защото му имам доверие. Защото вече нямам друг избор.

— Разбира се — отговарям.

Той поклаща глава, сякаш не осъзнава напълно чутото.

— Ще получиш кивота — потвърждавам.

— Благодаря.

Мълчи. След това казва отново:

— Благодаря. Наистина ти благодаря.

— Имам един въпрос.

— Това не ме изненадва.

— Защо ми разказа всичко?

— Имах ли избор?

— Можеше да измислиш някоя лъжа, на която да повярвам.

— Опитах. Няколко пъти. Но не се получи. Ти си мнителен дявол. — Последното изрича с усмивка.

— Представи си, че разкажа всичко това на някого?

Изражението му е замислено.

— Такава възможност, естествено, съществува.

— Мога да отида при журналистите.

— Да.

— Мога да напиша книга.

Той се сепва.

— Разбира се, че можеш.

Настъпва кратка пауза.

Тогава той добавя дяволито:

— Но дали има някой, който би ти повярвал?

Краят на кръга

1.

Тя изглежда все едно, че е мъртва. Малката глава, като на врабче, е положена на една голяма възглавница. Кожата е прилепнала към черепа. Устата й е полуотворена, устните са сухи и безцветни. Зелен маркуч, снабдяващ я с кислород, е пъхнат в едната й ноздра и прикрепен към бузата с лепенка. Слабите ръце на синкави петна са скръстени върху завивката. От инфузионната банка, закачена на статива, се влива течност във вена в предмишницата й.

Настанили са я в единична стая. Направили са го за добро. Но аз си спомням как тя веднъж сподели, че най-големият й страх е да не умре сама.

Стаята прелива от мека светлина. Вземам стол в близост до мивката. Стоманените му крака стържат в пода.

Грижовно вземам ръката й в моята. Чувството е все едно вдигаш хладна кожена торбичка, пълна с кости. Галя ръката й и вплитам отпуснатите й пръсти в моите.

Звуци. Дишането й. Цъкането на електронен апарат. Форсирането на автомобилен двигател на улицата долу. Въздишка. От нейните устни.

На стената над вратата виси часовник, изоставащ с пет минути. С насечени движения, секундарникът се бори да върви в крачка с тиктакането. Нещо в механизма е на път да се пречупи.

На нощното шкафче в лъскавата болнична ваза има букет. Картичката виси полуотворена. Текстът е написан с писалка със закръглен, аристократичен почерк:

„Peaceful journey, Grethe!

Eternally Yours, MM“[138]

Макмълин ми поднесе частица от истината. Нищо повече. Частица от истината. Възможно е и нищо да не знам. Не знам на кое обяснение да вярвам. Не знам изобщо дали трябва да вярвам на което и да е от тях. Но знам едно: предам ли кивота на Макмълин, той ще изчезне заедно със съдържанието си завинаги. Ако са пазили тайната си в продължение на 2000 години, то най-вероятно ще успеят да я запазят за още толкова. Манастирът „Верне“ никога няма да се превърне в международен туристически център. Полетата около него никога няма да станат препълнени паркинги. Американските туристи никога няма да се редят в нетърпеливи опашки, за да надникнат в открития октагон през бронирани плексигласови прозорци или да разгледат копията — в превод на шест езика, на ръкописа от кивота. Тъй като никой никога няма да узнае затова.

Ще бъде, сякаш нищо никога не се е случвало.

Клепачите й потрепват. Тя поглежда нагоре през полуотворени очи. Погледът й е тежък, замъглен, заключен в мрак без сънища. Бавно тя успява да ме разпознае.

— Лилебьорн — прошепва.

— Грете…

Очите й опитват да фокусират и да задържат картина от една реалност, от която тя вече не е част.

— Как изглеждаш! — промърморва.

Първоначално не отговарям. След това разбирам какво е имала предвид.

— Само слънчево изгаряне — обяснявам.

Погледът й изчезва. След това тя отново идва на себе си.

— Откри ли нещо? — пита.

— Да — отвръщам аз.

После й разказвам всичко.

След като приключвам разказа си, тя не казва нищо. Само поклаща глава сама на себе си. Сякаш нищо не я изненадва.

— Значи било каквото било — проронва накрая.

Тишината около нас е изпълнена със звуци.

— Как е той? — пита тя внезапно.

— Кой?

— Майкъл? Добре ли е той?

— Добре е. Дойде в Осло заедно с мен. Но не искаше да… пречи.

— Той е с мен. По свой собствен начин.

— Ще му го предам.

— Винаги по свой собствен начин — продължава тя и поглежда нагоре към цветята.

— Има още нещо — казвам.

— Да?

— Ти и Макмълин… — помагам й.

— Да — шепне. Сякаш смекчава болките, говорейки тихо. — Макмълин и аз. В Оксфорд. — Очите й ме гледат нежно. — Той е толкова добър мъж. Като теб. Такъв добър мъж.

Поглеждам настрани към часовника, проследявам упоритата борба на секундарника с механизма.

— Как умря татко, Грете?

Тя затваря очи.

— Беше толкова нелепо.

— Но как?

— Ревнуваше! Ревнуваше майка ти и Трюгве.

— Значи и той е знаел за това.

— Не можеше да понесе да гледа как майка ти се влюбва в Трюгве.

— Мога да го разбера.

Но това дори не биваше да има значение. Не и изцяло. Тя щеше да се върне при него. Но той не можеше да гледа как жена му се отдава на друг.

— Но какво се случи?

— Не е моя работа. Нито пък твоя.

— Но ти знаеш.

Тя въздъхва.

— Моля те, Грете. Какво се случи?

— Не ме измъчвай с това сега, Лилебьорн!

— Моля те!

— Попитай доведения си баща, Лилебьорн. Той знае.

— Той ли уби татко?

— Не.

— Мама знае ли какво се е случило?

— Не.

— Но как.

— Недей да питаш повече.

— Защо не искаш да ми разкажеш?

— Защото така е най-добре.

— Най-добре?

— За теб.

— Защо?

— Не искай да знаеш! — Очите й са уморени, безжизнени.

— Моля те!

С усилие тя сплита пръсти над завивката си, крехко и немощно движение.

— Имай ми доверие! Не искай да знаеш!

— Напротив!

— Както кажеш… — въздъхва тя.

Изчаква мъничко, преди да продължи:

— Знаеш всичко за майка ти и Трюгве, нали…

Свеждам поглед. Сякаш се срамувам от майка си. Което си е така.

— Разбрах го още тогава — отвръщам.

— Те се влюбиха един в друг.

— Чудно как всички са се влюбили във всички други.

— Подобни неща се случват.

— И татко, следователно, бил пречка.

— Както се получава винаги, когато двама човека се намерят един друг, но единият принадлежи другиму.

— И затова са го убили?

Учудвам се колко всекидневно прозвучава въпросът ми.

Тя обръща поглед към мен.

Аз продължавам:

— Съучастници ли са били? Само професорът ли е бил? Или и мама е участвала?

Тя стисва зъби.

— Не — произнася толкова тихо, че почти шепне. — Не беше така!

— Кой от тях беше?

— Никой не е убивал баща ти.

— Но…

— Не можеш ли да се отървеш от тази мисъл? Никой от тях не е убил Биргер.

— Значи е било злополука?

— Не.

— Не разбирам.

— Замисли се, Лилебьорн.

Замислям се. Обаче не помага.

Тогава нещо в нея се разкъсва. Сълза се търкулва надолу по бузата й.

— Приятелче — казва, — Трюгве беше онзи, който трябваше да умре през онзи ден. А не Биргер!

— Какво?

— Разбираш ли сега? — Гласът й е раздразнителен. — Трюгве трябваше да умре!

Опитвам да събера мислите си, опитвам да разбера какво дебне под повърхността.

— Разбираш ли какво казвам?

Свивам рамене. Отговарям:

— Не.

— Биргер беше направил нещо с протриващото устройство на рапела. Та Трюгве да падне.

Извърта се настрани. Не може да срещне погледа ми. Сякаш тя носи вината, за всичко.

— Трюгве трябваше да умре онзи ден — казва отново. Кратко, студено. — Точно преди да заминете, Биргер сподели, че мисли да… — Спира. — Нещо с рапела! Не знам какво! Така, че той да… Но аз не вярвах, че той наистина… Никога не повярвах — никога. Никога! — Обръща се към мен, търси с ръка моята. — Баща ти беше този, който се опита да убие Трюгве. И после нещо се е объркало.

Дълго седим и се държим за ръце. Думите са ме напуснали. Само разпокъсани картини: лъскавата, сива скала, въжето, което се нави по насипа долу, воят на мама, купчината дрехи в подножието на скалата, кръвта, стволът на дървото по гърба ми, кората, която ме одра по тила, докато падах.

Чудя се дали мама и професорът са знаели за това през всички тези години.

Грете се унася. Аз излизам в коридора. Сривам се на един стол точно до вратата. Мислите ми са се събрали.

На отсрещната стена, между две врати, преброявам петдесет плочки по вертикала и сто и четиридесет по хоризонтала. Две хиляди и сто сиви плочки. На една алуминиева маса на колела са събрали хербарии от увехнали букети.

Малко по-късно се връщам при нея. Очите й са затворени. Тя лежи неподвижно.

— Грете?

Невидими конци подръпват клепачите й. С усилие те се повдигат.

— Аз съм една стара жилава пръчка — казва тя.

— Родила си дете.

Гледа ме с полузатворени очи. Погледът й претърпява бърза промяна.

— Аз я срещнах — казвам.

Грете се взира нагоре в тавана.

— Тя е добре. Даян. Красива млада жена — продължавам.

Усмивката й идва от дълбочината вътре в нея.

— Най-красивото малко момиченце на света. — Гласът й е така крехък, така тънък. Усмивката й губи от силата си. Тя въздъхва дълбоко: — Аз не бях майката, от която тя имаше нужда. — Тих стон се промъква през устните й. — Нямах любов в себе си. Майкъл — при него беше различно. Мислех, че така ще е най-добре. Тя да остане… при него. И никога да не узнае… за мен.

Започва да кашля болезнено. Иска да каже нещо. Казвам й да мълчи. Устните й се движат. Безмълвно ми разказва нещо.

— Ще остана с теб — казвам тихо.

— Така съм уморена — прошепва.

Милвам ръката й. Тя стене. И ме гледа. Опитва да каже нещо, но тялото й отказва. Продължава да кашля. Дори и кашлянето е без сила. Диша пресекливо и затруднено.

Опитва се да се повдигне на лакти, но пада.

— Почивай си! — прошепвам й и я галя по челото. То е студено и лепкаво.

Минава час…

Държа ръката й. Тя ту се изгубва, ту се връща от съня. От време на време ме поглежда.

Колебливо поставям ръката й на завивката и слизам в столовата, където изяждам един сандвич, опакован в целофан и със същия вкус. Когато се връщам обратно, ръката на Грете лежи по същия начин, по който я оставих. Хващам я отново и я стисвам леко. Усещам, че тя се опитва да стисне моята в отговор.

Така оставаме за дълго. Към края тя диша толкова тихо, че не чувам. Звуците от коридора се процеждат в стаята при нас. Тихи стъпки, приглушен смях, хленчещо дете. Една медицинска сестра вика по друга.

Ръката на Грете лежи отпусната в моята. Стискам я. Тя не успява да стисне моята в отговор. Можехме да седим така с часове. Ако не беше апаратът. Няколко кабела, които излизат изпод болничната пижама, са свързани с осцилоскоп с прекъсвачи и с прозорчета със светещи цифри. В този момент апаратът започва да пиука. В същото време с тикане една хартиена лента с две бледи мастилени дъги излиза от апарата. През Грете преминава тръпка. Тя ококорва очи и отваря уста.

Аз галя ръката й.

Медицинска сестра идва забързана. След това един лекар.

Пускам ръката й. Тя пада върху завивката. Изправяйки се, отстъпвам назад и бутам стола, който се удря с трясък на пода. Правя крачка встрани, за да пусна лекаря.

Първото, което прави той, е да изключи апарата. Звуците от него отмират. Тишината е оглушителна. Той притиска пръсти до гърлото й и кимва на сестрата. Тя внимателно разкопчава пижамата на Грете и допира стетоскопа до гърдите й.

— Няма ли да направите нещо? — питам аз.

— Така е най-добре — отвръща лекарят.

Медицинската сестра погалва ръката ми.

— Син ли сте й?

Лекарят затваря очите на Грете.

Навън, през прозореца, виждам мъж, който балансира върху едно скеле.

— Донякъде — отговарям.

Никой не казва нищо.

— Сега тя е добре — казва сестрата и стисва ръката ми.

Поглеждам към Грете.

— Искате ли да останете насаме с нея? — пита сестрата.

— Сам?

— Преди да я приготвим? И да я свалим долу?

— Не знам…

— Ако искате малко време само с нея?

— Няма страшно.

— Можем да излезем за няколко минути.

— Много мило. Но не, благодаря.

— Само кажете.

— Благодаря. Много мило от ваша страна. Но няма страшно.

Все пак те излизат и ме оставят с нея.

Опитвам се да открия на лицето й поне някакво разбиране, някаква топлота, някакъв изпълнен със спокойствие мир. Но тя изглежда просто мъртва.

Излизам от стаята, без да се обърна. Когато напускам болницата, започва да вали, леко и тихо.

2.

Седим и гледаме през предното стъкло на Бола, паркирана от външната страна на оранжевата пластмасова мрежа. Дъждът се процежда и капе. Палатките са събрани. По-голямата част от оборудването стои все още в заключения контейнер. Вятърът фучи над полето и навява със себе си дипли от дъжд. Пластмасовите ремъци, вързани в горния край на обозначителните пилони, се веят като вимпели. Вятърът е преобърнал режисьорския ми стол до горичката. Никой не си е направил труда да го прибере в контейнера.

Припомням си групите, участващи в разкопките, професора под чаршафа, Моше, Йън, обикалящи около копаещите студенти подобно жадни за кръв комари.

С изчезването на професор Лайлуърт работата е прекъснала. Сега сигурно всички се чудят какво ли ще стане, преди булдозерът да преобърне купчините пръст върху шахтите.

Обръщам се към Майкъл Макмълин.

— Тя пита за теб — казвам.

Той гледа пред себе си. Очите му са дълбоки, влажни.

— Мина толкова време — проговорва. Думите му са насочени навътре към самия него. — В друг живот. Друго време. Скоро ще дойде и моят ред. Тогава може би ще я срещна отново.

Лицето му е старо, напомнящо за пергамент, но озарено от момчешка светлина, изпълнено с нетърпеливо очакване. Изглежда по-млад, откогато и да било.

Сякаш съзнанието колко близо е той до целта, кара някаква вътрешна крушка да засвети и да блести през тънкия филм кожа.

Нещо в мен трепва.

— Кой си ти? — питам.

Първо мълчи. После казва:

— Трябва да имаш своите предположения. След като питаш.

Тишината вибрира между нас.

Той потърква дланите си една в друга.

— Не си глупаво момче.

Подхващам недоверчиво:

— Знам кой си. Вече го разбрах.

— Аха?

— Ти не си просто член на съвета, нали? — казвам.

Той се усмихва сдържано.

Не го изпускам от поглед. Той раздвижва пръсти. Ноктите са с перфектен маникюр. На лявата му ръка за първи път забелязвам пръстен с печат и с огромен опал.

Свирвам леко, всмуквайки въздуха навътре:

— Ти си Великият магистър!

Той отваря уста, за да каже нещо. Страните му горят.

— Аз? Бьорн, трябва да разбереш, в целия свят има само дванадесет мъже, които знаят кой е Великият магистър. Дванадесет мъже!

— А ти си Великият магистър!

— Знаеш, че не мога да отговоря на този въпрос — казва той.

— Това не беше въпрос.

— И все пак…

— Милостиви дяволе… — мърморя. — Ти си Великият магистър!

— Можем ли вече да тръгваме и да вземем кивота? — пита той.

Нужно ми е малко време, за да се съвзема. Не е за вярване. Оглеждам го. Дълго. Мистичните черти на лицето. Топлите, мили очи.

— Това е имала предвид Даян — проронвам тихо. — Тя е твоето единствено дете.

Той ме поглежда.

— Тръгваме ли за кивота? — пита отново.

— Няма нужда да ходим никъде.

Той ме поглежда въпросително.

— Той е тук.

— Тук? — поглежда объркан навън в дъжда.

— Искаш ли да видиш октагона?

— Кивотът тук ли е?

— Ела с мен!

Излизаме от колата на дъжда. Промушвам се през една цепнатина в оранжевата пластмасова ограда с табела „ВЛИЗАНЕТО ЗАБРАНЕНО“ и държа мрежата отворена, за да може Макмълин също да влезе. От раздвижването водата започва да капе.

Спирам до шахтата. Макмълин гледа надолу към осмоъгълната основа.

— Октагонът! — проронва само. Изпълнен е с благоговение.

Дъждът е измил пръстта от камъните, които сега стърчат от калта.

— Октагонът! — повтарям аз.

Той е нетърпелив.

— Можем ли вече да намерим кивота?

Скачам вътре в шахтата, клякам и започвам да копая.

Чак сега той разбира.

Макмълин започва да се смее. Първо тихичко. След това високо и ехтящо.

И докато се смее, докато неговият смях се търкаля и бълбука над шахтите и кръпките поле, през завесите от дъжд, аз изкопавам кивота от моето скривалище. На абсолютно същото място, на което го намерихме. Последното, на което те биха търсили.

Земята издава клокочещ звук, когато издърпвам чантата от обграждащата я кал. Внимателно се обръщам и подавам кивота на Майкъл Макмълин. Около нас пръстта и дъждът миришат остро, на безвремие.

3.

С трепереща ръка аз изплитам своята паяжина от спомени.

Отвън, от другата страна на прозореца, на двора в къщата на баба, листата са се вкопчили в клоните на дъба. Сякаш не разбират, че есента скоро ще ги прибере при себе си.

През онази далечна вечер, когато признах на Грете, че съм влюбен в нея, а тя ме отблъсна с толкова нежност и загриженост, че дълго след това аз вярвах, че крие своите дълбоки чувства към мен, аз трябваше да се промъкна от нейния апартамент на „Фрогнер“ до моето общежитие на „Грьонерльокен“ в лекия дъжд. Намокрих се до кости. Все още помня думите й на раздяла. Седеше и държеше ръката ми в своята и я милваше нежно, като майка, която иска да утеши сина си.

„Нищо никога не свършва — каза тя, — то просто продължава по друг начин.“

Мъжете в червения рейндж роувър отпътуваха заедно с Макмълин. Чакаха, когато аз паркирах Бола пред къщата. Изглежда никога не са съвсем далеч.

Преди да тръгне, Макмълин стисна ръката ми и каза, че съм постъпил правилно.

Това беше последният път, когато го видях.

Когато рейндж роувърът се беше изкачил на пътя и червените светлини се изгубиха зад листата на дърветата, аз се заключих и изкачих скърцащата стълба към момчешката си стая.

Разбира се, че са били тук.

Подобно невидими духове са претърсили къщата от мазето до тавана. Без да оставят следи след себе си. Отдавна са махнали нещата на Даян. Но не са безпогрешни. Четирите й копринени въжета висят от колоните на леглото. Може би са помислили, че са мои. И всеки си е помислил нещо за себе си.

4.

Добутвам бюрото до прозореца и изваждам дневника. Дъждовните капки се стичат по запотеното стъкло с резки криволичещи движения. През струйките вода, фиордът изглежда като спокойна река — гладка и студена зад голата горичка.

Кожата ми пари и сърби.

Мисля. Пиша. Думите се разтварят в нищо; думи за събития, които сякаш никога не са се случвали, и за хора, които никога не са живели. Краткотрайни, преходни. Като думите в книга, която си прочел веднъж и си върнал в забравата на лавицата за книги.

5.

Така свърши историята. Или така можеше да свърши. Тъй като всъщност не съществува край. Всичко просто продължава по друг начин. Къде започва и къде свършва един кръг?

След като Макмълин отнесе кивота със себе си в тишината, аз останах в къщата, за да мога, поради липсата на друго обяснение, да събера мислите си. През дните, които последваха, аз чаках някакъв завършек, който никога не се появи. Всяка вечер се надявах, че някой ще почука на вратата — Даян, Макмълин, Лайлуърт, Питър. Или че някой ще позвъни. Но нищо не се случи.

След една седмица спрях крана на водата и този на надеждите си и потеглих за Осло.

Бавно и покорно се връщах към стария си живот.

Всяка сутрин ходех пеша до кръстовище „Стурукрюсе“, за да взема трамвая до центъра. На работа изпълнявах служебните си задължения с вяла, безразлична изпълнителност. От време на време се намираше някой, който да попита какво всъщност се бе случило покрай манастира „Верне“ през изминалото лято, но аз ги отказвах с отегчени и уклончиви обяснения.

В отделни вечери, когато зимният мрак ставаше прекалено потискащ, Даян идваше при мен като полъх от вкус, ухание и липса. Случваше се да вдигна слушалката и да избера всички цифри от номера й, с изключение на последната. С времето, придобивайки смелост, оставях телефона да иззвъни няколко пъти, преди да затворя. Една събота предобед изчаках, чак докато тя вдигна слушалката. Исках само да й пожелая „Честита нова година“. Но не беше Даян. Ръцете й навярно бяха заети с нещо. Например с колоните на леглото. Затръшнах слушалката, преди съненият мъж да успее да попита кой съм или какво искам.

Един ден през януари изгубих връзката с реалността. Не си спомням точно кога или как се случи. Но не отидох на работа в продължение на много дни. Професорът и мама ме намериха да седя на един стол във всекидневната в апартамента ми. Закараха ме в клиниката с линейка. Беше като да си дойдеш у дома. В клиниката няма нужда да се преструваш. Няма нужда да се правиш, че слънцето свети и че утре всичко ще е по-добре. Че не съществува онази непристъпна, кристалносиня скала, която се издига измежду купчините мъгла между теб и огряната от слънце долина, където можеше да живееш като щастлив хобит в горичката до клокочещия ручей.

В клиниката можеш да се издигнеш заедно с бушуващото море и след това да се отпуснеш. И да останеш в дълбокото, колкото си пожелаеш. В камбаната за гмуркане на собствения си живот. След месеците чакане и обмисляне, бях убеден, че са ме измамили. Намерих пропуски в обясненията, пукнатини в логиката, зеещи дупки в отговорите. Втълпих си, че съм станал жертва на една внимателно планирана и умело режисирана измама. Че се бях превъплътил в ролята на наивния, принципен Пазител с такава убедителност, че името ми вече е гравирано в основата на статуетка Оскар. Thank you! Thank you… First of all I’d like to thank my mother and father…[139] Представих си как всички седят и така ми се смеят, че целите се тресат. Въпреки че притисках ръце към ушите си и се клатех напред-назад, все пак чувах пронизителния им истеричен смях.

„Машини на времето!“, ревяха Лайлуърт и Арнцен в хор.

„Летящи чинии!“ — хълцаше Антъни Лукас Уинтроп-младши.

„Библейски ръкописи!“ — кряскаше Питър Леви.

„Конспирации с Исус!“ — смееше се Макмълин.

„Съкровища на Меровингите!“ — кискаха се Даян и мама.

След това се удряха по бедрата и започваха отначало. Веднъж, разпенен от яд, звъннах в Общността за международни изследвания и поисках да говоря с Макмълин. Разбира се, не беше там. „Mac Who?“[140] Безрезултатно се опитах да намеря номера му в Рен льо Шато, където изглежда никой не беше чувал за него. Няколко пъти се обаждах в института „Шимър“, но никога не успях да си проправя път през добре маскираната мрежа от учтиви откази на централата.

Лека полека ядът и унижението отшумяха. Добре, бяха ме измамили. Big deal![141] Поне ги накарах добре да се потрудят. В края на краищата едва ли бе от такова решаващо значение за благото на човечеството дали след осемстотин години, прекарани в земята, кивотът е попаднал в ръцете на измамници, а не в стерилна стъклена витрина в някой сънлив музей на улица „Фредерикс гате“. Заслугата за всичко това все пак бе на Макмълин. Ако не беше той, земята щеше да го крие още осемстотин години. Тайната в кивота му се полага. Дори и да е еликсирът за вечен живот.

През май от клиниката решиха, че съм добре и ме пратиха вкъщи. Мама ме взе със своя мерцедес и дойде с мен чак до десетия етаж.

Към края на юни заминах за къщата на морето. Този път на ваканция. По пътя минах покрай манастира „Верне“. Всичко бе оправено. Собственикът беше заравнил купчините ни и бе засадил царевица. Само шахтата около октагона бе заградена с оранжева пластмасова мрежа. Вещите лица от Дирекцията по управление на културното наследство все още обмислят какво да правят с находката.

Когато отключих вратата на лятната къща, сякаш ме блъсна парфюмът на Даян. Стоях като хипнотизиран с ръка върху дръжката на вратата. Почти очаквах да чуя гласа й: „Hi, honey, you are late!“[142] и да получа влажна целувка по бузата. Но когато затворих очи и вдишах, усетих единствено мириса на спарен въздух и на прах.

Мълчаливо преминах от стая в стая, дръпнах завесите, избутах умрелите мухи, отворих леко прозорците, известно време се мъчих, докато пусна водата след зимата.

След това оставих ваканцията да се загнезди в мен — тежка, ленива, гореща. Слънчеви дни и хладни вечери се навързаха в хармоничността на скуката.

Седнал съм навън на терасата, на слънце, в жълтеникавокафяви къси панталони и сандали. По радиото декламират температурите на водата. Много е топло. Островите Булерне се мъжделеят надалеч в маранята. Точно над фиорда Хуртен и Осгорстран те представляват безразборно нахвърляни точки по синята крайбрежна ивица. Чувствам дълбоко спокойствие. Донесъл съм си студена бира, която отворих с тирбушона. Няколко младежи крещят край трамплина долу при скалите. Едно момиче пада във водата с писък. След него се хвърля момче. С вяло движение гоня оса, която проявява неуместен интерес към бирата ми. Две птици пърхат срещу вятъра.

Някаква внезапна мисъл ме кара да се изправя и да се затътря до градинската порта, за да проверя пощенската кутия. Измежду рекламни брошури и избледнели бюлетини от Фюглевик намирам голям жълто-кафяв плик. Не е лесно да се предположи от колко ли време стои там. На плика липсва посочен подател. Но пощенското клеймо е от Франция.

Като сомнамбул занасям плика в момчешката си стая. Отварям го с ножичка за нокти и изтърсвам съдържанието му върху бюрото.

Кратко писмо. Изрезка от вестник. Снимка.

Писмото е писано на ръка, почеркът е възлест, завъртян:

Рен льо Шато, 14 юли

„Хер Б. Белтьо!

Вие не ме познавате, но моето име е Марсел Авиньон и съм пенсиониран лекар тук, в Рен льо Шато. Пиша ви това писмо по молба на един наш общ приятел, Майкъл Макмълин, който ми даде името ви и адреса ви през лятото. С болка трябва да ви съобщя, че преуважаемият господин Макмълин почина през изминалата нощ. Той умря тихо в съня си след кратко и за щастие безболезнено боледуване.

Часът бе четири и половина сутринта.

Заедно с милата му дъщеря, Даян, която прекара нощта с него, аз присъствах на последните му часове.

Едно от последните неща, които направи, бе да ме инструктира какво да ви напиша и какво да изпратя заедно с писмото. Той каза също, че вие (и тук трябва да цитирам по заслабващата си памет) «какъвто сте костелив орех, ще направите точно онова, което си поискате с информацията». От своя страна бих си позволил да добавя, че в думите му се усещаше привързаност, която издаде колко неизмеримо много той ви цени като приятел. Затова за мен е чест и щастие да изпълня малката услуга, за която ме помоли хер Макмълин, а именно да ви изпратя изрезка от вестник и една снимка. Според него вие ще разберете връзката. Надявам се да е така, тъй като аз, искрено казано, не мога да ви помогна. Позволете ми накрая да поднеса своите съболезнования с най-дълбока и искрена съпричастност, тъй като разбирам, че загубата на вашия приятел ще ви донесе мъка, както донесе и на мен. Ако мога по някакъв начин да ви бъда от полза за в бъдеще, моля не се колебайте да се свържете с долуподписания.“

Искрено ваш М. Авиньон

Снимката е черно-бяла. На нея има разпокъсани парчета от древен ръкопис върху матирано стъкло с подсветка. Една ръка в латексова ръкавица почиства с четка невидим прах.

Това е пъзел от парченца папирус, привиден хаос от фрагменти, които се стремят към някаква цялост.

Символите са неразбираеми. Почеркът е равен, прав.

Очите ме сърбят и сълзят.

Ръкопис…

Въпреки че нито мога да прочета текста, нито да разтълкувам каквото и да било от непознатите ми знаци, продължавам да седя, вперил поглед в тях. Не знам колко дълго. Но когато идвам на себе си, задъхан, наведен над бюрото, и с дневник, разтворен до снимката и изрезката от вестник, часът наближава единадесет.

Изрезката е от вестник „Ла Депеш дьо Миди“, издаван в Тулуза.

Свещеници протестират срещу реставрирането на древна църква в „Льо Лю“

Безие. Местни активисти, между които и двама свещеници, бяха арестувани вчера следобед от полицията в Безие по време на незаконна демонстрация пред древната църква „Льо Лю“, позната на народен език като „Покоят на Христос“.

Запустялата църква, намираща се на един километър западно от Безие, бе купена миналия месец за пет милиона франка от незнаен участник на финансовия пазар със седалище в Лондон. Според сведенията, които има „Ла Депеш дьо Миди“, тази забележителна и учудваща покупка е била одобрена от местните власти след натиск от правителството.

По думите на известния британски археолог, професор Греъм Лайлуърт, ръководител на ремонта на църквата, тайнственият инвеститор има „искреното желание, реставрирайки църквата, да й възвърне нейния предишен блясък“. Критиците протестират остро срещу работата, която предвижда църквата да бъде съборена и издигната отново камък по камък. „Оскверняване!“ — трещи гласът на Жан Бовари, един от двамата свещеници, арестувани по време на вчерашната акция.

Фактът, че археолозите са издигнали триметрова ограда около района, че през нощта той е осветяван с прожектори и че пазачи, наети от новия собственик, патрулират и държат любопитните настрани, не помага за успокояването на духовете. Професор Греъм Лайлуърт изказва твърдението, че „всяка археологическа работа изисква обществеността да бъде държана до известна степен настрани“.

Според местните легенди, църквата е издигната върху пещера, където трябва да е погребан неизвестен светец. Свещеник Жан Бовари, водач на новопоявилата се „Акция в подкрепа на Льо Лю“, твърди, че църквата е една от най-старите на Пиренеите и вероятно във Франция.

„Църквата в днешния й вид е била построена през 1198 г. — казва Бовари, — но можем със сигурност да датираме части от оригиналната постройка, така нареченото източно крило и парка с руините, около 350 г. сл.Хр. А според местните предания и преди това на мястото се е намирало светилище.“

Бовари се бои, че археолозите ще опитат да достигнат до гробницата, която според легендата е запечатана в скалата под плочата на олтара. „Оставете мъртвите да почиват в мир!“ — призовава той.

Професор Лайлуърт отрича целта им да е споменатата гробница. „Нямаме информация под църквата да се намират гроб или пещера — казва той, — ако това е вярно, ние, естествено, ще се отнесем с уважение към тленните останки на мъртвия.“

Замислен се взирам в писмото, в изрезката от вестник, във фотографията на ръкописа.

Мисля си за Даян и Грете. За Майкъл Макмълин. За манастира в пустинята. За онова, което се крие под църквата в Безие.

Поглеждам през прозореца. В мен се разгаря пламъкът на изпълнено с любопитство очакване. Някъде там чакат загадките. Въпросите.

Нещо трака в механизма на стария часовник долу във всекидневната. Той върви, но никога точно. Живее в някакво собствено време и е доволен така. Внезапно започва весело да бие. Единадесет часа и тринадесет минути: „Динг-данг-донг!“.

Чувствам гъдел вътре в себе си. Някакво упорито влечение. Да знам! Да разбирам!

Химикалката ми стърже по хартията. Паяжина от думи и спомени. Но винаги има място за още. Нищо никога не приключва. С нетърпение затварям дневника. Историята не е свършила. Трябва само да открия как продължава.

Послеслов

„Краят на кръга“ и „Шифърът на Леонардо“ — източници и измислици

Представи си, че…

Така всеки автор започва онази работа, която с времето може би ще се превърне в книга.

Представи си, че…

Първите кълнове на „Краят на кръга“ израснаха от следната забавна мисловна игра: Представи си, че един археолог открие съкровище, което съдържа древен ръкопис, който от своя страна би могъл да промени световната история.

Естествено, пътят от една идея до роман е дълъг. През петте години, които прекарах в проучвания и писане на книгата, множество пъти обмислях дали да не я превърна в класически трилър — с всички агенти, изпратени от Ватикана, фанатични убийци, престрелки и стремглави преследвания с коли. Но Бьорн Белтьо се опълчи. „Краят на кръга“ трябваше да бъде ненатрапчива книга за една загадка.

Когато предадох ръкописа на издателство „Ашехоуг“ през есента на 2000 г., нарекох книгата криминален роман без престъпление. Интригата е изградена като в криминален роман, но тъй като убийство липсва — а единственото престъпление е нещо толкова безинтересно като нарушаването на норвежкия закон за културното наследство — ролята на драматургичен двигател играе разгръщането на една мистерия.

„Краят на кръга“ излезе на Великден 2001 г. Като главна книга в клуба на книгата „Книгите на деня“ тя постигна, според норвежките критерии, задоволителни продажби. Но както се случва с повечето книги, също така бързо изчезна в забвението на лавиците.

„Шифърът на Леонардо“: успех, който можеше да се предвиди

На 18 март 2003 г. — две години след като „Ашехоуг“ е издало „Краят на кръга“ — от печат излиза трилърът, станал причина да държиш тази книга в ръце, както и за това на „Краят на кръга“ да предстои издаване в редица страни.

Още през първия си продажен ден, романът на неизвестния дотогава автор Дан Браун „Шифърът на Леонардо“ се продава в 6000 екземпляра.

След завършване на университета Дан Браун, син на математик и музикантка, се премества в Калифорния, където се изхранва като композитор на поп музика, пианист и изпълнител. През 1993 г. се връща в Ню Хемпшир и става учител по английски в стария си колеж. Пет години по-късно, той издава първия си трилър — „Цифрова крепост“, последван от „Ангели и демони“ (2000) и „Метеоритът“ (2001). Трите книги взети заедно се продават в 20 000 екземпляра.

Когато през 2001 г. редакторът на Дан Браун напуска издателство „Покет Букс“ и започва работа при утвърдилото се „Дабълдей“, той взема със себе си и творчеството на Дан Браун. Дан кой? — попитали от издателството. Това било преди Браун да внесе предложението си за новия роман, над който мислел. Представи си, че… От издателството се запалили (за да се изразя предпазливо) по идеята му. Купили правата върху бъдещата книга. И Дан Браун се захванал да пише „Шифърът на Леонардо“.

Както знаят всички писатели и издатели, някои книги просто се издигат — супернови на блещукащото литературно небе. Понякога това се дължи на литературните качества на книгата. Друг път на неясни пазарни механизми. Не е достатъчно една книга да е добра. Тя трябва да излезе на пазара в правилното време.

Защо „Шифърът на Леонардо“ се превърна в световен успех?

„Трилър за хора, които не обичат трилъри“ — казват от издателството. Завладяващ, провокиращ и интелигентен, смятат въодушевени читатели. Независимо от тежките като материя теология, история и символика, „Шифърът на Леонардо“ е лесен за четене трилър. Той събужда интереса ни. Стимулира сетивата ни. Дава ни чувството за нов поглед. „Като Умберто Еко на стероиди“, констатира лаконично „Сан Франсиско Кроникъл“.

Но към този успех допринася също така и ефекта на лавината, създаден от силите на литературния пазар.

За да стимулират интереса, „Дабълдей“ разпращат цели 10 000 предварителни екземпляра на книгата до критици и избрани книжарници — повече от цялостния тираж на една нормална американска книга с твърди корици. Това трябвало да създаде „a bullet“ („куршум“) т.е. супер бестселър. Те искали да покажат, че книга от напълно неизвестен автор може да остави значима следа в историята на книгоиздаването. Дълго преди официалната дата на издаване за „Шифърът на Леонардо“ вече се говорело оживено в браншовите среди. Това внимание достигнало своя връх, когато на 17 март 2003 г. от „Ню Йорк Таймс“ направили нещо толкова необичайно, като това да нарушат медийното ембарго и да публикуват на първа страница в културната си секция известие, което с една дума можело да се обобщи така: Уау!

„Шифърът на Леонардо“ бил на път да се превърне в самоизпълнило се пророчество и в мокрия сън на търговския отдел на издателството: то било подготвило масивна кампания по представянето на книгата и масивно разпращане на книги към книжарниците в САЩ. Изпратили Дан Браун на мащабна обиколка. И тъй като книжарниците вярвали на издателството, че този трилър щял да се превърне в безпрецедентен бестселър, повечето от тях поръчали толкова много екземпляри, че им се наложило буквално да тапицират витрините си с „Шифърът на Леонардо“, за да не изгорят с непродадени книги на склад.

Нямало такава опасност.

„Шифърът на Леонардо“ била книга, която човек просто трябвало да прочете. Всички говорели за нея. Мъжки екшън и едновременно с това съзерцателна книга с дълбок респект към ценностите на жените. Книга, която се обръщала към жените и към мъжете, към интелектуалците и онези, които търсели по-динамичен сюжет. До края на първата седмица, книгата била продадена в почти 25 000 екземпляра и се настанила с трясък сред бестселърите. Оттогава се държи там. Към този момент книгата е продадена в зашеметяващите дванадесет милиона екземпляра на поне 42 езика. „Шифърът на Леонардо“ отдавна е влязъл в историята на книгоиздаването.

Тук, в Норвегия с правата върху книгата се сдобива „Базар“, който между другото е издателят на „Краят на кръга“ за Швеция, Дания и Финландия. „Базар“ е скандинавско издателство с норвежки собственик, създадено от Йойвин Хаген през 2002 г. Хаген, който разпознава успешната книга дълго преди своите конкуренти, е същият, който представи „Алхимикът“ и творчеството на Паулу Коелю в скандинавския Север и който през 1998 г. откри друга една книга, в която останалите норвежки издателства не вярваха: „Хари Потър“. В Норвегия „Шифърът на Леонардо“ е издаден в над 250 000 екземпляра и стои в списъка на бестселърите от момента на своето представяне през май 2004 г.

А аз пиша това дълго преди да е започнало коледното пазаруване.

Прилики и разлики

Какво общо има „Шифърът на Леонардо“ с „Краят на кръга“?

Абсолютно нищо.

Е, абсолютно нищо, с изключение на няколко любопитни и напълно случайни общи черти.

Въпреки че „Шифърът на Леонардо“ и „Краят на кръга“ са две съвсем различни книги, не е трудно да бъдат сравнени помежду си. Както отговорих, когато през септември 2004 г. Кайа Кошвол направи репортаж за приликите между двете книги: „Радвам се, че написах моята книга пръв. Инак сигурно щях да бъда обявен за плагиат“.

Защото:

• И в двете книги става въпрос за загадки, свързани с Исус.

• И двете книги поставят под въпрос начина, по който Новият завет представя живота, учението и смъртта на Исус.

• И двете книги са критични към догмите и митовете около Исус.

• И двете книги твърдят, че Църквата е променяла впоследствие части от учението на Исус, за да отговаря то на вижданията на нейните ръководители.

• И двете книги изтъкват, че Исус се е оженил за Мария Магдалина и че техните наследници на свой ред сключили бракове в европейските кралски дворове.

• И двете книги почиват на теориите, изказани в „Светата кръв и свещеният Граал“.

• И двете книги изобилстват от теологични конспиративни теории.

• И двете книги разказват за тайни ордени, братства и франкмасони.

• Централна роля и в двете книги, колкото и да е чудно, има албинос.

• Главният герой и на двете книги е учен.

• Главният герой и на двете книги пътува из Европа в търсене на отговор на загадката.

• И двете книги си играят с чувството ни за непознатото, скритото, завоалираното — и разкриват тайни, които малцина посветени са носили с векове.

Това са приликите, които притеглят „Краят на кръга“ в пазарното подводно течение на „Шифърът на Леонардо“.

Същевременно е лесно да се посочат разликите. Изхождайки от американската култура, „Шифърът на Леонардо“ има доста критично отношение към позициите и догмите на католическата църква. Романът вплита историята на изкуството в екрана на една историческа заблуда. За разлика от него, сюжетът на „Краят на кръга“ се върти около археологията. А и археологът албинос Бьорн Белтьо със сигурност не е Индиана Джоунс. Докато „Краят на кръга“ е умерен и на места развитието — бавно, Дан Браун е написал силно завладяваща книга, интелектуален ребус в опаковката на екшън трилър. Академичен разказ тип Джеймс Бонд, който ни запленява и забавлява. Той поставя предизвикателство пред разбирането ни относно всичко между историята на изкуството и теологията.

Или?

Истина или не?

Като следствие от забележителния успех на „Шифърът на Леонардо“ възникна един доста необичаен, международен литературен дебат. Дебат върху съдържанието и тезите в книгата — както и за скритите граници между истина и измислица, между наука и фантазия.

Дебатът набира скорост особено в християнски кръгове, но също така и сред историци, специалисти по история на изкуството и, естествено, теолози. Въпреки че Дан Браун подчертава, че „Шифърът на Леонардо“ е и си остава само роман, в увода на книгата и в още по-голяма степен в интервюта, както и на своята лична страница www.danbrown.com, той доста ясно намеква, че противоречивите измислици в книгата — всичко от свещения Граал и скритото послание в творбите на Леонардо да Винчи до душевността и посланието на Исус — са реални или се основават на държани в тайна истини.

Представата на много читатели, че фактите зад застъпеното в „Шифърът на Леонардо“ фактически са истина, е предизвикала множество дописки до вестници, уеб дебати и рубрики по целия свят. В Норвегия критиката е започната от Бьорн Аре Давидсен, който в рубрика в „Афтенпостен“ от 30 юни 2004 г. упреква критиците, благоговеещи пред „научно обоснования шедьовър“ на Браун. Тук, в Норвегия, по-голямата част от дебата протече по интернет и в страниците с читателски писма в печата. На www.forskning.no специалистът по история на религията Асбьорн Дирендал публикува статията „Шумът около Шифърът на Леонардо“, в която той критично и изчерпателно разглежда много от теологичните и изкуствоведски твърдения в книгата. Една от забележките на Дирендал е, че намеквайки, че криминалната интрига е изградена около една скрита истина, Дан Браун приканва към дебат и спор, което отново генерира внимание и продажби.

В международен план, „Шифърът на Леонардо“ провокира появата на редица контра книги, които, обосновавайки се фактологически и научно, нападат тезите в романа (книги, които, между другото, не само се продават добре покрай „Шифърът на Леонардо“, но и привличат ново внимание и публичност към трилъра — така да се каже своего рода пазарно перпетуум-мобиле). На интернет страницата на издателство „Игнатиус“, www.ignatius.com/books/davincihoax, авторите на критичната книга „The Da Vinci Hoax“ („Блъфът Леонардо“) Карл Улсон и Сандра Мийсел хвърлят светлина върху твърденията в романа на Дан Браун. Много от неговите теории в сферата на теологията и историята на изкуството са разгледани и отхвърлени. Те просто не са верни. Не съществуват теологични или исторически доказателства, че Исус е бил всъщност гностически философ, нито пък, че Леонардо да Винчи е скрил тайни послания за християнството в своите творби. Леонардо бил хитрец, да, но на човек са му нужни добре развити конспиративни детектори и солидна порция въображение, за да различи Мария Магдалина в картината „Тайната вечеря“ или да открие исторически разкрития в някоя от другите му световноизвестни творби.

Дан Браун е направил това, което правят повечето романисти: Търсил е достъпни материали, които да пасват и да се вписват в художествената измислица. Така той е намерил малък куп вълнуващи теории, тези и разсъждения и ги е поставил като фон на своята измислена история. Новото е, че книга, която се продава в дванадесет милиона екземпляра, достига до големи читателски аудитории със своите фикции, допреди кротко стояли на мястото си в окултни форуми по интернет, в ню ейдж книги и в домашно печатани брошури, предназначени за хора със специален интерес.

Най-враждебно настроените от критиците обвиняват Браун, че използва подобни, меко казано, недокументирани алтернативни теории. Но почакайте! Дан Браун пише романи. Той провокира фантазията ни. Не претендира, че е написал докторска дисертация. Не се занимава с научна дейност. Романите не са истини. Така че изследователите и учените би трябвало да поставят художествената измислица в перспектива.

Критиците би трябвало да се радват, вместо да се тревожат: Колко други романи разпалват подобни научни дебати сред неспециалисти и стимулират читателите да търсят ново знание? Кога последно теологията и потисническите позиции на древната Църква към жените са били тема в обществен контекст? Дан Браун е написал книга, която ангажира, провокира и увлича наравно милиони читатели, неспециалисти и учени. Съвсем не някакво незначително постижение на някой нещастен писател на трилъри!

Орденът на Сион: Голямата лъжа

Както „Краят на кръга“, така и „Шифърът на Леонардо“ черпят някои от своите тези от „Светата кръв и свещеният Граал“ (1982) от Майкъл Бейджънт, Ричард Лий и Хенри Линкълн, книга, продала над два милиона екземпляра. Накратко, главната теория в тази псевдонаучна документална книга е, че Исус не е умрял на кръста, а че той преживява разпъването (което отново разклаща най-основополагащата догма на християнството: възкресението) и че той избягал към Южна Франция, където се оженил за Мария Магдалина. Родили им се много деца, чиито наследници се сродили с френските кралски родове, династията на Меровингите. Свещеният Граал — средновековен мит за съда, който Исус използвал първо на Тайната вечеря и който по-късно е напълнен с кръвта му по време на разпъването — се тълкува като кръвната линия между Исус и Мария Магдалина.

Тази представа, плод на едно богато въображение, се корени в многовековни конспиративни теории, предполагаемо пазени от тайни рицарски ордени и братства. Твърденията били провокирани от историята за свещеника Беранже Соние в селото Рен льо Шато. Според нея по време на работите по реставрирането на старата селска църква към края на XIX век, той попада на документи, скрити в тайници, които занася в Париж и които трябва да са го направили неизмеримо богат.

За съжаление на всички почитатели на конспиративните теории като цяло и Ордена на Сион в частност, цялата история е също толкова художествена измислица, колкото и „Шифърът на Леонардо“, и „Краят на кръга“. Орденът на Сион, Приорат Сион — който трябва да е бил ръководен от величия като Леонардо да Винчи, сър Исак Нютон, Ботичели и Виктор Юго и който трябва да е имал близки, мистични връзки с Ордена на рицарите тамплиери — е плод на чиста фантазия, създаден от десни екстремисти от френските националисти — нищо повече от един окултен момчешки клуб. Както полицията, така и медиите са разкрили, че французинът Пиер Плантар и неговите последователи създали Ордена на Сион през 1956 г., като отнесли корените му до рицарите тамплиери от XII век. През 1956 г. започнали първите слухове за „голямата тайна“ около Рен льо Шато. Много от жалоните на Ордена на Сион били изплагиатствани от розенкройцерите. Този първоначално немски по произход орден, датиращ от XIV век, бива реформиран както през XVI, така и през XVII век и е бил свързан преди всичко от магия и алхимия до философия и е бил възроден от френската писателка и мистик Жозефин Пеладан през годините около 1900 г.

Пиер Плантар създава в средата на 60-те години на XX век фалшиви документи, съдържащи имената на водачите на Ордена на Сион и две генеалогии, предполагаемо от 1244 г. и 1644 г., както и разнообразни преписи (същите документи, на които щял да се натъкне свещеникът Беранже Соние към края на XVIII век) и успява с измама да вкара същите тези документи в архивите на Националната библиотека в Париж[143]. Измамниците внесли контрабандно и други „исторически“ документи във френската библиотека. Откриването на Les Dossiers Secrets през 1975 г. съвсем естествено привлича вниманието. Партньорът на Плантар, Филип дьо Шерси, в много случаи поема отговорността за фабрикуването на тези документи. Според френските медии и власти, Плантар, който умира през 2000 г., признава при разпит през 1993 г., че документите са били изфабрикувани и че Орденът на Сион бил фалшив. (Естествено имало е Орден на Сион, просъществувал до 1617 г., който след това се присъединил към ордена на йезуитите, но това бил католически орден, далечен на заявеното херметическо братство на Плантар и без връзка с тамплиерите или други пазители на мистични тайни). ВВС разкрива много от методите на Плантар в документална програма през 1996 г. Интернет страницата www.priory-of-sion.com си струва посещението за онези, които искат да навлязат по-надълбоко в тези въпроси.

Тези разкрития, естествено не играят никаква роля относно „Краят на кръга“, или „Шифърът на Леонардо“ като романи, но те не изключват предположението, че Дан Браун е направил своите малки „разкрития“ на основание на теологични, исторически, културни и изкуствоведски факти. Много запалени читатели на „Шифърът на Леонардо“ биват разочаровани, когато осъзнаят, че множеството „разкрития“ на тайни кодове и скрити истини са или варианти на добри стари измислици, фикция в псевдонаучни книги и интернет, или, в най-добрия случай, необосновани хипотези, предмет на научна несигурност и спорове. Туристите на посещение във величествената църква Сен-Сулпис в Париж, където монахът албинос Сила се надява да намери Свещения Граал, например биват посрещнати от плакат, започващ по следния начин: „За разлика от изпълнени с въображение твърдения в един скорошен бестселър това не е бивш езически храм“. Но и Сен-Сулпис има облаги от силите, действащи на литературния пазар: За период от половин година, десет хиляди туристи са посетили църквата заради „Шифърът на Леонардо“.

„Шифърът на Леонардо“ е роман. Точка. Той не разкрива някакви непознати, крити истини, освен безброй недокументирани и международно известни измислици, ню ейдж спекулации и смели конспиративни теории, зад които биха застанали малко сериозни учени. Но отпуснете се! Романът е така вълнуващ именно заради това. Дори и много от теориите в „Шифърът на Леонардо“ да си „противоречат“ от научна и фактологична гледна точка и много от сензационните твърдения да могат да бъдат отхвърлени, книгата е все пак вълнуващ и развлекателен трилър. Онези, които наистина бъдат запленени, могат, разбира се, сами да проучат кое от всичко това би могло да съдържа частица истина в себе си.

Да радва и провокира читателите е най-важната функция на всеки роман. В това отношение Дан Браун е успял в по-голяма степен от повечето от нас. За разлика от повечето трилъри, „Шифърът на Леонардо“ стимулира читателите да потърсят отговори на много от сложните и предизвикателни въпроси и твърдения, появяващи се в романа.

Въпрос на вяра

На това основание моите читатели може би ще попитат: Каква част от „Краят на кръга“ е истина?

Отговорът е прост: Книгата е роман от начало до край. Мисловна игра. Разгледани изолирано, някои исторически и теологически факти са „истинни“. Други са противоречиви и са предмет на спорове от страна на специалистите. Трети са доразкрасени. Четвърти — измислени. Но като писател аз съм използвал „историческите истини“ в един въображаем контекст, което като цяло води до извода, че книгата е изключително фикция, от началото до края. Ако съм прекалил с теологическите и исторически конспиративни теории, то то е било, защото те се вписват добре в романа. Когато съм се позовавал на противоречиви теологически възгледи, то е било, защото са подхождали на измислицата. Романът трябваше да разказва за една загадка, „larger than life“[144], и измислиците в книга като „Светата кръв и свещеният Граал“, както и неконвенционални теологични тези, пасваха идеално.

И все пак…

Аз не съм теолог. Не съм дори вярващ. Но много от въпросите, които повдига „Краят на кръга“ относно създаването на Новия завет, са въпроси, върху които аз самият се чудя. Нямам отговори. Но такива нямат и теолозите. Накрая се оказва, че основополагащите отговори се свеждат до един въпрос — на вяра. Теологията е като цяло наука без глава с отговорите.

Ако някой се е заинтригувал от фиктивните истории около Новия завет, съществуват купища сериозни научни трудове, които детайлно разглеждат всички фактологически обстоятелства, както и колебанията, свързани с редакционното зараждане на това, което днес е нашата Библия и което формира основата на вярата на нашия западен свят.

Библията е продукт на интелектуална работа. Едни са написали текстовете. Други вероятно са ги разкрасили и преписали. В много от случаите те са обикаляли от уста на уста, преди да бъдат записани на хартия. Накрая някой е избрал онези, които да бъдат включени в Библията. Ако човек смята библейските текстове за свещени и директно продиктувани и инспирирани от Бог, той едва ли има нужда да поставя нейните източници под критическа оценка. Но какво би станало, ако човек премахне вярата от разбирането за Библията и разгледа нея и нейното послание като един исторически и философски манифест?

Изучаването на Исус е многостранно и се е развивало с бясна скорост през последното столетие и не по-малко през последните десетилетия. Още в самото начало на XIX век Алберт Швайцер показва как учените изграждали образа на Исус на база на идеалите на своето съвремие. Както и при всяка друга наука, и в теологията съществуват различни течения, тенденции и „школи“. Много от измислиците в „Краят на кръга“ се основават на една относително критична към източниците, радикална американска традиция. Други изследователи са по-консервативни и имат по-позитивно отношение по този въпрос.

Общо за повечето теолози е, че те, в различна степен, са повлияни от своята вяра (евентуално от нейната липса). Теологията не е абсолютна наука. До голяма степен вижданията се определят от личната вяра и теологическите (и донякъде политически) позиции на изследователите. Различните учени отдават различно значение на фактите и хипотезите.

Заедно със своя герой Бьорн Белтьо аз се плъзгам само по повърхността на тази увлекателна наука теологията. Специалистите най-вероятно ще се усмихнат снизходително или ще бъдат провокирани от голяма част от диалозите и размислите в книгата. Както повечето писатели, аз също съм си избрал гледна точка, а фиктивните теолози и учени в книгата отстояват позиции, които пасват на сюжета. Затова те не са представителна извадка за теолозите като цяло. Аз, също както и Дан Браун, съм написал роман. Не твърдя, че съм открил истината.

А учените дали са я открили?

Евангелията, които никога не били допуснати

Доколко буквално или критично човек трябва да чете Новия завет?

Всеки следва да намери отговор за себе си.

Новият завет е сборник текстове, един така наречен канон, който в голяма степен е съществувал като сборник още през I век, но който бил окончателно завършен и одобрен от църковните отци на синодите в Ипон (393 г.) и Картаген (397 г.).

По всичко може да се съди, че четиримата евангелисти — Марко, Матей, Лука и Йоан, били второ поколение християни, създавали своите текстове към края на първи век (някои теолози смятат, че е възможно Евангелие от Йоан всъщност да е било написано от апостол Йоан). Предполага се, че Марко пише своето евангелие, първото от четирите, около 70 година. И Матей, и Лука са били запознати с написаното от Марко. Но преди да се роди кое да е от четирите евангелия, било създадено онова, което щяло да стане известно като Q.

Евангелие Q не „съществува“. И все пак то е смятано от много учени за „първото евангелие“, което по-късно бива използвано от Матей и Лука като източник (от там Q — „Quelle“ — немската дума за извор). Именно немски изследователи на Библията са достигнали до заключението, че би трябвало да съществува писмен извор, съдържащ думите на Исус. На база на съществуващите текстове Q е реконструиран дума по дума от учените при Института за античност и християнство в САЩ (http://iac.cgu.edu). В същността си Q не съдържа нещо ново или непознато, а представлява един теоретичен модел, който би могъл да поясни частите, общи за Матей и Лука. Онези, които се интересуват по-специално от Q, могат да намерят повече материали на страницата: http://iac.cgu.edu//qproject.html и на http://homepage.virgin.net/ron.price.

По времето, когато трябвало да се съберат текстовете за Библията — процес, продължил няколко столетия, съществували и редица други текстове, освен онези, на които „библейските редактори“ положили своя божествен печат за качество. Апокрифните евангелия — скритите или тайни евангелия, били текстове, които не получили място в Библията. Това се случило, между другото, поради факта, че на тях не се гледало като на автентични (били написани „прекалено късно“, т.е. 100–200 години след останалите евангелия) спрямо събитията, които описвали. Други теолози подчертават, че текстовете били възприемани като еретически от православните християни или че представяли образи на Исус, които се отклонявали от приетото. Трябва също да споменем, че много други християнски евангелия също не получили място сред другите, въпреки че подкрепяли теологически по-ранните евангелия, тъй като те, подобно на останалите спорни текстове, не били достатъчно автентични (редица примери можете да намерите на: www.earlychristianwritings.com).

Пример за апокрифен текст е Евангелието от Тома. В него Исус се появява като фигура, разпространяваща небесно послание. Тук истината е представена като нещо, което ти и аз трябва да открием сами. Евангелието от Тома може да се възприеме като противоречиво поради няколко причини. Някои учени насочват вниманието към изразено гностичния (който по много показатели се отклонява от онова, което ни е познато като християнство) характер на Евангелието от Тома. Неколцина сред теолозите вярват, че то може да съдържа по-стари и затова по-автентични версии на думите на Исус от онези, включени в библейските евангелия. Повечето теолози изглежда междувременно смятат, че Евангелието на Тома, във вида, в който съществува в момента, датира от около 200 година.

Колкото повече си изясняваме съдържанието и значението на тези алтернативни текстове, толкова повече представи за учението на Исус ще могат да бъдат поставяни под въпрос. Исус лесно би могъл да бъде възприет като по-радикален, по-критичен към властта, невинаги отговарящ на по-късното разбиране на Църквата за него. Евангелието от Тома съдържа думите на Исус — липсва разказ или рамка. В него не се споменава нищо за разпъването на кръста, смъртта и възкресението на Исус, нищо за неговите страдания, за кръщението или причастието. Тук не намираме никакви чудеса. Според някои учени, както Q, така и Евангелие от Тома демонстрират, че смъртта на Исус — неговата жертва, не е била част от ранното християнство, както и че това измерение е било развито, с отправна точка в жертвените ритуали на юдеите. Там, където Библията поставя на преден план нашата индивидуална вяра, Евангелието от Тома ни насърчава да поемем отговорността за собственото си развитие чрез разбиране и познание (тоест класически гностически черти). Исус е бил обграден от една отворена общност, съставена от равни мъже и жени (нещо, на което и Дан Браун поставя силен акцент в своя роман). Те не са го наричали Божи син или Месия. Освен гностическите черти лексиката у Тома може да се срещне в коптски ръкописи и промени в преводи от късния втори до четвърти век. Много белези в текста навеждат на мисълта, че Тома е бил запознат с Марко — което от своя страна оборва теорията, че Евангелието от Тома е по-старо (и така по-автентично) от евангелията в Новия завет.

Макар и, колкото и да е парадоксално, новозаветните евангелия от време на време да рисуват различни образи на Исус, този, представен от Евангелието от Тома, бил посрещнат със силна съпротива от много от ранните християни. Една от причините за това може да бъде, че в голяма степен Тома описва Исус като философ. Това може би е провокирало ранните църковни отци, за които било важно да ограничат учението до една цялост — авторитетна и не на последно място божествена в едно време, когато вярата и разбирането на това учение били поставяни пред изпитания и притискани от всички страни. Трябва да се отбележи също, че онзи Исус, който описва Тома, е фокусиран върху духовното, докато Исус от Новия завет се грижи както за душата, така и за действията. Библейският Исус изпитва съвремието, Исус у Тома отговаря за въпроси, които не присъстват физически във всекидневието.

Много вярващи виждат Библията като нещо, което не може да бъде променено, абсолютна величина. Апокрифните текстове доказват, че библейският канон е създаден от човека, резултат на преценки и избор, на редакции и изключвания.

Редица теолози твърдят, че апокрифните текстове „не разкриват“ друго, освен това колко умело ранната църква е избрала правилните текстове за Новия завет. Всъщност находката от Наг Хамади (www.nag-hammadi.com) показва колко прецизно те са процедирали в работата си по изключване и отхвърляне на текстове, които реално биха могли да намерят място в Новия Завет. Въпреки че апокрифните текстове, естествено, не могат да изключат каквото и да било от Новия завет, те ни представят една алтернативна рамка за разбиране не само на евангелията сами по себе си, но също и на техния избор, неспокойното време и процесите, довели до раждането на библейския канон. Но, в зависимост от теологическите виждания, те могат и да се четат като едно доказателство, че авторитетният канон изглежда е бил резултат от най-добрия избор, исторически и теологически.

Дори и човек да не вярва в божествения Исус, можем с доста голяма сигурност да твърдим, че той е съществувал като историческа фигура (повече за онзи Исус, разглеждан от теологията можете да намерите на интернет страницата: www.jesus-messias.org). В моите очи неговата философия се обобщава в три думи — любов към ближния — достатъчно ценна дори и да не вярваме в догмите за възкресението и опрощаването на греховете.

Мисля, че ще е чудесно, ако „Краят на кръга“, също както „Шифърът на Леонардо“, стимулира читателите да потърсят своите собствени отговори и същевременно да постави под въпрос истините, които са ни били наложени от авторитетите — било от Църквата, професорите или свещениците и, за да бъдем обективни, писателите. Моята амбиция при писането на „Краят на кръга“ бе да създам един провокиращ и малко по-различен развлекателен трилър, който оставя читателя с въпроси, на които никой не може да отговори, но които е важно да бъдат зададени.

Накрая една любопитна забележка

През октомври 2004 г. „Дейли Телеграф“ съобщи, че Дан Браун ще бъде съден за плагиатство. От кого? От не кой да е, а от двама от авторите на „Светата кръв и свещеният Граал“ Майкъл Бейджънт и Ричард Лий! „Дейли Телеграф“ цитира Лий: „Причината не е това, че Дан Браун е откраднал определени идеи — това са правили много хора. Но той е използвал цялата структура на изследването ни — целия пъзел, и го е вписал в един фиктивен сюжет“.

Изкушавам се да погледна на делото като на PR-трик от страна на Лий и Бейджънт — несправедливо насочен към Браун. Той ясно е засвидетелствал нужното на „Светата кръв и свещеният Граал“, като в глава 60 има препратка към самата книга — в добавка на една странност в същността на романа: името на героя сър Лий Тийбинг е съставено от фамилията на Ричард Лий, докато Тийбинг е анаграма на фамилията на Бейджънт[145]. В романа Тийбинг взема от лавицата с книги именно екземпляр на „Светата кръв и Свещеният Граал“ и възхвалява „основополагащите аксиоми“ на автора.

Това не е достатъчно според Лий и Бейджънт, на които им се иска да посегнат към набъбващата сметка на Дан Браун.

Независимо от изхода на евентуалното дело, нямаме основание да считаме, че цялата публичност би навредила в някаква съществена степен на продажбите на който и да е от двата бестселъра. Публичност, нападки и внимание се въртят в един вечен кръг — и се изкушавам да загатна, че това в действителност е един кръг без край.

Том Егеланд

Осло, октомври 2004 г.

1

Стесолид — успокоително средство. — Б.пр.

2

Археологически анализ на древността. — Б.пр.

3

Торинската плащаница е считана от много вярващи за погребалната одежда на Исус и е една от най-почитаните реликви на християнската църква. През 1988 г. е обявена за фалшива от три независими научни институции. През 2003 г. химически и микроскопски анализ доказват, че изследваните парчета имат различен химичен състав от останалата част на плащаницата и че същата е била поправяна през Средните векове най-вероятно в Близкия Изток. — Б.пр.

4

Орденът на рицарите хоспиталиери („Рицарите на св. Йоан от Йерусалим“, рицарите йоанити, „Родоските рицари“ или „Малтийските рицари“) води началото си от XI в. По времето на първия кръстоносен поход към основната функция на братство на монасите — организирането на болници и оказването на помощ (откъдето идва и названието хоспиталиери), се прибавя и грижа за отбраната и защитата на поклонниците християни. — Б.пр.

5

Снори Стурлосон (1178/79-1241 г.) — една от най-влиятелните личности в Исландия на своето време, местен водач, участник в исландския парламент — Алтинга — историк и поет. Бил много образован за времето си човек и притежавал ненадминати познания за древната история и литературното наследство на своята страна. Автор на „Земният кръг“ или „Саги за норвежките крале“ — своеобразна история на скандинавския Север от стари времена до 1177 г. — Б.пр.

6

Свере Сигюрсон — крал на Норвегия в периода 1177–1202 г. — Б.пр.

7

Ковчегът на Свети Улаф (норвежки крал, който през 1024 г. въвежда християнството в Норвегия със закон) е загубен след Реформацията. Според една теория ковчегът потъва заедно с кораб на път към Копенхаген. Според друга е занесен и оставен на съхранение от последния (?) католически архиепископ Улаф Енгелбректсон в крепостта Стайнвикхолмен. Крепостта попада в ръцете на датската корона и всички скъпоценности са изпратени за претопяване. — Б.пр.

8

Хорезъм е историческа държава в Средна Азия, намирала се около Аралско море на територията на днешен Каракалпакстан, платото Уст Юрт и до североизточните брегове на Каспийско море. Между 1218 и 1220 г. монголите на Чингис хан завладяват Средна Азия и Иран и унищожават империята на Хорезъм. — Б.пр.

9

Става въпрос за Снори Стурлосон. По онова време се е пишело на пергамент, представляващ специално обработена телешка кожа. — Б.пр.

10

През 1904 г. във ферма Шлаген, Вестфол е открита погребална могила, съдържаща добре запазен викингски кораб, два женски скелета, единият — на жена от виден род, животински скелети, лични принадлежности и др. предмети. Смята се, че корабът е бил построен ок. 815–820 г. сл.Хр. и е функционирал като плавателен съд в продължение на доста години, преди да бъде използван за погребален кораб. — Б.пр.

11

Кенсингтън е квартал на Лондон. Намира се на юг и запад от Хайд Парк и е считан за един от луксозните квартали заедно с непосредствените си съседи Челси (на юг), Найтсбридж (на изток) и Нотинг Хил (на север). — Б.пр.

12

Методи на съвременната археология. — Б.пр.

13

Това е. Мамка му. Невероятно! — Б.пр.

14

Методът на датиране с въглерод 14 (метода за радиовъглеродното датиране) е използван широко днес от археолози и антрополози за определяне на възрастта (датиране) на археологически находки и скални пластове. C14 е радиоактивен изотоп на въглерода, който присъства в организмите, докато са живи, и намалява с постоянна скорост след смъртта на тъканите. Периодът му на полуразпад е около 5730 години — на тази база се правят измервания и изчисления. — Б.пр.

15

Гардермуен — летище в Осло, главното летище за международни полети на Норвегия. — Б.пр.

16

Предпазни мерки. — Б.пр.

17

17 май — Националният празник на Норвегия. — Б.пр.

18

Телемарк — област в южна Норвегия, източно от Осло. — Б.пр.

19

Универсалният език. — Б.пр.

20

Компост — продукт, получен от естественото разграждане на растителни и други биоразградими отпадъци. Може да се произвежда в домашни условия и да се използва като качествен подобрител/обогатител на почвата. — Б.р.

21

Белзебуб или Велзевул е демон, почитан в Близкия изток. Думата е от античен произход и означава буквално „принц на мухите“ (свързвана тогава вероятно с епидемиите от малария), а в по-широк смисъл — принц на мръсното, пошлото, зловонното и злото. В юдейски и християнски документи Белзебуб се споменава като предводител на всички демони. — Б.пр.

22

Тик — вид широколистно дърво, растящо в Южна и Югоизточна Азия. — Б.пр.

23

Рохипнол (Rohipnol) — седативно средство, известно още като „наркотикът на изнасилвачите“. — Б.пр.

24

Холменколен — хълмист район в западните покрайнини на Осло, известен със своята ски шанца и традициите си в ски скоковете. Една от най-посещаваните туристически атракции в Норвегия. — Б.пр.

25

Марка паста за зъби. — Б.пр.

26

Един от двата най-големи ежедневници в Норвегия. Вторият по тираж е „Дагбладе“. — Б.пр.

27

Нитимен — популярно директно предаване по норвежкото национално радио. — Б.пр.

28

Малкият лорд Фаунтлерой — герой от едноименния детски роман на британско-американската писателка Франсис Ходжсън Бърнет. — Б.пр.

29

Напълно сигурен. — Б.пр.

30

Момчетата Харди — популярна поредица детективски/приключенски книги за деца, проследяващи приключенията на братята Франк и Джоу Харди. Оригиналната поредица се създава между 1927 г. и 1979 г. от различни автори. — Б.пр.

31

„Сравнителен социо-археологически анализ на междуконтиненталните съкровища и митове“. — Б.пр.

32

Авторите желаят да изразят своето най-голямо уважение и благодарност към научните си съветници, Майкъл Макмълин и Грете Лид Вьойен. — Б.пр.

33

Свитъците от Мъртво море, известни още като Кумрански ръкописи, представляват пергаментови свитъци с ръкописи на древноеврейски език на Стария Завет. Открити са през 1947 г. от арабски пастир в пещери в долината Кумран в днешна Палестина. Съдържат в крайно фрагментиран вид (десетки късчета от изсъхнал папирус) всички Старозаветни книги (без Книга Естир), както и много небиблейски свитъци. — Б.пр.

34

Съкровището Хюн — открито през 1834 г. в Йовре Айкер (община в югоизточната част на Норвегия), това е най-голямото златно съкровище от периода на викингите в Скандинавия. Състои се главно от накити (колиета, брошки и пр., и монети). — Б.пр.

35

Агия Фотия — местност в източната част на остров Крит, където е открит голям некропол — 252 гроба от ранния минойски период. — Б.пр.

36

„Октагонът във Варна: митът за олтара на свещените тайни“. — Б.пр.

37

Салах ад Дин (или Саладин) е султан на сарацините през втората половина на XII век. Като млад става султан на Египет и води завоевателна кампания в Арабия, а по-късно и срещу кръстоносните държави в Близкия Изток. Превзема Йерусалим през 1186 г. — Б.пр.

38

Ковчегът на завета — описан в Библията като свещен сандък, съдържащ каменните скрижали с Десетте Божи заповеди, както и други предмети. Според Библията изработването на кивота е заповядано от Бог на Моисей в Синайската планина. Кивотът изчезва при разрушаването на Соломоновия храм в Йерусалим (587 пр.н.е.) и от тогава съществуват единствено хипотези и спекулации относно неговата съдба и местоположение. — Б.пр.

39

Блиндерн — район в Осло, свързван най-вече с Университета в Осло. В неговите граници се намират повечето от факултетите на университета. — Б.пр.

40

Херман Самюел Реймарус (1694–1768) — немски философ и писател през Просвещението, известен със своя деизъм. Според някой учени той поставя началото на изследването на историческата личност на Исус Христос. — Б.пр.

41

Алберт Швайцер (1875–1965) — немски лекар, философ, теолог, музиколог и общественик. Носител на Нобелова награда за мир за 1952 г. Швайцер се противопоставя както на опитите да бъде „модернизирано“ разбирането на личността на Исус Христос, така и на тези да бъде оспорена неговата историчност. — Б.пр.

42

Наг Хамади — град в Египет, край който в 1945 г. е намерена гностическа „библиотека“ от IV в., състояща се от 13 папирусови кодекса на коптски език; находка от изключително значение за проучването на гносиса и херметизма. След откриването на ръкописите от Мъртво море това е втората находка, която може да промени из основи общоприетите представи за възникването и същността на християнството. „Библиотеката“ съдържа тринадесет сборника, включващи петдесет и три трактата. Всички те са преведени от гръцки на коптски език. — Б.пр.

43

Евангелие на Тома — изцяло запазено апокрифно евангелие, датирано към 340 г., написано върху папирус на коптски език. Авторите му претендират, че са ученици на апостол Тома, който в текста е наречен Дидимус Юда Тома. За разлика от каноничните и апокрифните евангелия, които са структурирани върху живота на Исус, евангелието от Тома съдържа само поучения, приписвани на Исус. Някои от притчите са познати от каноничните евангелия, но други се срещат само в този текст. — Б.пр.

44

Оксиринх, дн. Ал Бахаса — град в Египет, разположен на около 160 км. Южно-югозападно от Кайро. — Б.пр.

45

Можеш да бъдеш сигурен! — Б.пр.

46

Арне Трехолт — бивш норвежки социалдемократ; дипломат, обвинен в държавна измяна и шпионаж в полза на Съветския съюз и Ирак. Името му се е превърнало в нарицателно в Норвегия. — Б.пр.

47

Главоч (Cottus gobio) — дънна, обикновено считана за неядлива риба. — Б.пр.

48

Мартел (Martell) — известна марка коняк. — Б.пр.

49

„Ромео и Жулиета“ — балет по музика на руския композитор Сергей Прокофиев (1891–1953). — Б.пр.

50

Курцхар — германски късокосмест птичар. — Б.пр.

51

Волута — архитектурен елемент, който в единия край е завит спиралообразно. Присъщ на капителите на колоните в йонийски стил. — Б.пр.

52

Ехин — подобна на възглавница долна част на капител. — Б.пр.

53

Торус — архитектурен елемент с изпъкнала полукръгла или полуелипсовидна форма, съставна част на базата на колона. — Б.пр.

54

Трохилус — архитектурен елемент с вдлъбнат полукръгъл или полуелипсовиден профил. — Б.пр.

55

Фронтон — триъгълна или полукръгла украса над входа на сграда, над прозорец и др. — Б.пр.

56

Оберлихт — прозорец, разположен обикновено на тавана или нависоко в близост до него с цел максимално допускане на максимално количество естествена светлина във вътрешното пространство. — Б.пр.

57

Страната на среднощното слънце. — Б.пр.

58

Тур Хейердал (1914–2002) е норвежки пътешественик, биолог, археолог, антрополог. Прочува се с експедицията със сала „Кон-Тики“, с който пропътува около 8000 км за 101 дни от Южна Америка до островите Туамоту (част от Френска Полинезия) и с прекосяването на Атлантическия океан с тръстиковата лодка „Ра II“. По времето, когато настоящата книга излиза за първи път в Норвегия (2001) Тур Хейердал е все още жив. — Б.пр.

59

Съвсем невъзможно! — Б.пр.

60

Да, наистина! Не, няма уговорена среща! Да, нали? — Б.пр.

61

Дайхманске библиотек — най-голямата публична и една от най-старите библиотеки в Норвегия. — Б.пр.

62

Норвегия. — Б.пр.

63

Какво имате предвид — никъде? — Б.пр.

64

Нор-ве-гия. Аз съм ар-хе-олог. — Б.пр.

65

Съобщение за нашите гости. — Б.пр.

66

Ужасно съжалявам. — Б.пр.

67

Проксима Кентавър — червено джудже, вероятно част от системата Алфа Кентавър, най-близката до Слънцето звезда. — Б.пр.

68

Т.е. галактиката Андромеда (преди 1924 г. мъглявини са наричани всички светещи обширни, неподвижни астрономически обекти, включително звездни купове и галактики, за които е било ясно, че не са звезди). — Б.пр.

69

Човекът от луната. — Б.пр.

70

16 документа намерени. 11 затворени. — Б.пр.

71

Неоторизиран достъп. Необходимо е 55-то ниво. — Б.пр.

72

Разрешително за 33-то ниво. — Б.пр.

73

0 документи са намерени. — Б.пр.

74

1 документ е намерен. — Б.пр.

75

Децата на Сатаната: дет метъл в изобилие. — Б.пр.

76

Негово всемогъщество. — Б.пр.

77

Линда похотливата. — Б.пр.

78

Ооо, толкова съжалявам! — Б.пр.

79

Домът на Де Уит. — Б.пр.

80

Меню крем супи. — Б.пр.

81

Твърде много обичам месото! — Б.пр.

82

Линда — дългокракият леопард. — Б.пр.

83

Тяло и мускули. Хубав задник, никакъв мозък. — Б.пр.

84

Между 1845 г. и 1851 г. археологът сър Остин Хенри Лейард проучва останките на древния асирийски град Нимруд. Сред множеството открити артефакти били и крилати бикове с човешки глави, които охранявали входа на двореца на древния владетел Ашурнасирпал II. Днес те пазят входа на една от залите на Британския музей. — Б.пр.

85

Хартум — столицата на Судан. — Б.пр.

86

Тези копелета! — Б.пр.

87

Последна теорема на Ферма — формулирана за пръв път от Пиер дьо Ферма през 1637 г., тя е обобщение на диофантовото уравнение х2 + у2 = г2, известно и изследвано през древността и свързано с теоремата на Питагор и Питагоровите триъгълници. Теоремата няма практическо значение, а също и значими математически следствия, но поради своята простота и елегантност тя става едно от главните предизвикателства пред математиците за период от 350 години. — Б.пр.

88

Майната им! — Б.пр.

89

Бьорн, милият албинос. — Б.пр.

90

Оксфорд Съркъс — район в Уестминстър, в Лондон, пресечна точка на улиците Риджънт стрийт и Оксфорд стрийт. — Б.пр.

91

Не знам нищо за него. — Б.пр.

92

Политика на компанията. — Б.пр.

93

Господин Белтьо от Норвегия. — Б.пр.

94

Кажи му, че лудият албинос иска да говори с него! — Б.пр.

95

Обади се на Макмълин веднага, шибано копеле! — Б.пр.

96

Рема 1000 — верига хранителни магазини в Норвегия, Дания и Швеция. — Б.пр.

97

Танжер — пристанищен град в най-северната част на Мароко. Неутрална международна зона в миналото, градът е предоставял възможност за едни от най-преуспяващите и съмнителни начини на живот. Тази своя репутация Танжер е запазил и до днес. — Б.пр.

98

Превъртане назад. — Б.пр.

99

Извънтелесно преживяване. — Б.пр.

100

Отдавна не сме се виждали! — Б.пр.

101

Моят ангел. — Б.пр.

102

Твоят принц. — Б.пр.

103

Даян? Аз съъъм! — Б.пр.

104

Тя е добре. — Б.пр.

105

Ревлинген — малък остров във фиорда на Осло. — Б.пр.

106

Здравей, приятелю! — Б.пр.

107

Добрият стар Чарли. — Б.пр.

108

Намсен — река, протичаща през централна Норвегия. — Б.пр.

109

Бьорн! Приятелю! Добре дошъл! — Б.пр.

110

Иприт — силно летлива, безцветна маслообразна течност, бойно отровно вещество с неприятна миризма на горчица или чесън (среща се и наименованието горчичен газ). — Б.пр.

111

Холидей Ин — верига хотели, основана първоначално в САЩ. — Б.пр.

112

Респатекс (Respatex) — марка сглобяеми панели с непромокаема повърхност, използвани за облицовка на бани, кухни, съблекални, лаборатории и пр. — Б.пр.

113

Мандейство (от арам. манда „знание“) — близкоизточна гностична монотеистична религия със силно подчертани дуалистични вярвания, която днес има около 60 000 последователи, главно по границата между Ирак и Иран. Мандейците почитат Адам, Авел, Сет, Енош, Ной, Шем, Арам и особено Йоан Кръстител. Те описват Аврам, Моисей, Исус и Мохамед като лъжепророци. Мандейците смятат Йоан Кръстител за най-благородният посланик на Бога. — Б.пр.

114

Есеи (иврит — „благочестиви“) — членове на аскетична и мистическа юдейска секта от II в. пр.Хр. Есей е бил кръстникът на Исус, Йоан Предтеча, както и Йосиф Ариматейски, който получил разрешение да погребе тялото му. Есеи са били първите шест последователи на Христос — апостолите Симон Петър и брат му Андрей, Филип, Бартоломей, Яков и Йоан. Есеите са част от първите християни в Юдея, които в Новия завет са наричани назореи. — Б.пр.

115

Древна митология: Египет — Гърция. — Б.пр.

116

Пуф-кресло — едно от „народните имена“ на вид мека мебел за сядане с неопределена форма, наподобяваща голяма торба, пълна например с дреп или топчета. Наричано още барбарон и торба боб, името на оригинала всъщност е SACCO и е произведен в Италия. — Б.пр.

117

Полуостров Синай, наричан още Синайски полуостров — полуостров в Египет между Червено (на юг, изток и запад) и Средиземно море (на север), който свързва по суша континентите Евразия и Африка. — Б.пр.

118

Епосът за Гилгамеш — епическа творба, написана от анонимен вавилонски поет преди повече от 3700 години. В епоса за Гилгамеш се разказва за героичните подвизи на Гилгамеш, владетеля на града държава Урук. Гилгамеш пътувал до края на света и отвъд него, за да намери вечния живот, като се срещнал с мъдреца Ут-напищи. Този мъдрец разказал историята на голям потоп, който бил помел цялата земя. — Б.пр.

119

Ригведа — един от четирите сборника с химни, образуващи свещения канон на индуизма — Ведите. Написан е на санскрит. — Б.пр.

120

Дворецът храм Потала се намита в Лхаса, столица на Тибетския автономен регион. Дворецът е бил главна резиденция на Далай Лама, докато четиринадесетият Далай Лама не е принуден да напусне дотогава независимата страна през 1959 г. — Б.пр.

121

Тюздей Лобсанг Рампа — писател, който твърдял, че е бил Лама в Тибет, преди да започне втората половина от живота си в тялото на британец. Сирил Хентри Хоскин (1910–1981) описвал себе си като „домакинът“ на Тюздей Лобсанг Рампа. Името Тюздей (от англ. „вторник“) е свързано с твърдение в „Третото око“, че в Тибет хората са кръщавани на деня от седмицата, в който са родени. — Б.пр.

122

Зилоти („ревнители“) — последователи на еврейско политическо движение през I в., чиято цел била да подбуди населението на Юдея към въоръжен бунт срещу Римската империя, така че римляните да бъдат изгонени от царството. — Б.пр.

123

Фарисеи (от арам. — „особени“) — най-влиятелната партия (прослойка) сред еврейския народ по времето на Христа. Първоначално проповядвали строг живот, чистота и подчинение на закона и затова учението им привлякло голяма част от масите. Фарисеите настоявали за изолираност (несмесване) от другите народи и за независимост от другите държави. — Б.пр.

124

Месия — първоначално означавал „помазаник“. В Петокнижието обозначава избран и упълномощен човек от Яхве за особени задачи, свързани с неговия народ Израел: най-често цар, по-късно първосвещеник, а в преносен смисъл един надарен пророк с Божия Дух. Септуагинта (гръцкият превод на Стария Завет) превежда понятието „месия“ с „Христос“. Първите християни дават на Исус от Назарет тази титла. — Б.пр.

125

Меровинги — династия франкски крале, управлявали често променяща се територия, включваща части от днешните Франция, Холандия и Германия в периода от V до VIII век. Понякога са наричани от съвременниците си „дългокосите крале“, но значението на дългата им коса не е ясно. — Б.пр.

126

Камбиз II — син на Кир II Велики, основател на Персийската империя. След като баща му завоюва Азия, Камбиз отправя поглед към Египет. — Б.пр.

127

Неоторизиран достъп. Нужно е 55-то ниво. — Б.пр.

128

Храмът в Йерусалим бил най-уважаваният юдейски храм. — Б.пр.

129

Масада — крепост, главната резиденция на цар Ирод Велики по време на неговото управление. След описаните в разказа събития, а именно Голямото въстание и падането на Йерусалим, голяма група въстаници (между 900 и 1000 души) избягали към крепостта. След тригодишна обсада, римляните най-накрая превземат крепостните стени, но между тях намират единствено труповете на самоубилите се евреи. Днес крепостта Масада е символ на свободата за всички евреи. — Б.пр.

130

Лекарство! Добре е за теб, да? — Б.пр.

131

Къде съм? — Б.пр.

132

Моля… Къде? Съм? Аз? — Б.пр.

133

Да, да! — Б.пр.

134

Мисията е успешна. — Б.пр.

135

Тиволи — прочут увеселителен парк в Копенхаген, Дания, създаден през 1843 г. С комбинацията си от паркова част, концертна и театрална сцена, ресторанти и разнообразни атракционни съоръжения, Тиволи се е превърнал в модел за множество други увеселителни паркове. В норвежкия език тиволи е и думата за увеселителен парк. — Б.пр.

136

Снус — вид тютюн за орална употреба (поставя се под горната устна), т.нар. бездимен тютюн. Разпространен е в Скандинавия, най-вече в Швеция и Норвегия. — Б.пр.

137

Просто ей така! — Б.пр.

138

Спокойно пътуване, Грете! Вечно твой, ММ. — Б.пр.

139

Благодаря ви! Благодаря ви!… Първо искам да благодаря на майка си и баща си… — Б.пр.

140

Мак кой? — Б.пр.

141

Голяма работа! — Б.пр.

142

Здрасти, скъпи, закъсняваш! — Б.пр.

143

Копието на корицата идва от Les Dossiers Secrets (Тайни досиета), който е също толкова измислен, колкото и настоящият роман. — Б.пр.

144

По-голяма от живота. — Б.пр.

145

Teabing (Тийбинг) — Baibent (Бейджънт). — Б.пр.

Content

Том Егеланд
Краят на кръга
(книга 1 от "Бьорн Белтьо")

Благодарности

Част първа Археологът

I. Загадката

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

II. Кивотът

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

III. Любовникът

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

Част втора Синът

IV. Тайни, лъжи, спомени

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

V. Пустинята

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

VI. Пациентът

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

Краят на кръга

1.

2.

3.

4.

5.

Послеслов

1