Том Егеланд

Пазителите на Завета

(книга 2 от "Бьорн Белтьо")

„У Бог няма религия.“

Махатма Ганди

Благодарности

Много хора бяха готови да ми помогнат и да споделят експертното си знание с мен, дори и да са се разтревожили от опита ми да всея хаос в техните дисциплини. Затова искам да изкажа своята благодарност на всички доверени съветници за техните безценни идеи и информация. Единствено аз съм виновен за всякакви грешки, които може да съм допуснал и, разбира се, за всички идеи, фантазии и предположения, които съм оплел около историческата реалност, както и историческите и теологически теории, на които е основан този роман. Искам да посоча, че „Пазителите на завета“ е роман, в който съм си позволил много волности. Историческите и теологическите теории, които съм ползвал, са изменени съобразно художествената реалност в книгата и нито един от моите съветници или източници на информация не е отговорен за начина, по който съм използвал предоставените ми данни. Като всеки роман, възникнал в сивата зона между фактите и художествената измислица, „Пазителите на завета“ е пълен с хипотези и теории, които започват там, където реалността и науката свършват.

Искам да благодаря на моя редактор, Ойвинд Фаро, и литературен консултант, Александър Опсал от издателска къща „Ашехог“, както и на Ева Кульой, моят правен съветник в агенция „Ашехог“, за тяхната упорита работа и помощ в подготовката на ръкописа за издаване.

Искам също така да благодаря на моя приятел и колега в Исландия, писателят и режисьор Тран Бертелсон, за неговата непоколебима подкрепа. Много благодарности на доктор Жизли Сигурдсон от института „Арни Магнусон“, който отвори трезорите, за да мога да видя древните ръкописи и който след това търпеливо отговори на всички мои въпроси. Много благодарности също така на свещеник Гейр Вадже от Рейкхолт за това, че ме разведе из земята на Снори. Благодаря също така на авторите Харалд Сомерфелд Боелке, Бодвар Шйелдеруп и Ейнар Биргисон за това, че споделиха с мен знанията си по свещена геометрия. Благодарности на професор Терйе Стордален от факултета по теология на Университета в Осло и на доктор Йорген Х. Йенсениус, архитект и експерт по норвежки дървени църкви. Искам да благодаря и на професор Майкъл Брет от департамента по ориенталски и африкански науки от Университета в Лондон, експерт по историята на Северна Африка, по египетска отбрана и по фатимидите. Благодаря и на главния секретар на тайните архиви на Ватикана, Лука Карбони, и на Томас Ман, библиотекар „Справки“ в библиотеката на Конгреса във Вашингтон.

Има още много личности, които заслужават моята благодарност за тяхната помощ, малка или голяма, коментари, предложения и подкрепа. Така че най-искрени благодарности на: Май Грете Лерум, Арнт Стефансен, Бьорн Аре Давидсен, Йорн Лиен Хорст, Вегард Егеланд, Фредрик Грасвик, Кнут Андреас Скогстад, Дави Уате, Кйел Ойвре Хеланд, Вито Слетеволд, Ойвинд Егас и Астрид Егеланд. Благодаря също така на Гун Хааланд и К. Джонас Норби от Университета в Осло, областен шериф Ларс Смедстадмоем, археолог Ян Бил от музея за викингски кораби в Роскилде и професор Дорис Бехренс Абусеф от Университета на Лондон. Искам да благодаря също така на исландския си издател, Йохан Пал Валдимарсон, Тора Сигридур Инголфсдотир и всички останали в издателска къща „JPV“, както и на италианския ми редактор Елисавета Сгарби и нейните колеги Беатрис Гати и Валерия Фреска от „Бомпиани“. Благодарности на съветниците от Норвежката дирекция за културно наследство, църковното настоятелство на дървената църква в Рингебу, „Статенс картверк“, „Статистика“, Норвегия и Университета в Осло.

Искам специално да благодаря на изстрадалото ми семейство и особено на съпругата си, Асе Михрволд Егеланд, която е най-откровеният ми читател и консултант.

И най-накрая, джаф за Теди и благодаря за компанията.

„И тъй, Господният слуга Моисей умря там, в Моавската земя, според казаното от Господа. И Господ го погреба в долината в Моавската земя срещу Ветфегор; а до днес никой не знае где е гробът му.“

Второзаконие, 34:5-6

„Моят гроб е отворен; възвишените духове пропадат в мрака. Окото на Хор освещава; откърмил ме е Този, който проправя Пътя.“

Египетската Книга на мъртвите

„Торе Хунд се приближи до мястото, където лежеше тялото на крал Олав, погрижи се за него, простря го на земята и го покри с пелерината. По-късно разказваше, че когато избърсал кръвта от лицето, то било красиво, а бузите били червени, сякаш кралят бил потънал в сън и изглеждал много по-спокоен, отколкото приживе.“

Снори[1]

Пролог

„Една само крачка има между мене и смъртта.“

Първа книга Самуилова, 20:3

„Затова и Божията премъдрост рече: ще им пратя пророци и апостоли, и от тях ще убият и изгонят.“

Евангелие на Лука, 11:49

Египет, 1360 г. пр.Хр.

Той бавно вдигна бокала с отрова до устните си.

Виждаше искрящия Нил през маранята, далече под двореца. Слънцето трептеше в лазурното небе като разтопен мед. В далечината вятърът надигаше пустинния пясък в кафяво-сива мъгла.

Капки пот се стичаха надолу по врата и гърба му. Пясъкът се бе залепил за кожата му като упорита краста.

Въпреки че бяха смесили отровата с мед и вино, тя имаше тежък, горчив аромат. Бяха му позволили да избере начина на своята смърт. А сега стояха около него, везирите, жреците, писарите и генералите. Чакаха го да изпие бокала. Единствено фараонът и царицата не бяха тук. Не искаха да бъдат.

Бял гълъб прелетя близо до прозореца, мимолетна сянка, скриваща слънцето. Той проследи птицата с очи, след това надигна бокала до устните си и отпи.

Старонорвежки ръкопис

1050 г. сл.Хр.

(Включен в Codex Snorri през 1240 г. сл.Хр.)

„Внимавай, читателю на мистични руни. Мъченията на Дуат, Хелхейм и ада очакват тези, които разчитат тайните на руните без позволение.“

„Избрани сте вие, които пазите тайната със своята чест и своя живот. Вашите святи помощници Озирис, Один и Белият Исус ще ви следват и ще ви помагат. Да живее Амон!“

Норвегия, 1070 г. сл.Хр.

Старият викинг погледна през малкия прозорец на студената си килия в манастира, построен в подножието на планината. Изкашля се. Огромна стена от мъгла се стелеше от морето, но той не можеше да я види, защото бе почти напълно сляп. На брега чайките пищяха над разложения труп на тюлен, покрит с водорасли и заклещен между облите скали. Той отново се прокашля и хвана с втвърдените си от артрита пръсти перото.

„Один, дай ми сила.

Ръцете ми треперят. Чворестите ми пръсти приличат повече на ноктите на орел. Ноктите ми са грапави и изпочупени. Всеки дъх е придружен от шумно хриптене. Очите ми, които едно време можеха да видят ястреб високо в небето или знаме на върха на мачтата на кораб, сега са затворници на вечната мъгла. Трябва да се приведа ниско над хартията, за да видя буквите, изписани с мастило. Чувам как върхът на перото ми дращи пергамента и разпознавам миризмата на танин. Това е да търпиш бавната агония на старостта.

Браги, дай ми сила да запиша спомените си на тази избелена кожа. Повече от четиридесет години изминаха откакто моят крал и господар, мъжът, когото наричаха Olafr hinn helg[2] бе посечен с меч в Стиклестад. Аз бях негов оръженосец и приятел. Още го виждам как стои пред мен, безстрашен и сигурен в своята вяра, когато Калв го посече. Моят крал намери своя Бог.

За да угодя на този Бог, аз се покръстих в името на Белия Исус. Но през годините тайно продължих да почитам боговете на моите предци. Не смеех да призная предателството си пред Олав. Тайно почитах Один и Тор, Балдер и Браги, Фрейр и Фрея. Боговете, които ме бяха закриляли през целия ми живот. Какво е направил Белият Исус за теб, кралю мой? Къде беше той, когато ти доблестно се сражаваше в негово име в полята на Стиклестад? А моите богове пощадиха живота ми. Оставиха ме да живея толкова дълго, че тялото ми вече отказва да работи. Червата ми гният. Плътта ми виси мъртва от кости и стави. Портите на Валхала никога не са се отваряли за мен. Но ме гризе едно съмнение: защо те не ми позволиха да умра в битка? Когато двамата с Олав бяхме млади и плавахме с викингите, аз гледах смъртта в очите в далечни земи. Но валкириите така и не дойдоха да ме вземат. Все още мога да вкуся жаждата за кръв и да усетя лудостта, която ме обземаше всеки път, когато наближавахме чужди брегове. Представях си богатствата, които ни чакаха, страхът в очите на нашите врагове, белите гърди и бедра на жените, които щяхме да изнасилим. Сражавахме се смело, както се бяха сражавали нашите бащи и техните бащи. Колко хора бяхме убили? Повече, отколкото могат да бъдат преброени на пръстите на хиляда мъже. В сънищата си все още виждам очите на мъжете, които убих в служба на Олав, моят крал и господар. Пленявахме мъже и жени, които продавахме като роби и блудници. Подпалвахме къщи, разрушавахме села. Това бе нашата работа.

Но след време Олав започна да се бори със своята съвест. Молеше се на своя бог за прошка. Неговият бог не почиташе честта на воина. Но когато слугите на този бог съберат ръцете си и го помолят, той изчиства всички грехове, които ги мъчат. Лицемерие. Не разбирам този бог с раздвоен език, не разбирам и неговия син. Затова все още принасям жертви на моите Один и Тор. И на Браги, богът на поетите и скалдите[3]. Наричат ме скалдът Бард. Нито една от моите песни не е записана върху хартия; те се предават от уста на уста.

Живея в този манастир вече от двадесет години. Добре се грижат за мен. Мислят ме за светец поради близостта ми с крал Олав и с египтянина Асим. И двамата сега лежат в тайната гробница на Асим, заедно със съкровищата и свитъците, които само той можеше да чете.

Двадесет и пет години изминаха от времето, когато бяхме млади момчета, до онзи ден под жаркото юлско слънце в Стиклестад, високо в Трьонделаг, когато свети Олав бе съсечен, и през всичките тези години аз винаги бях верен на моя крал. Сега съм стар. Реших да запиша една тайна от живота, който споделях с моя крал, върху най-добрия пергамент, който може да се намери, с подострено перо и с най-доброто мастило. Преди да умра, искам да разкажа за нападението срещу царството на слънцето и храма на чуждите богове.“

Старецът отново погледна през прозореца. Манастирът бе обвит в млечнобяла морска мъгла. Чайките мълчаха. Той погледна към думите, които бе написал. Руни изпълваха белия пергамент в симетрични линии. Старецът мъчно се изправи и отиде до прозореца, опря се с лакът на перваза и се взря в спомените си. Соленият морски въздух го върна в младостта, когато стоеше на носа на викингския кораб „Морски орел“ заедно с крал Олав, вятърът развяваше косите им, а погледите им бяха насочени към непознати земи.

Руническо петолиние, дървена църква „Урнес“

„Свещеният култ

на Амон Ра

достойни Пазители

които знаят оглушителната тайна

на руните“

Ватикана, 1128 г. сл.Хр.

Лицето на кардинал-епископ Бенедикт Секундус изглеждаше восъчно на светлината, идваща от димящата лампа. Той хвърли купчината пергаменти на масата и прониза архивиста с гневен поглед.

— Защо този ръкопис не ми е бил показван до днес?

— Ваше Превъзходителство! Коптският документ бе един от многото ръкописи, конфискувани от църквата преди повече от сто години. Оттогава всички те стоят недокосвани в трезора. Всъщност до момента, когато префект Сканабеки нареди документите да бъдат подредени и каталогизирани. Коптският ръкопис е един от многото, които наскоро бяха преведени. Нямахме представа… — Архивистът се поколеба и очите му се преместиха от кардинал-епископа на Клеменс де’Феши, довереният рицар на папата, който стоеше тъмен и безшумен като сянка в полумрака. — … за какво става дума в този ръкопис.

— Кой е бил отговорен за коптския ръкопис?

— Един египтянин, Ваше Превъзходителство…

— Ах, трябваше да се досетя.

— … велик жрец…

— Ха!

— … на име Асим.

— Къде е сега оригиналният ръкопис?

— Доколкото знаем, папирусовите свитъци са в… Норвегия.

Кардиналът премигна, объркан, чудещ се дали е чул правилно.

— Noruega — повтори архивистът. — Земята на снега. Далечният север.

— Noruega.

Кардинал-епископът се опитваше да сдържи гнева си. Беше му извънредно трудно.

— Как колекция от свещени ръкописи е попаднала в ръцете на тези… варвари?

— Не знаем — прошепна архивистът.

— Сигурен съм, че не е нужно да обяснявам колко важно е оригиналът да бъде върнат във Ватикана?

— Това е причината да поискам аудиенция с Ваше Превъзходителство.

Кардинал-епископът се обърна към Клеменс де’Феши:

— Искам да отидеш там, в тази страна… Noruega… и да намериш оригинала!

Клеменс де’Феши пристъпи в светлината с елегантен поклон.

— Ваше Превъзходителство — прекъсна го архивистът и започна да прелиства пергаментите, докато не намери онова, което търсеше, — указанията на египтянина Асим са само предположения…

— Намери го! — изсъска кардинал-епископът и очите му се впиха в очите на Де’Феши. — И го донеси тук.

— Ваше Превъзходителство — отвърна Де’Феши и кимна.

Размахът на пелерината му накара пламъкът на лампата да премигне. Чуха стъпките му надолу по коридора, после затварянето на вратата.

— Де’Феши трябва да намери оригинала! — възкликна кардинал-епископът, повече на себе си, отколкото на архивиста. — Ако този ръкопис попадне в неподходящи ръце…

— Това не трябва да се случва.

— Нито дума! Нито дума на никого!

Очите на кардинала се стрелнаха към рафтовете, които покриваха стената от пода до тавана, изпълнени с пергаменти, ръкописи, документи, писма и карти. Той скръсти ръце и с думите „О, Господи Боже, помогни ни да намерим папирусовия ръкопис“ остави архивиста сам с неговия страх и с димящата лампа.

Надпис на гробница

Манастир „Лис“

1146 г. сл.Хр.

„HIR:HUILIR:SIRA:RUTOLFR

Тук лежи Сира Рудолф“

От Codex Snorri

1240 г. сл.Хр.

„Благородни Пазителю,

ти, който разгада тайните на руните, ти единствен ще откриеш руническия камък в последната гробница на руническата роза, където лежи епископ Рудолф.“

Исландия, 1241 г. сл.Хр.

В нощта, когато дойдоха да го убият, той дълго време стоя на двора. Съзерцаваше звездите. Усещаше нещо дълбоко в себе си. Предчувствие. Той потрепери от студения северен вятър. Бе седял около час в горещия извор, след което се подсуши и облече. Парата от извора блестеше на лунната светлина. Блещукащите отблясъци му напомниха за северното сияние. Той прокара пръсти през сивата си брада и изрита туфа увехнала трева с ботуша си. Как мразеше това леденостудено чувство, проникнало в душата му. Имаше толкова много работа за вършене. Възрастта му още не го тревожеше; чувстваше се пъргав и бърз като агънце. Падаща звезда прониза нощното небе. Това поличба ли беше? Зачуди се. Пое дълбоко дъх, изпълни дробовете си с мраз и го задържа вътре. Някъде във фермата излая куче. В конюшнята изпръхтя кон.

Светът отново притихна.

— Така, така — промърмори той на себе си. — Така, така.

Той влезе вътре и изкачи стълбите със скърцащото седмо стъпало. Затвори вратата на спалнята зад гърба си и седна на леглото, върху овчите кожи, които прислужницата бе изтупала и сгънала. И така заспа, все още облечен, главата му опряна в грубото дърво на фронтонната стена.

Цвилят коне.

Силни викове.

Дървена порта се отваря, скърца, затваря.

Някой изкрещява име. Неговото име.

Звуците се вплетоха в сънищата му. Клепачите му потрепнаха. Той се събуди и веднага скочи, но трябваше да се хване за рамката на леглото, за да не падне. Чу викове и кучешки лай. Идваха отвън. Той погледна през шпионката. Из фермата бродеха въоръжени мъже. На светлината на факлите видя Гисур. Лицето му застина. Гисур! В момент на привързаност той бе позволил дъщеря му Ингибьорг да се омъжи за това долно псе. Това ли беше нещото, което го бе човъркало? Двамата с Гисур бяха стари врагове. Но това?

Все пак какво можеш да очакваш от страхливец, който служи на норвежкия крал?

Сърцето му препускаше, но той не искаше да се отдава на страха си. Смъртта не би го взела в такава нощ, каза си той, такава спокойна, тиха есенна нощ.

Той отвори гардероба до стената и зарови ръцете си в тежките дрехи. След секунда пръстите му намериха ключалката на тайното отделение. Отключи го. Ръцете му се обвиха около пергаментовите свитъци. Това не бива никога да попада в ръцете на Гисур и норвежкия крал! Внимателно пъхна свитъците под кожения си жакет, тихо слезе по стълбите и излезе в двора. Под прикритието на мрака, той обиколи стените на сградите и стигна къщата на свещеника Арнбьорн.

Свещеникът седеше в леглото си, овчата му кожа бе придърпана до брадичката. Когато позна вожда, той издаде силна въздишка на облекчение.

— Кой…

— Гисур и неговите хора!

— Гисур! — Свещеникът се прекръсти и скочи от леглото. — Трябва да се скриеш! Знам къде! В мазето. В оня килер…

— Но първо трябва да се закълнеш, че ще ми помогнеш!

Думите прозвучаха странно. Успокояващо. Повелително. Смело. Той извади пергаментовите свитъци.

— Арнбьорн, чуй думите ми!

Устата на Арнбьорн бе полуотворена. Дишаше тежко, сърцето му препускаше.

— Слушам.

Той му подаде свитъците. Известно време и двамата ги държаха.

— Ако на зазоряване вече не съм между живите, Арнбьорн, ти ще бъдеш натоварен с мисия. Мисия, която е по-важна от собствения ти живот.

Свещеникът кимна мълчаливо.

— Трябва тайно да занесеш тези свитъци на Тордур Пелтека. — Той прониза свещеника с поглед. — И не бива никога да казваш нито дума за това. Никога! Нито дума! На никого! Разбираш ли?

— Какво да кажа на Тордур?

— Той ще разбере.

Тордур бе следващият Пазител в Исландия. Ако имаше човек на тази земя, на когото можеше да се довери, това бе Тордур Пелтека, синът на неговия брат.

Той пусна свитъците.

— Пази ги с живота си! Дори ако някой извади очите ти… — свещеникът ахна и отстъпи крачка назад, — … ти не бива да даваш свитъците на никого или да казваш, че са в теб; не бива дори да признаваш, че знаеш за тях! Можеш ли да се закълнеш, Арнбьорн, в името на Бог?

Свещеникът се поколеба за момент, несъмнено представяйки си как някой вади очите му. После отвърна:

— Разбира се!

— Доверявам ти се, приятелю. Върви с мир, Арнбьорн!

След тези думи той обърна гръб на свещеника и изчезна в нощта. Мракът бе студен. Той чуваше виковете на хората на Гисур, докато те претърсваха фермата, чуваше цвиленето и риенето на конете, виенето на кучетата и гневните протести на работниците му, възмутени от поведението на мъжете. Той отвори тайната врата зад бараката със сечивата, която водеше до един от проходите към мазето. Приведе се ниско и се затича по тесния проход в непрогледния мрак, опипвайки каменните стени с ръцете си. След десет или дванадесет метра той се блъсна в дървена врата. Проклятие! Затършува за ключовете, отвори вратата и влезе в килера. Въздухът миришеше на царевица, мъх и заквасена медовина. Той се промуши зад няколко бъчви с царевица, които бяха изправени до стената. Знаеше, че няма да се откажат, докато не го намерят.

Когато го намериха, те нададоха радостни викове, изритаха бъчвите настрани и го извлякоха от скривалището му. На светлината на факлите им той видя, че бяха петима. Разпозна Арни Сърдития и Симон Възела. Но Гисур не бе с тях. Страхливец.

След това видя свещеника Арнбьорн в тъмния коридор зад тях.

— Господарю — изкрещя уплашеният свещеник, — те се заклеха, че ще бъдат милостиви към теб.

— Така да бъде — рече той, но толкова тихо, че свещеникът нямаше как да го чуе.

— Дръж си езика, отче — заповяда Симон Възела.

— Гисур обеща да пощади живота ти! — продължи Арнбьорн. — Каза, че няма как да се сдобрите, ако не се срещнете лице в лице…

Свещеникът млъкна, осъзнавайки, че е бил измамен, за да предаде своя вожд.

Един от мъжете се изсмя.

— Къде са пергаментите? — попита Симон Възела.

— Къде си ги скрил? — извика Арни Сърдития.

За кого го вземаха?

Симон Възела пристъпи към него.

— Знаеш, че ще ги открием, старче! Дори ако трябва да разрушим фермата греда по греда!

Известно време те продължиха да го заплашват, но накрая изгубиха търпението си.

— Удари го! — рече Симон Възела на Арни Сърдития.

Воините погледнаха към него.

— Говори! — изкрещя Арни Сърдития.

Чувстваше единствено дълбок покой, идващ от знанието, че животът му бе към своя край. Богат и драматичен живот, от който не можеше да се отрече. Живот, който не се различаваше особено от живота на мъжете, които бе описвал в своите саги.

— Никой няма да удря! — рече той със спокоен глас. — Eigi skal hoggva.[4]

— Удари го! — повтори Симон Възела.

Той не се страхуваше. Но искаше да умре с чест. Не искаше да напусне този свят с лице, обезобразено от удар с брадва или меч. Острие през сърцето бе един по-благороден начин да умреш.

— Никой няма да удря — повтори той властно и се взря в очите на своите палачи.

Арни Сърдития бе първият, който замахна. Мечът му преряза артерия. Кръвта шурна с голяма сила. „В мен все още се надига мъзга“, помисли си той докато падаше. Всички започнаха да го секат. От тунела чу хленченето на свещеника Арнбьорн. „Моля те, позволи му да спази обещанието си и да занесе свитъците на Тордур Пелтека“, помоли се той.

И така си отиде Снори Стурлусон, окъпан в собствената си кръв, заобиколен от врагове.

Рунически камък, дворец „Миерколес“

1503 г. сл.Хр.

„Торд изсече тези руни далече от земите на неговите предци отвъд бурни морета и непознати планини, през гори и над чукари ние пренесохме Свещения, когото сме родени да пазим.“

Ватикана, 1503 г. сл.Хр.

Папа Юлий зяпна с изумление новоназначения кардинал-епископ на Ватикана Джулиано Кастаня.

— Бъди така добър да повториш — каза той, — къде са папирусовите ръкописи?

— Ваше Преосвещенство, знам, че звучи напълно немислимо… но писмото бе донесено тази сутрин от пратеник на кралица Изабела. Както можете да видите по печата, то не е фалшификат.

Папата взе свитъка със счупения печат. Докато четеше, клатеше глава. Когато свърши, подаде писмото на кардинал-епископа.

— И това са папирусовите оригинали на Светите писания, които ние имаме само в коптски превод?

Кардинал Кастаня кимна.

— Същите папирусови свитъци, които твоят предшественик, Секундус, се опита да открие преди повече от четиристотин години? — попита папата.

— Да.

— Как тези документи са се оказали там?

— Това също е изумителна история — отвърна кардиналът.

Папата погледна нагоре към звездното кубе на Сикстинската капела.

— Наистина трябва да направим нещо с този таван — промърмори той, след което отново погледна към кардинала. — Ще бъде катастрофално, ако някой научи за това! Катастрофално за Църквата. За Ватикана. За света.

— Може ли да предложа едно смело решение на проблема?

Първа част

Ръкописът

„… и убиха трима свещеници и изгориха три църкви, а после се върнаха.“

Снори

„Рицарят от Ордена на тамплиерите е напълно безстрашен, защото душата му е защитена от бронята на вярата.“

Бернар от Клерво

„Руните ще отговорят правилно на всеки твой въпрос.“

Хавамал

Един свещеник е убит

Исландия, 2007

1.

Сира Магнус е мъртъв. Носи се с лице надолу в горещ извор, сякаш току-що си е поел дълбоко дъх, за да потърси нещо, паднало на дъното. Дългата му коса се е разпростряла като сив ореол във водата. Белите му ръце се надигат и спускат с вълничките.

— Магнус?

Гласът ми звучи тънък и слаб.

Дрехите му се издуват на повърхността на водата като водорасли. Монети, хвърлени от туристи, блещукат на дъното на извора.

Повтарям името му. Някъде грачи гарван.

Не мога да помръдна. Може би просто се опитвам да отложа неизбежното — това, че ще трябва да извадя тялото му от горещия извор и да погледна в безжизнените му очи.

Не е било нещастен случай. Изворът не е дълбок. Съвсем лесно е можел да излезе.

Някой го е убил. Някой е удавил Сира Магнус.

Коленича, хващам глезените му и го издърпвам от водата, която има слаба миризма на сяра. Тежък е. Дрехите му са прогизнали и капят. Когато го обръщам по лице, от устата му шурти вода. Опитвам се да намеря пулс, знаейки, че сърцето му е спряло да бие преди доста време. Лицето му е червено и разплуто. Очилата му ги няма. Очите му са широко отворени. И празни.

— О, Магнус — прошепвам аз, — какво са ти причинили?

Или може би само си го мисля. Взимам ръката му в своята. Треперя. Вода се стича от брадата му. Дрехите му са залепнали за слабото му тяло.

Кръглият извор е заобиколен от неравни скали. Тук-там непокорни растения са си пробили път към слънцето през цепнатини. Порив на вятъра пронизва тишината на пустинния пейзаж като вопъл на мъртвец.

Пускам ръката му и се обаждам в полицията.

2.

Докато чакам полицаите, изтичвам до къщата да видя дали са откраднали ръкописа.

Вратата е била оставена широко отворена. Прекосявам бързо коридора, след това минавам през дневната и накрая влитам в кабинета му. Точно тук седяхме снощи, докато разглеждахме деликатния пергамент. Codex Snorri. Старинна колекция от кодове, текстове, карти и окултни символи. Беше почти два часа сутринта, когато най-накрая решихме да си лягаме. Помня колко внимателно той сложи ръкописа в чекмеджето на бюрото си и го заключи. Държеше ключа на връзката с ключове, закачена на колана му.

Ключът и цялата връзка сега висят от ключалката на отвореното чекмедже.

Кодексът[5] Снори го няма.

Някой е откраднал тази древна колекция от текстове.

Мога съвсем ясно да си представя как се е случило. Държали са главата му под водата. Заплашвали са го. Накрая той се е предал. Казал им е къде е ръкописът. Разбира се. Аз бих направил същото. Един от тях е изтичал до къщата. Когато се е върнал при останалите с кодекса, копелетата са натиснали главата му под водата, докато той се е борил и гърчил. Накрая е спрял да диша, а тялото му се е отпуснало. После просто са го оставили във водата, като всеки друг труп.

В горещия извор на Снори Стурлусон.

3.

Сирените разкъсват тишината.

Ято гарвани излита и се скрива зад билото на остър хълм. Logregla и sjukrabillin — полицията и линейката — пристигат с такава скорост, че се чудя, да не би да са се състезавали от Борган. Може би са набрали толкова висока скорост, че вече не им се спира. Очевидно не знаят, че от часове обаждането не е спешно.

Махам на полицейската кола и на линейката, соча им към пътеката, водеща до извора. Сини светлини просветват. Сирените изскимтяват и млъкват, първо едната, после другата. През предните стъкла виждам лицата им: скептични, очакващи, объркани.

Сира Магнус?

Мъртъв?

В горещия извор на Снори?

Убит?

Не могат да повярват. Рейкхолт се намира в една от най-спокойните и тихи точки на света. Последното убийство в Рейкхолт се е случило преди 766 години. Една нощ през септември 1241 г. Снори Стурлусон бил убит от хората на Гисур Торвалдсон, по заповед на краля на Норвегия Хакон Хаконсон.

В настоящия момент аз съм единственият човек, който знае, че между двете убийства има връзка.

Откритието

1.

Сира Магнус бе свещеник. Той спасяваше изгубени души. Аз самият съм археолог и моята работа е да спасявам миналото от забрава.

Нека ви върна два дни в миналото. Нека превъртя лентата назад до събота сутринта:

— Открих нещо нечувано, Бьорн!

Когато пристигнах в Рейкхолт, старото исландско кралство на Снори, Сира Магнус стоеше под слънчевите лъчи, усмихнат и изпълнен с трепетно очакване. Когато затворя очи, аз все още го виждам през предното стъкло на колата си — развълнуван и съвсем жив. Спрях колата. Сира Магнус отвори вратата ми. Прегърнахме се смутено, както се прегръщат мъже, които се страхуват да покажат какво огромно уважение изпитват един към друг.

— Благодаря ти, че дойде, Бьорн. Благодаря ти. Няма да съжаляваш!

— Кога смяташ да ми кажеш какво си открил?

— Скоро, Бьорн, скоро.

Запознахме се преди три години на междуотраслов симпозиум, посветен на вожда и автор на саги Снори Стурлусон. Сира Магнус изнесе реч за приликите между Снори и Сократ в ролята им на просветители и мъдреци, единият в средновековна Исландия, другият в древна Елада. Аз прочетох доклад за трудните взаимоотношения между Снори и Хакон Хаконсон, който станал крал на Норвегия през 1217 г. след победата на биркебейнерите в гражданската война.

Така станахме приятели.

Преди седмица той ми се обади по телефона и ме покани да му гостувам в Исландия. Нямах време. Обясних му, че съм изключително зает с разкопките на кралската ферма на Харалд Светлокосия в Кармой. Но той сякаш не ме слушаше. Аз трябвало да дойда, защото бил открил нещо. Нещо историческо. Ако не го познавах толкова добре, щях да реша, че бе откачил. Но Сира Магнус бе разумен, уважаван свещеник в селска енория, който рядко губеше своето хладнокръвие.

— Какво си намерил?

Аз крачех зад Сира Магнус с куфар в ръка, докато той вървеше по пътеката, водеща до Снорастофа, изследователския център, разположен между църквата и музея. Походката му бе много специфична; той се поклащаше така, сякаш краката му бяха твърде къси за тялото. В огромния паркинг имаше само две коли: BMW-то 4×4 на Сира и колата, която аз бях наел.

— Кодекс! Сборник с документи…

— Какви документи?

— Изписани на най-фината, най-меката телешка кожа! Сборник с тайнствени текстове, стихове, карти, упътвания, символи и кодове.

— От кой век? Кой е автор на текстовете?

— Търпение, приятелю, търпение!

Сира Магнус винаги говореше бавно. В такт с метронома на душата, както казваше самият той.

— Но защо се обади точно на мен?

— Това, скъпи Бьорн, е очевидно.

Не знам дали имаше предвид, понеже бях негов приятел, или говореше за един инцидент отпреди няколко години. Аз бях норвежкият инспектор при едни археологически разкопки, при които бе открит Кивотът на свещените тайни, златно ковчеже, съдържащо ръкопис, който донякъде прослави името ми в академичните среди.

Сира Магнус отключи вратата на апартамента за гостуващи учени, където щях да прекарам нощта. Оставих куфарчето си на пода в коридора. След това го сграбчих за ръката, завлякох го в дневната и го бутнах да седне в един стол.

— Ето. Сега ми кажи!

Лицето му, ако не броим козята брадичка и паяжината от бръчици, бе като лицето на малко дете. Бавно и тържествено, сякаш се приготвяше да изнесе проповед, той прочисти гърлото си и каза:

— Позволи на своя приятел да разкаже историята си хронологично.

— Ох, давай.

— Всичко започна преди около две седмици. В енорията имаше смъртен случай. Възрастен, парализиран господин. Така че смъртта не бе неочаквана. След погребението бях помолен да помогна на семейството, което се бе грижело за стареца, с каталогизирането на богата колекция от документи. Приживе старецът бе обсебен от генеалогията. Родословни дървета. Колекцията му от документи съдържаше всичко възможно, от доклади за съвременни изследвания и статии до исландски родословни дървета и ръкописи. Съпрузите от фермата, където живееше старецът, са много активни богомолци. Освен това са мои приятели. Те бяха неговите наследници. Помолиха ме да им помогна във връзка с исландската компания deCODE, която прави генетични изследвания, свързани с развитието на биофармацевтичната медицина. От компанията им предложили да закупят колекцията от документи.

— За какво са им?

— Исландия разполага с най-богата генетична банка на света. Генеалогичната история на повечето исландци може да бъде проследена до времената, когато Исландия е била заселена. Предполагам, че от deCODE се надяват колекцията на стареца да им разкрие непознати досега семейни връзки. Моят приятел искаше някой експерт да изследва документите, да не би компанията да купи нещо, чието място е в колекцията от ръкописи в Рейкявик.

— И какво откри?

— Колекцията е уникална. Наистина уникална! Древни книги. Писма. Пергаменти. Ръкописи. Някои са толкова стари, че едва не се разпаднаха в ръцете ми. Карти. Документи за прехвърляне на имоти. Сред всички тези книжа намерих и справочник на семейство Стурлунг, родословното дърво на Снори, от 1453 г.

Опитах се да вмъкна въпрос, но той вдигна ръка, за да ме спре.

— Точно когато се канех да прибера всички пергаменти, забелязах подутина в кожения вързоп… — Той се прокашля виновно. — Така че разрязах потъмнелия шев, за да видя какво има вътре.

— Какво си направил?!

— Чуй ме! Вътре намерих един още по-древен текст.

— Разшил си вързопа?

— Всички пергаменти във вързопа бяха пришити един към друг, като книга. Кодекс.

— Да разшиеш нещо толкова антично си е чист вандализъм. Би трябвало да знаеш това.

— Знам, че направих нещо ужасно, Бьорн.

— Безспорно! Трябваше да оставиш на куратор да отвори кожения вързоп.

— Има и още.

— Още? Това, че си разшил вързопа, е достатъчно лошо.

— Още нещо, свързано с текста.

Очите му изведнъж се разфокусираха, сякаш виждаха нещо, което не беше пред тях.

— Нещо, свързано с думите, с ръкописа, с геометричните знаци…

— Какво си направил?

— Знаеш, че съм почтен и праведен свещеник!

— Магнус, какво си направил?

Той ме погледна, изпълнен със срам.

— Скрих пергаментите под сакото си и ги отнесох у дома. — Очите му се вдигнаха от пода и срещнаха моите. — Откраднах ги, Бьорн.

2.

По-късно тази вечер, след като леденият вятър се спусна от планините и започна да думка по прозорците, Сира Магнус ми показа кодекса. Бяхме седнали от двете страни на сцепена маса в една от дневните на апартамента му, който се намираше на един хвърлей разстояние от Снорастофа.

Ясно виждах, че лицето му е разкривено от болка.

— Какво те тревожи? — попитах.

Той унило поклати глава.

— Чувстваш срам поради това, че си откраднал пергаментите?

— Не само това. Аз… нищо. Не сега. Може би някой друг път.

От едно заключено чекмедже на бюрото си Сира Магнус извади кутия, обвита в кафява хартия и страници от вестници. Той разкъса обвивката на кутията и ми подаде ръкописа. Колекцията от пергаменти изглеждаше изненадващо добре запазена. Прокарах пръстите си по златистата танинова кожа.

— Какво е това? — прошепнах аз по някаква причина и, без да чакам отговор, бавно и изключително внимателно отворих кодекса.

Първите пет страници бяха изписани с руни. Следващите няколко бяха изписани с латински букви върху по-светла кожа. В кожата бяха надраскани три символа: египетски анкх[6], руна на Тир[7] и християнски кръст.

На следващата страница имаше две карти: една на южна Норвегия и една на западна Исландия.

И пентаграм.

— Свещена геометрия — каза Сира Магнус.

Само това ни трябваше.

— Да ти кажа честно — отвърнах аз търпеливо, — никога не съм бил сигурен дали свещената геометрия е мит или наука.

— Или нещо средно между двете…

— Ти си свещеникът.

В университета веднъж бе говорил гост лектор, който бе успял да убеди дори един заклет скептик като мен, че предците ни са били повлияни от древногръцките и древноегипетските представи за математика, астрономия, география и геодезия — дисциплината, която допълва картографията. С помощта на сателитни снимки и карти той ни бе показал как много средновековни свещени места и забележителности са разположени съобразно географски, геометрични и математически закономерности.

Но все пак…

Сира Магнус разлисти страниците и посочи ръкописните латински букви.

— Виж. Това писмо се нарича Каролингийски минускул. На него са базирани нашите модерни букви. Това е едно епохално събитие в историята на калиграфията.

Хвърлих му поглед, който знаех, че ще го раздразни, особено след като трябваше да премине през дебелите стъкла на очилата ми. Сира Магнус посочи две малки букви на дъното на страницата и ми подаде лупа.

— Виждаш ли тези две букви „S“?

— Да.

— Тогава може би разбираш за какво говоря.

Но за съжаление не бях разбрал нищо.

— S. S.? И като прибавиш към това Каролингийския минускул? Бьорн? Още ли не разбираш? S. S. означава Снори Стурлусон[8]! Латинските букви са били изписани от Снори!

Изумен, аз отново погледнах към текста. Вятърът продължаваше да вие и бучи отвън, сякаш недоволен, че не го пускаме да влезе.

— Текстът е бил написан собственоръчно от Снори — продължи Магнус.

— Сигурен ли си?

— Не е ли невероятно, Бьорн?

Ако Сира Магнус беше прав, то кодексът бързо щеше да се превърне в историческа сензация. Парче от световната история. Снори не бе писал на ръка почти нищо. Обикновено бе диктувал. Заобиколен от писари, той бе съчинил своя опус от саги и митове за викингски крале и старонорвежки богове. Учените още водят разгорещени дискусии относно това дали една добавка в полето на един исландски maldagi[9] е била направена собственоръчно от Снори или от един от неговите писари.

— Фактът, че самият Снори е написал части от текста, а не е оставил това на своите най-верни писари, означава, че съдържанието му е изключително важно — каза Сира Магнус.

— Но защо Снори ще пришие свои пергаменти и текстове за един по-древен ръкопис, написан в руни?

— Само ако знаех отговора на този въпрос…

Продължихме да разлистваме пергаментите изключително внимателно.

— За какво става дума в този текст?

— Инструкции. Правила. Предсказания…

Той обърна една страница и попадна на стар исландски текст:

„Великият жрец Асим обяви, че ще дойде време, когато Пазителите ще върнат Свещения в неговия гроб под свещеното слънце, в свещения въздух, в свещената скала; и ще минат хиляда години и половината от тях ще бъдат потопени в поквара и разврат; и от голямото множество Пазители ще останат само трима и те ще бъдат верни, ще бъдат непорочни и техният брой ще бъде трима.“

— Какво означава това? — попитах аз.

— Нямам представа. Но поне буквите са четливи.

— Какво имаш предвид?

— В по-голямата си част текстът е напълно неразбираем!

— Чужд език?

— Част от текста е шифрована.

— …

— Невероятно, а?

— Шифър?!

— Да. Някои стихове и параграфи са шифровани.

Той осъзна, че ще имам нужда от известно време да осмисля това.

— Защо си толкова изненадан? Кодове и шифри са били използвани от хиляди години.

— Да, но… Снори? Ако е искал да напише нещо, което е било тайна, просто е трябвало да замаскира истинското значение.

Той отвори кодекса на последната страница и ми показа красиво изписан стих, заобиколен от елегантна обшивка. Опитах се да го прочета. Но дори за един относително умен доцент, който може да чете старонорвежки, текстът бе напълно неразбираем.

— Тридесет и три думи, разделени в шест реда — каза Сира Магнус. — Текстът е напълно неразбираем. Така че се опитах да открия колкото се може повече значения на числото тридесет и три.

— И какво откри?

— На толкова години е бил Исус, когато е умрял. Освен това тридесет и три е важно число в магическата нумерология. Тридесет и три е свещено число за масоните.

— Масоните не са съществували по времето на Снори.

— Точно така! Според мен това, че думите са тридесет и три, е един напълно случаен факт.

Той избухна в смях и разлисти ръкописа. Посочи текст, състоящ се от осемнадесет реда символи.

— Още безсмислици!

— Можеш ли да разбиваш кодове?

— Никак даже. Ти?

Поклатих глава.

— Но познавам човек, който може.

3.

Не мога да реша дали Терйе Льон Ерихсен е повече колега или приятел. Точно като мен, той е социална амеба. Освен това е лингвист и доцент в Института по лингвистика и скандинавистика към Университета в Осло. Работи върху изследователски проект, чиято цел е разделянето на старонорвежкия на норвежки, шведски, датски и исландски. С ръка на сърцето бих нарекъл Терйе гений по лингвистика. Разбиването на кодове е едно от неговите хобита. Когато беше на шестнадесет, той съвсем сам и без да се консултира с Томас Фелипес разгада кодовете, използвани в кореспонденцията между лежащата в затвора кралица на Шотландия Мери и нейните поддръжници.

Когато позвъних на Терйе и му обясних защо се нуждая от неговата помощ, веднага долових колко развълнуван бе той. Дума по дума, ред по ред, аз му прочетох шифъра на Снори. Сира Магнус ме гледаше с лукава усмивка, сякаш не вярваше, че някой наистина бе способен да разгадае средновековните кодове на Снори. Дори някой от моите гениални приятели.

4.

Спането без сънуване е почти като смърт, с единствената разлика, че се събуждаш. Има сутрини, когато отварям очи с душа, пълна със слънчева светлина и „Ромео и Жулиета“ на Прокофиев, свиреща от мобилния ми телефон.

— Страхотни новини! — изкрещя Терйе по телефона.

— Хмм? — изгрухтях, опитвайки се да изкашлям съня от гласните си струни.

— Разбих кода!

— Не ми казвай, че си се занимавал с това цяла нощ.

— Нямаш представа колко бе забавно!

— Забавно? — Притиснах телефона между ухото и рамото си и открехнах прозореца. Северноатлантическият вятър мигновено понижи температурата в стаята с около двеста градуса.

— Руническият код е праволинеен шифър C3. Цезар 3.

— Цезар 3?

— Шифърът на Цезар. Така наричат елементарния код, който Юлий Цезар използвал, за да обърка шпионите, когато пращал важни съобщения на своите генерали. Цезар заменял всяка буква с друга буква, която била на точно определен брой букви надолу по азбуката. C3 означава, че всяка буква в текста е заменена с буква, намираща се на четири места напред в азбуката. Така например A става D, B става E и т.н.

— Това означава ли, че имаш превод?

— Нали за това поиска моята помощ? Нека започнем с първия стих.

Той прочисти гърлото си и започна да чете:

„Търси отговора в сагата на кръста

защото числото е магическо

и числото е думата Господна

и числото ще намериш

в дървото на живота и изгубените племена

и броят на тайнствата ще ти покаже как да продължиш.“

— О — бе единственото, което успях да кажа.

— Не е ли страхотно?

— Ами… да.

— Не разбираш ли?

— Ами… не.

— Сагата на кръста…

— „Сагата на Светия кръст“. Последната сага, която Снори написал, преди да умре.

— Защото числото е магическо и числото е думата Господна. Думата Господна може да означава Десетте божи заповеди, например. Дървото на живота е препратка към Кабала и юдейския мистицизъм и означава проявлението на Бог на земята в десет стадия. И изгубените племена — какво друго може да означава това, освен десетте изгубени племена на Израел?

— Десет — казах аз, — числото десет, отново и отново.

— Бинго!

— А броят на тайнствата…?

— … е седем. Седемте тайнства. Сега разбираш ли?

— Съвсем не.

— Предполагам, че за теб е твърде рано сутринта. Колко е часът в Исландия? Текстът ти дава две числа — десет и седем!

— Да, това разбрах. Но после какво?

— Бьорн, ти наистина изключително бавно мислиш! За да разбереш посланието, трябва да търсиш в „Сагата на Светия кръст“, използвайки някаква комбинация от числата десет и седем.

— Комбинация от десет и седем?

Последната сага на Снори Стурлусон е най-слабо познатата и най-малко изследваната. Тя е написана като приказка или басня, което кара много учени да се съмняват дали наистина Снори я е написал. В сагата се разказва за тайнствения крал на викингите Бард, който заминал на пътешествие в Светите земи и откраднал кръста на Исус. Когато се върнал в Норвегия, той засадил кръста и скоро на мястото поникнала гора от кръстове. След това Снори описва как Норвегия била опустошена от кръстоносци, рицари тамплиери, членове на Ордена на хоспиталиерите и войни на папата. Смята се, че Снори написал „Сагата на Светия кръст“ през 1239 г., малко след като посетил Норвегия за втори и последен път. Той избягал от страната заради борбата за власт между Ърл Скуле и Хакон Хаконсон. Така са живели — и умирали — в онези времена.

Комбинация от десет и седем.

— А другият текст? — попитах аз.

— Също толкова непроницаем. Разшифровах го, но не съм имал време да го анализирам и интерпретирам. Текстът трябва да е бил написан за читатели, които могат да разберат препратки, които ние не разбираме.

Терйе зачете своя предварителен превод:

„Благородни Пазители,

вие, които четете тези свещени руни,

вие единствени знаете, че свещената руническа роза на

Асим

и тайните мистични руни на църковния кръст

ще ви заведат до свещената гробница

и най-свещения от всички

лежи в първото отделение.

Благородни Пазители,

вие, които разгадавате мистериите на символите,

вие единствени ще намерите руническия камък

в последния гроб на руническата роза,

където лежи епископ Рудолф.

Благородни Пазители,

вие, които знаете тайната история,

вие единствени знаете, че руническият камък

ще ви разкрие мистичните символи на руните,

хармония, картината зад олтара.“

5.

— Аз съм ужасен човек!

Сира Магнус още не се бе разбудил напълно. Когато нахлух с преводите на Терйе, той седеше до кухненския прозорец и пиеше кафе. Изглеждаше ужасно. Както много от нас, той се бе поддал на меланхолията и самосъжалението. От опит знаех, че когато човек е в такова настроение, той не бива да бъде насилван да прави каквото и да било. Аз си налях малко от току-що свареното кафе, което бе пълно с недосмлени зрънца, и седнах на кухненската маса.

— Слушай — казах аз, пъхайки захарна бучка в устата си, — това, което ти наричаш кражба, не е нищо повече от временно заемане на пергаментите. И всичко това в името на науката.

Въздишката му бе тежка като Деня на Страшния съд.

— Магнус, утре ще отида в института и лично ще регистрирам откритието. Те ще проявят разбиране. Така този товар ще бъде смъкнат от сърцето ти.

— Наистина ли вярваш, че милостивият дар на прошката няма граници?

— Приятелю…

— Не ме познаваш толкова добре, колкото си мислиш. Има още. Аз…

— Кажи ми тогава. Не може да е нещо толкова ужасно!

— Трябва да дадем кодекса на института.

— Разбира се. Когато двамата с теб свършим работата си с него. Аз ще говоря с тях. След това както институтът, така и Господ Бог, могат да теглят чертата под това, което си направил.

— Бьорн… поканих и други хора да дойдат. Утре.

— Какви хора?

— Изпуснах се. Разприказвах се твърде много.

— Кой ще дойде?

— Експерти. От института „Шимър“. Искат да изследват пергаментите.

— Казал си на института „Шимър“?

Бях имал вземане-даване с института „Шимър“ след вълнуващото откритие на Кивота на свещените тайни в едно поле близо до манастира „Верне“ в Йостфол. Това е един от водещите теологични изследователски центрове в света, който се намира в една скалиста пустиня в Близкия изток.

— Сега не ми се навлиза в подробности. Може би по-късно. Но от института са изпратили хора.

— Тогава по-добре да започваме веднага! Не бива да им даваш кодекса!

— Те просто искат да го разгледат.

— Така казват. Ще ти предложат цяло състояние за него.

Той понечи да отвърне нещо, но само поклати глава.

— Имам новини, които ще подобрят настроението ти.

Аз му показах страницата с превода на Терйе на текста, който бе успял да разшифрова през нощта. След това му го прочетох. Посочих препратката към „Сагата на Светия кръст“.

— Проклет да съм! — възкликна той. След това глътна остатъка от кафето си и изплю недосмлените зрънца. — Хайде! Имаме работа за вършене!

Преводът на Терйе на кодирания текст бе развълнувал Сира Магнус толкова силно, че трябваше да подтичвам след него, за да не изостана. Магнус отключи тежка метална врата в един от страничните коридори на Снорастофа, двамата прекосихме църквата и слязохме в музея, който се намираше в мазето.

Оригиналният ръкопис на „Сагата на Светия кръст“ бе изложен в стъклена витрина в дъното на музея. Сира Магнус отвори витрината и извади ръкописа.

— Снори написал сагата скоро след като се опълчил срещу крал Хакон, избягал от Норвегия и се върнал в Исландия — каза той.

— Текстът е спорен.

— Всичко, което Снори е писал, е спорно. Събитията, които той описва, са се случили преди векове. Може би досега сме възприемали разказите му погрешно. Не е ли възможно Снори да се е опитвал да ни каже нещо — без да го казва направо?

Сира Магнус пренесе книгата до една продълговата маса и се наведе над него. Той посочи трите символа: анкх, руна на Тир и кръст.

— Същите символи, които са изписани в кодекса. Виждаш ли текста в полето? Кратките допълнения встрани от основния текст? Същият почерк като в кодекса на Снори! Основният текст, инициалите и цветните илюстрации несъмнено са работа на писари. Но не е ли възможно самият Снори да е изписал добавките в полето? По правило, когато ръкописът се преписва, те се пропускат. Писарите, които преписват оригиналите, обикновено решават, че написаното в полетата не е важно.

6.

Двамата със Сира Магнус прекарахме целия ден и по-голямата част от вечерта, четейки оригиналния ръкопис на „Сагата на Светия кръст“. Четяхме го бавно и методично, дума по дума, буква по буква. Ако има едно нещо, което да обединява всички учени, то това е търпението. От време на време аз се обаждах на Терйе за съвет. Често се случваше Сира Магнус да възкликне от удоволствие, сочейки някоя красиво изписана буква или прекрасна алитерация.

— Виж! — извика той внезапно. — Текстът в това поле споменава Тордур Пелтека.

— Кой?

— Племенникът на Снори. Той обединил всички исландски вождове и станал толкова влиятелен, че крал Хакон трябвало да го повика в Норвегия, където Тордур се напил до смърт.

В друго допълнение се споменаваше за „свещената пещера“. Остатъкът от изречението бе изтрит с такава сила, че кожата бе станала почти прозрачна.

Свещената пещера?

7.

Беше почти девет часа, когато най-накрая успяхме да разбием кода.

Както обикновено, Терйе се оказа прав. Ключът за разбиването на кода бяха числата десет и седем. Започнахме от първата буква и след това заменихме всяка десета буква от основния текст със седмата буква надолу по латинската азбука, използвайки метода на Цезар. Така разкрихме следното послание:

„Числото на звяра

показва пътя

по лицето на скалата

от Льогберг до Скалдбрейдур.“

Глас от гроба

1.

— Значи вие сте открили тялото на Сира Магнус?

Старши полицейският инспектор от Боргарнес изглежда така, сякаш е бил отхранен с развалена риба и рибено масло с изтекъл срок на годност. Всичко в него, очите, косата, кожата и гласът, е сиво и безцветно. Той седи зад подреденото си бюро, върху което грее снимка на госпожата и младшия старши полицейски инспектор, прегърнали малък пудел, който несъмнено се казва Бонзо. Инспекторът нетърпеливо потропва с пръст върху папката, отворена пред него.

— Да — отвръщам аз.

— Пълно име?

— Бьорн Белтьо.

— Норвежец?

— Да.

— Коя година сте роден?

— 1968.

— Професия?

— Археолог. Доцент в Университета в Осло.

— Каква работа сте имали в Снорастофа?

— Работих със Сира Магнус върху изследователски проект.

— Откъде сте сигурен, че неговата смърт е възникнала в резултат на убийство?

— Защото го открих да лежи мъртъв в горещия извор.

— Може да му е прилошало.

Старшият инспектор не е готов да приеме, че един добродушен божи служител може да бъде убит в Рейкхолт. Рейкхолт не е голям град. Малкото хора, които живеят в него, са мирни и праведни. Само туристи и учени посещават това изолирано от цивилизацията място, с неговата красива църква, музей и това, което е останало от фермата на Снори.

— Откраднали са нещо — казвам аз.

Той изучава лицето ми, което е бяло като тебешир. Очите зад дебелите стъкла на очилата ми са червени. Аз съм късоглед и нервен. Освен това съм неудобство за старшия инспектор. Виждам, че той не иска Сира Магнус да е бил убит. Едно убийство ще му дойде в много.

— Какво са откраднали? — пита ме.

— Древен ръкопис.

— Искате да кажете, че Сира Магнус е бил убит заради някакъв ръкопис?

— Не просто някакъв ръкопис. Codex Snorri.

— Какво е това?

— Колекция от пергаменти с текстове, датиращи от единадесети до тринадесети век.

Тишина.

— Написани от Снори?

Мускулен спазъм във веждата на старшия инспектор.

— Дълга история.

Чайка прелита край прозореца отвън, след това се спуска стремително към земята, търсейки нещо за ядене.

— Доколкото знам, ръкописите на Снори се пазят в исландската колекция от ръкописи на института „Арни Магнусон“ в Рейкявик — казва инспекторът.

— Не всички. Някои. Има други ръкописи в Копенхаген, Упсала, Утрехт.

— И един в Рейкхолт, в къщата на Сира Магнус?

— Той го откри едва преди няколко седмици.

— А това откритие бе ли оповестено?

— Днес. Затова отидох в Рейкявик. Преди да го намеря убит.

— Според вас кой е откраднал ръкописа?

— Същите хора, които са го убили.

— Защо са го откраднали?

— За да го продадат, предполагам. Ръкопис от Снори би бил изключително ценен за всеки колекционер.

— Разбирам.

За щастие в момента полицаи от Рейкявик пътуват насам. Мисля си, че старши полицейският инспектор не желае да се замесва в разследване на убийство и изчезване на национално съкровище.

— Проектът, върху който сте работили… — започва той.

— Доста е сложно.

— Опитайте все пак.

— Работихме върху теорията, че Снори е оставил тайни инструкции в текстовете си.

— Тайни инструкции?

— Кодове. Карти. Свещена геометрия.

— Разбирам.

Няма никаква представа за какво говоря.

— Предполагаме — обяснявам аз, — че Снори е знаел, че предците ни са построили голям брой църкви, манастири, ферми, крепости, съобразно свещен геометричен порядък, основан върху питагорейската и неоплатониската философия и математика.

В собствените ми уши думите ми звучат така, сякаш смисълът им се е изгубил някъде по пътя между мозъка и езика ми.

— Нашите предци са използвали тези древни науки във всичко, от съставянето на карти, до строенето на викингски кораби и дървени църкви.

Воал от неверие се е спуснал пред очите на инспектора. Той спира да пише. Може би така е по-добре. Има много неща, които не му казвам. Има много неща, които не мога да му кажа. Защото не знам. Защото не разбирам. Не казвам нищо за кода, който вчера вечерта двамата със Сира Магнус успяхме да разбием. Понякога е по-добре да не казваш цялата истина.

— Аз не съм археолог — казва старшият инспектор. — Нито съм историк. Разбирам, че подобно откритие може да бъде много вълнуващо за вас, експертите, но на мен ми изглежда повече от невероятно някой да убие за него.

Този път аз мълча. Точно тази мисъл ми бе хрумнала и на мен.

Прекарвам следващия час и половина в опити да му обясня, но ставам все по-сигурен, че това, което му казвам, повече го обърква, отколкото му помага да разбере за какво говоря. Въпросите му са съвсем неадекватни. Убеден съм, че не разбира по-голямата част от това, което му казвам. Всъщност същото може да се каже и за мен.

По средата на разпита пристига детектив от Rikislogreglustjorinn, както наричат полицията тук в Исландия. Той хвърля прозрачен найлонов плик на масата пред инспектора. Очилата на Сира Магнус, които момчетата на старши инспектора не бяха успели да намерят на дъното на горещия извор. Инспекторът е обиден. Двамата влизат в съседния кабинет. Чувам разгорещения им разговор през стената. После се връщат и разпитът продължава. Детективът от столицата сяда до прозореца. Няколко пъти ме поглежда така, сякаш не е сигурен дали не ми хлопа дъската. След известно време ме пита къде съм бил по времето, когато Сира Магнус е умрял. Казвам му, че съм бил с професор Тран Сигурдсон в Института „Арни Магнусон“ в Рейкявик.

Веднага след това ме извеждат от стаята и ме вкарват в килия. Арестуват ли ме? Седя в килията четиридесет и пет минути, преди да се върнат. Едва сега детективът от Рейкявик се ръкува с мен и ми се представя. Когато исландец казва името си, то звучи така, сякаш устата му е пълна с мраморни топчета.

— Просто трябваше да проверим, че сте този, за когото се представяте, и да потвърдим вашата история.

— Мислили сте, че аз съм удавил Сира Магнус?

Нито един от двамата не ми отговаря. Най-накрая старшият инспектор казва:

— Моят колега от Rikislogreglustjorinn реши, че трябва да бъдете третиран като заподозрян, за да можете да разполагате с правата на заподозрян…

Думите са изпълнени с негодувание. Високопочитаният старши инспектор, блюстител на реда и уважаван член на обществото току-що е бил пренебрегнат от по-висш полицейски служител от столицата. Донякъде му съчувствам. Балансът на силите се е променил. Сега старшият инспектор е на моя страна. Двама срещу един.

Разпитът продължава. Казвам им дори по-малко от малкото, което знам. Старшият инспектор и детективът си водят бележки. Виждам как си записват някои ключови думи и фрази с напълно очевидна липса на интерес и скоро осъзнавам, че полицията в Боргарнес и Rikislogreglustjorinn никога няма да могат да проследят всички нишки, които двамата със Сира Магнус започнахме да разплитаме.

Значи трябва да го направя аз.

2.

Когато се връщам в Рейкхолт, вече се е свечерило.

Полицаите са завързали жълти пластмасови ленти с logregla, изписано върху тях около апартамента на Сира Магнус. Лентата пърха на силния северен вятър. Известно време стоя и я слушам. След това слизам при горещия извор.

Полицейските коли са изчезнали. Линейка е откарала Сира Магнус в института по съдебна медицина в Рейкявик. Патолозите там ще го нарежат на малки парчета, за да открият какво го е убило.

Но журналистите все още дебнат. Надушват кръв. Репортер от телевизия Stod 2 говори в микрофон, окъпан от светлините на две камери. Журналисти и фотографи от Morgunbladid, Frettabladid и GV кръстосват сцената на престъплението. За щастие не ме забелязват. Кръжат около горещия извор нетърпеливо и безцелно.

И през цялото време аз виждам Сира Магнус пред себе си. Опитвам се да разбера, да намеря обяснение. Накрая тръгвам към апартамента в Снорастофа.

3.

Веднага разбирам, че някой е бил там.

Апартаментът е точно толкова подреден, колкото когато излязох. Но имам чувствителен поглед. Знам точно къде и как оставям принадлежностите си. Като лаптопа ми, например. Бележките ми. Десният чорап с дупката на петата.

Някой е бил тук и е разглеждал вещите ми. Но не е взел нищо. Освен моето спокойствие.

Разбира се, може да е била полицията. Възможно е в Исландия да имат правото да претърсват апартамента на главния заподозрян, без да му казват. Но не бих изключил възможността да са били убийците на Магнус.

Обикалям апартамента, за да съм сигурен, че съм сам. Дърпам завесите. Поглеждам под леглото и в гардеробите. Проверявам мобилния си телефон на нощното шкафче. Имам две съобщения. Едното е гласова поща, другото е снимка. И двете са от Сира Магнус. Гласовата поща е записана в 13:42 часа, точно преди неговата смърт.

— Здравей, Бьорн, аз съм — казва гласът от гроба. Звучи развълнуван и напрегнат. — Онези чуждестранни експерти, за които ти казах… от института „Шимър“… в момента вървят към мен от паркинга. Доста голяма компания. Ще ти изпратя снимка. — Той се засмива нервно. — Ти познаваш някои от техните хора — разпознаваш ли някого? Просто ми се стори, че… О, не знам. Просто исках да знаеш. До скоро.

Снимката не е с много добро качество и е направена през прозореца на дневната, онзи с изглед към паркинга. На заден фон виждам возило 4×4. Към къщата вървят четирима мъже. Единият е голям колкото външна тоалетна.

Старшият инспектор ми казва, че е твърде късно, за да предприеме нещо във връзка с новата информация по случая. Ще дойде утре рано сутринта. Моли ме междувременно да му изпратя снимката.

Питам го дали полицаите са претърсвали апартамента ми.

— Не. Трябва ли? — добавя той и се засмива.

4.

Утринното слънце облива Рейкхолт с толкова ослепителна светлина, че градът изглежда преекспониран. Под гребените на вулканичните планини, окупирали хоризонта, се надига геотермична пара, образуваща дълги, криви спирали, които слабият бриз постоянно разсейва и смесва една с друга.

Затварям вратата и излизам на тревата пред Снорастофа. Тишината е абсолютна.

Веднъж посетих къщата, където Леонардо да Винчи бе живял като дете, и бях дълбоко развълнуван от мисълта, че Леонардо бе гледал към същите тоскански хълмове, покрити с маслинови дръвчета и лозя. Изпитвам същото чувство сега, загледан в Рейкхолт. Същите хълмове са изпълвали хоризонта, когато двадесет и седем годишният Снори е крачил тук. Тогава той вече е бил могъщ вожд.

Полицейска кола завива в паркинга. Гумите скърцат по чакъла. Местният старши инспектор е дошъл чак от Боргарнес, за да конфискува мобилния ми телефон и да разгледа сцената на престъплението по-внимателно. Може би също така да провери да не би този подозрителен албинос Бьорн да е събрал всичките си узита и извити арабски ками и да е изчезнал под прикритието на нощта. Или просто съм параноик? Каквато и да е истината, той върви към мен, ръката му е протегната, а лицето му е разкривено в нещо, което може да се нарече усмивка. Гледаме се известно време с присвити от утринната светлина очи. Той е току-що обръснат; кожата на челюстта му е червена и раздразнена. Пита ме дали може да заеме мобилния ми телефон, за да анализира гласовата поща и снимката.

Пита ме кои са експертите. Казвам му, че не знам.

— Ще ги намерим! Вчера на връщане от Рейкявик разминахте ли се с някакви особени автомобили?

Пътят с кола от Рейкявик до Рейкхолт отнема час и половина и минава през пейзаж, който може да ви накара да си помислите, че се намирате на повърхността на Марс. Всяка втора кола в Исландия е 4×4. Така че защо една от тях ще е различна от останалите?

— Имаме свидетелски показания, потвърждаващи това, което виждаме на снимката — обяснява той. — Черен „Блейзър“ е бил видян да напуска сцената на престъплението с висока скорост… — той се консултира с бележника си, — … в четиринадесет часа. Фирма за коли под наем в Рейкявик е отдала „Блейзър“ на група чужденци. Двама полицаи стоят на пост там и чакат чужденците да върнат колата.

— Чужденци?

— Араби. От Емирствата, според паспортите им. — Кратка пауза. — Имате ли някакво предположение защо Сира Магнус е поддържал контакти с араби?

Лъжата може да бъде толкова много неща. Изкривяване на истината. Премълчаване на цялата истина. Казвам му, че не знам за съществуването на връзка между Сира Магнус и Емирствата.

Растящ страх се гърчи в стомаха ми като нещо живо. Съмнителни служители от института „Шимър“. Колекционери. Богати ексцентрици, които биха направили всичко, за да се докопат до една уникална историческа находка. Но не споделям тези мисли със старшия инспектор. Той не би разбрал. Самият аз едва разбирам.

Когато старшият инспектор си тръгва, аз звъня на свой познат от института „Шимър“. Обяснявам му какво се е случило и го питам кого са изпратили тук. Той твърди, че не са изпратили никого.

— За подобно изумително откритие бихме изпратили професор Осман, професор Рол, професор Дънхил, професор Силберман, професор Финкелщайн, професор Филипс и със сигурност професор Фрийдман. Но първо бихме се опитали да убедим Сира Магнус да донесе кодекса тук в института.

5.

Около обяд се качвам на колата и тръгвам за Рейкявик. Пътят минава покрай изоставени ферми, кошари за овце и инсталации за термична пара. Вулканичните планини изглеждат така, сякаш са готови да избухнат всеки момент. От време на време пътят прави напълно безпричинни завои, без съмнение, за да избегне някой хълм или скала, където местните хора вярват, че живеят феи. Исландците изпитват огромна почит към невидимите huldufolket, техните феи и елфи, които живеят в скалите сред пущинака. Когато някой исландски инженер е начертал път, минаващ през камък, в който несъмнено живее цяло семейство феи, строителните работници избягват пълната обществена катастрофа, заобикаляйки камъка.

Виждам десетки подозрителни автомобили в страничното си огледало. Черни „Блейзър“-и. Но може да е просто някой исландец, излязъл да покара своя черен „Блейзър“. Или пък проклетите феи ми погаждат номера.

Черният „Блейзър“ в страничното ми огледало ме изпреварва и се оказва, че всъщност е тъмносин „Фолксваген Туарег“.

Всеки има своите демони.

Моите са безименни. Но ги познавам, така както вие познавате вашите. Те спят дълбоко вътре в мен, някъде между стомаха, червата, черния дроб, бъбреците и всичката полусмляна храна, която ми дава енергия. И понякога показват грозните си физиономии.

Никога не съм имал проблем с алкохола. Но дъвча антидепресанти така, както някои деца дъвчат плодови бонбони. Щастливото хапче, нали така го наричат. Но не ме правят щастлив, просто ми помагат да държа ноктите на нервното напрежение на разстояние. Не ме разбирайте погрешно. Не съм луд. Но понякога страдам от нерви. Да страдаш от нерви не е по-лошо от това да страдаш от диабет или от цисти. Но хората гледат на проблемите с нервите по различен начин. Отстъпват крачка назад. Разбирам. Нерви, а? Даряват ме със съчувствена и леко напрегната усмивка. Сякаш имам сатър, скрит в ръкава на ризата си, а главата ми е пълна с гневни и зли писъци.

Два пъти съм бил в психиатрична клиника. И двата пъти това ми бе от полза. Всъщност психиатрична клиника звучи твърде студено и безлично. Не използвам и думите „лудница“ и „санаториум“. Наричам заведението „клиника за нерви“. Моето собствено кукувиче гнездо. Там всички се чувстват по-добре, по-сигурни, под строго наблюдение и контрол.

Това също е част от мен.

Знам, че мога да бъда труден човек. Трудно ми е да правя това, което ми кажат. Най-вероятно това е причината да не съм професор, а доцент. Властта и правилата ме провокират. Другите хора ме провокират. Съществуването ме провокира.

Не съм лесен човек за съжителстване.

Имам полубрат, когото виждам рядко, и доведен баща, когото всячески избягвам. Той е моят шеф в университета в Осло.

Майка ми умря миналата година. Рак на лимфните жлези.

Преследвачите ми са изчезнали.

След няколко мили и едно плащане на пътна такса, пътят се разширява и асфалтът е нов. Магистралата до Рейкявик не заобикаля домове на феи. Изпитвам съчувствие към горките невидими създания, чиито домове са били разрушени от безмилостните булдозери, благодарение на обичта към правата линия, обща за всички инженери. Сега те се реят из пустошта, бездомни и самотни, главите им са пълни с мисли за отмъщение и планове за извършването на пакости.

Затова махвам през прозореца на колата си. Винаги симпатизирам на аутсайдера.

6.

Институтът „Арни Магнусон“, който помещава исландската колекция от ръкописи, се намира в най-затънтената част от университетския кампус. Повечето хора потреперват от смущение при вида на сивата безлична фасада като всяка университетска сграда. Аз винаги чувствам топла, светла радост: върнах се вкъщи.

Професор Тран Сигурдсон, доктор по философия, седи прегърбен зад бюрото си и изучава някакъв текст, а устните му се движат безшумно, сякаш произнасят молитва. Името и дългата му титла блестят върху бронзова плака, която заплашва всеки момент да падне от бюрото му. Когато почуквам върху полуотворената врата, той вдига глава, става и се ръкува с мен.

— Така, така — казва той, — моите съболезнования.

Когато Арни Магнусон върнал в Исландия древните ръкописи, след като бил посветил живота си на тяхното издирване и събиране, този ден бил обявен за национален празник. Малко преди да умре през 1730 г., Магнусон завещал цялата си колекция от ръкописи на Университета в Копенхаген. Едва през 1970 г. Исландия успя да си ги върне. Събитието бе предавано на живо по телевизията. Работници и деца си взеха един ден ваканция. Домакини, трудоваци, студенти и скитници се събраха на пристанището и зачакаха кораба Den Arnamagnceankse, носещ ръкописите, да пристигне в Рейкявик. Исландците знаят как да се грижат за това, което е тяхно.

— Има ли връзка? — пита Тран.

Вестниците бяха публикували безброй статии за убийството, но полицията не бе казала нищо за липсващите ръкописи.

— Откраднаха кодекса — отвръщам му.

— Имате ли копие?

Клатя глава.

Дълго време седим и обсъждаме какви тайни Снори може да е зашифровал в текстовете си. Обяснявам как ръкописът съдържа части, собственоръчно написани от Снори, което предизвиква скептична гримаса върху лицето на професора. След това му казвам за по-древната част от текста, написана с рунически символи. Чертая символите, които се повтарят на няколко места в ръкописа. Анкх. Руна на Тир. Кръст. Пентаграм.

Заедно се опитваме да открием смисъл.

— Анкх — казва Тран. — Йероглифът за египетската дума, означаваща „живот“. Символ на вечния живот и прераждането. Руната на Тир. Руническият символ от древната руническа азбука, който символизира старонорвежкия бог Тир. Християнският кръст. Crux ordinaria. Символ на християнството и мъченичеството на Исус. Пентаграмът. Петолъчка. Древен, свещен геометричен символ.

— Двамата със Сира Магнус обсъдихме теорията, че Снори е сложил тайни препратки и инструкции в сагите си.

— Пропуските и промените са нещо нормално за ръкописни преписи на оригинални текстове. Както и писането в полетата.

— Искате да кажете, че части от текста са били пропуснати?

— Или прибавени. Има ръкописни преписи на текстовете на Снори в Упсала, Швеция. Освен това съм убеден, че съществуват много неизвестни копия, основани на средновековни преписи, изпълнени с грешки и пропуски. Ако сравним най-скорошните версии и оригинала дума по дума, най-вероятно ще открием нова информация. Но това е тежка работа.

— Дори не знаем какво търсим. Със Сира Магнус обсъдихме възможността да открием доказателства за съществуването на пряка връзка между викингската и египетската култура. Доказателства, че всичко, от викингските кораби и дървените църкви до картите и митологията, е било повлияно от египтяните.

Тран стои неподвижно и гледа през прозореца. На стената до него виси снимка на човек, който държи дългата си брада в ръце. Прилича на анкх, обърнат на обратно.

— Идвало ли ви е наум, че цялото това нещо може да е една изкусна измама? Че някой е фалшифицирал кодекса през Средновековието, с цел да измами някой друг?

Разбира се, тази мисъл бе минала през главата ми. Музеи из целия свят са пълни с фалшификати. Отварям чантата си и тръшкам копие на „Сагата на Светия кръст“ на масата.

— Знаете ли, много хора вярват, че Снори е нямал нищо общо с написването на този текст — посочва Тран.

— Той съдържа код.

Професорът ме поглежда, очите му се задържат на моите секунда по-дълго, отколкото е нормално.

— Двамата със Сира Магнус го дешифрирахме — продължавам аз.

— Код?

— Мисля, че в Тингвелир има нещо като свещена пещера.

Тран избухва в смях.

— Свещена пещера? В Тингвелир? Нима…

— И знам приблизителното й местоположение.

— Знаеш какво? — Добродушният му смях продължава да бълбука. — Не вярвам нито думичка.

Усещам, че е време за довършващия удар. Показвам му инструкциите. Числото на звяра показва пътя по лицето на скалата от Льогберг до Скалдбрейдур…

— Шегуваш се! — възкликва професорът.

7.

Същата вечер се регистрирам в хотел „Лейфур Ериксон“ срещу църквата „Халгрим“ в Рейкявик. През прозореца чувам бученето на машината за почистване на улицата. Църквата „Халгрим“ е осветена от прожектори. Фасадата прилича на върха на айсберг, носещ се из безкрайния океан.

Намирам „A naestu grösum“, вегетариански ресторант. Поръчвам си супа и зеленчукова лазаня.

По-късно същата вечер ми се обажда старшият инспектор от Боргарнес. Получил е доклада от аутопсията.

— Сира Магнус е умрял от инфаркт.

Мълча толкова дълго, че той ме пита дали още съм там.

— Инфаркт? В горещия извор?

— Може да е паднал вътре. В дробовете му има вода, но не достатъчно, за да го удави. Било е сърцето му.

— Какво е правил при горещия извор? Напълно облечен? А откраднатият документ? А черният „Блейзър“?

— Разбира се, ще продължим с разследването. Но инфарктът не означава, че Сира Магнус е бил убит.

Старшият инспектор обещава, че на сутринта ще остави мобилния ми телефон на рецепцията в хотела. Дори без да го казва, аз се досещам, че той повече няма да се занимава със снимката и съобщението на гласовата поща, оставени от Сира Магнус.

— Какво според вас е причинило инфаркта? — питам аз рязко.

— Разбира се, може да са го заплашвали. Но ще бъде трудно в съдебната зала да се направи връзка между инфаркта и предполагаемата кражба на кодекса.

Когато полицай използва думата „предполагаема“, той обикновено не знае какво става. Донякъде му съчувствам.

Седя в хотелската стая и се опитвам да подредя бележките си, търсейки някаква логика в това, което досега сме открили. Възможно ли е арабите да работят за престъпна групировка, която проследява и краде културни съкровища, с цел да ги продава на черния пазар? Близкият изток е пълен с абсурдно богати шейхове, чиито трезори са пълни с предмети на изкуството, които всеки нормален музей би изложил с гордост във витрини, снабдени с всяка възможна защита срещу крадци. Но твърде много неща все още ме озадачават. Все още не мога да видя цялата картина. Не мога да подредя в главата си всички дати, хронологията и различните исторически факти. Но съм прекалено уморен, за да се съсредоточа.

Заспивам на леглото.

Напълно облечен. Не съм измил нито зъбите, нито подмишниците си. В сънищата си чувствам върху себе си неодобрителните ангелски очи на майка ми.

Тингвелир

1.

Стена от лава се надига, черна като нощ, към небето. Планините рисуват остри силуети върху облаците, които се носят от запад. Стълбове пара шуртят със съскане от напуканата гръд на скалата. Камъните са слепени в монолити от лава. Скреж блещука върху повърхността на езерото като мъгла и покрива блатата със сребърно одеяло. В подножието на гигантската цепка в гръдта на скалата лежат малка дървена църква и няколко къщи, скупчили се сякаш от студ. Северноамериканският и европейският континент раздират Исландия помежду си, разцепвайки остров Тингвелир.

— Така — казва Тран със снизходителна усмивка, — къде сега е твоето скрито съкровище?

Аз не мога да отлепя очите си от цепнатината, широка повече от метър. Всеки посетител на Тингвелир е изумен от мистичната атмосфера на острова. Разцепената скала е надвиснала застрашително над мястото, където Алтинга, най-старото народно събрание в света, е свикано за първи път под откритото небе през 930 г. Точно оттук lovesigemennene, законодателите, са гледали към голите вулканични форми, туфите, храстите и обрулените от вятъра дървета. Когато свиквали събранието, те вдигали палатките си на тревата между реката и малките поточета.

Двамата отново прочитаме превода на текста на Снори:

„Числото на звяра

показва пътя

по лицето на скалата

от Льогберг до Скалдбрейдур.“

Тран сочи към наскоро издигната дървена платформа близо до един от камъните.

— Льогберг. Камъкът на Закона. Законите са били обявявани от този камък и всеки свободен мъж имал правото да ги оспори. Там са стояли великите герои от нашите учебници по история. Законодатели като Снори са управлявали оттук заедно с мъжете от Алтинга.

Тран прикрива с ръка очите си от слънцето и се оглежда.

— Ако разгледаме достатъчно внимателно, може би ще попаднем на голямо червено „Х“.

След което се обръща и отново се засмива.

Тран е довел група студенти по археология, които да ни помагат. Те са заинтригувани от мистериозния характер на нашата работа, от клетвите да не казват на никого за нея и от възможността да бъдат част от нещо историческо. С лопати и лостове в ръце, ние тръгваме надолу по пътеката покрай черната скала от лава, съвсем като седемте джуджета, само че сме повече от седем и сред нас няма джуджета. Слънцето пробива дупка през облаците и блясва в очите ни. Толкова рано сутринта тук има малко туристи. Няколко дебели американци ни гледат с безразличие. Несъмнено си мислят, че сме работна група, която местната власт е сформирала от всички градски джебчии, осъдени на общественополезен труд.

Тран нарежда на студентите да ни чакат на мястото, където двете пътеки се пресичат, след което двамата продължаваме нагоре към Льогберг.

— Скалдбрейдур.

Тран сочи към планина в далечината. След това казва замислено:

— Льогберг… Скалдбрейдур… числото на звяра… 666 в Апокалипсиса. Това не е ли малко… ами… очевидно?

— За нас, може би. Но Снори е писал във време, когато само една шепа хора са можели да четат. И дори по-малко са можели да дешифрират кодове. Трябвало е да си грамотен, за да разбереш какво означава „числото на звяра“.

— И въпреки това твърдиш, че Снори е закодирал инструкции в текстовете си…

— Предназначени за учени хора, които са знаели ключа за разбиването на кода. Мъже, споделяли идеите и ценностите на Снори. Те са знаели как да разчетат и интерпретират кодирания текст. „Числото на звяра“ за нас е очевидна препратка. Но през тринадесети век Апокалипсис едва ли е било четиво за преди лягане за повечето хора.

Започваме да броим 666 стъпки от Льогберг. Студентите ни следват в линия като патенца. Прекрачваме скали от лава и тревисти могили. Високо над главите ни кръжи ято птици. Вулканичните върхове дращят облаците.

След четиристотин стъпки спираме. Чувствам се обезкуражен.

— Ако тук имаше пещера, тя несъмнено щеше да бъде открита преди години!

— Зависи колко добре е била скрита. Когато Хауърд Картър откри гробницата на Тутанкамон в Долината на царете, археолозите я бяха търсили с десетилетия.

След още двеста стъпки пред нас се изпречва назъбено острие от лава и трябва да решим дали да продължим надясно или наляво. Тръгваме по склона на скалата.

След още шестдесет и шест стъпки стигаме.

И там няма нищо.

2.

Сцепената скала се извисява десет-петнадесет метра над нас, а основата й е осеяна с остри камъни, сипеи, покрити с мъх и някое и друго упорито растение.

Прочитам инструкциите още веднъж. Числото на звяра, 666, бележи пътя по продължение на скалата от камъка Льогберг до Скалдбрейдур. Двамата с Тран се споглеждаме обезверени.

— Няма пещера — потвърждавам аз и изритвам един от лежащите наблизо камъни.

— Снори може да е използвал естествена пещера в скалата и после да я е скрил — предлага Тран, — по същия начин, по който египтяните са запречвали входовете на царските гробници с камъни след края на погребалната церемония.

— Но нали местните хора щяха да забележат, ако една естествена пещера в скалата бъде скрита?

— Местни хора? Огледай се. Можеш ли да си представиш по-отдалечено и безлюдно място? А освен това по времето на Снори то е било още по-безлюдно, ако това изобщо е възможно. Най-видните исландци са идвали на остров Тингвелир веднъж в годината. Едва ли някой от тях би обърнал особено внимание на факта, че входът на пещера, който предишната година е бил отворен, сега е запречен от скално срутване.

— Не е ли било твърде рисковано нещо да бъде скрито в пещера на този остров?

— Точно обратното. Винаги е имало някаква тайнственост, свързана с Тингвелир. Нещо почти свещено. За Снори това би бил един съвсем очевиден избор.

Поглеждаме към сипеите в основата на скалата.

— Мислиш ли, че входът на пещерата може да бъде скрит в някой пролом или в процеп под земята? — пита ме Тран.

— И след това покрит с камъни?

Двамата отново поглеждаме към сипеите.

3.

Започваме да копаем, студентите също се включват.

Едно от нещата, които научаваш, занимавайки се с археология, е да бъдеш безкрайно търпелив. Археологията е най-подходяща за тези, които са търпеливи, педантични, щателни и скромни. Все пак в археологията рядко се случва някой да се прочуе, а по-голямата част от работата е свързана с ровене из огромни количества почва, глина и почти неразбираеми формуляри за регистриране и каталогизиране на находките. Веднъж на всяко столетие някой открива нещо умопомрачително като Тутанкамон или Троя.

След повече от час сме успели да изровим около метър от сипеите. Нищо. Камъните тупкат на земята зад нас и се търкалят в купчини и преспи. Не след дълго сме принудени да образуваме редица, а камъните се предават от човек на човек.

Трябва да сме изровили поне няколко тона камъни, когато внезапно едно младо момиче, което не можах да не забележа, надава вик. Всички спираме. Разпръсвам малки камъни и чакъл във всички посоки, докато тичам към нея.

Някой е издълбал правоъгълна ниша в повърхността на скалата, на дълбочина от около десет сантиметра. С треперещи пръсти, аз избърсвам пръстта и мъха. Студентите ахват.

В камъка са издълбани три символа.

Анкх, руна на Тир и кръст.

4.

Придружаваме студентите обратно до паркинга и ги лъжем, че ще продължим с разкопките на сутринта. Те протестират. Искат да изследват пещерата. Сега. Искат да разберат какво сме намерили. Сега, не утре. Разбирам ги. Но нямаме нужда от тях. Тяхното присъствие и любопитство само ще усложни и забави работата. Тран им казва, че ще прекара остатъка от деня в правене на измервания и подготвяне на пещерата за утрешната екскавация. Солидната му репутация придава авторитет и истинност на лъжите му. Неохотно и съвсем видимо разочаровани, студентите поемат към Рейкявик. Двамата с Тран стоим напълно неподвижно, чакайки и последният минибус да изчезне отвъд хоризонта. След това хукваме обратно и продължаваме с преместването на камъните.

Отнема ни малко повече от два часа да открием входа на пещерата. Час и половина по-късно вече сме махнали достатъчно камъни от входа.

Тран завързва найлоново въже за един камък близо до отвора. Стискайки въжето с всичка сила, аз стъпвам в дупката и се спускам надолу в мрака. Не след дълго краката ми стъпват върху неравна земя.

Пещерата не е особено голяма. Слънцето изпраща един-единствен заблуден лъч светлина през отвора.

Тран се спуска по-бързо и аз го хващам с две ръце.

Намираме се в естествена пещера във вулканичната скала. Тя е дълбока четири или пет метра и широка около два-три метра. Включваме лампите на каските си. Светлината отскача от стените и се плъзга по тях. Тран привлича вниманието ми. До западната стена виждам нещо като олтар, изграден от старателно оформени парчета лава. Тъй като е направен от същия материал, който съставя всичко, което го заобикаля, олтарът е доста добре замаскиран. Тежка, гладка каменна плоча лежи върху продълговатата му форма.

С Тран заставаме от двете страни на плочата и я повдигаме. В дупката под нея виждаме черно ковчеже.

Бавно и внимателно, двамата вдигаме ковчежето до ръба на кухия олтар. Аз прокарвам нокът по повърхността му.

— Прах? Сажди? Лава? — пита ме Тран.

— Нито едно от трите.

Започвам да стържа по-настойчиво с нокътя си. Първото ми предположение е било правилно. Ковчежето е потъмняло.

— Сребърно е — казвам му.

5.

Опаковаме сребърното ковчеже в насмолен брезент и го отнасяме на паркинга. Използваме въжета, за да го качим в багажника на тойотата „Ланд круизър“ на Тран.

Толкова сме развълнувани, че през цялото време мълчим като риби.

Тран излиза на главния път за Рейкявик. Той е напълно прав. Не виждаме нито една друга кола. Прекосяваме лунния пейзаж с повече от сто и тридесет километра в час. Водите на Тингвалаванет блещукат вляво от нас, а хоризонтът е начупен от серия вулканични зъбери.

Шевролетът „Блейзър“ е паркиран под ъгъл напречно на пътя веднага след възвишението.

Двама мъже стоят от двете страни на колата. И двамата в неестествени пози, ръцете им сключени пред чаталите, сякаш позират за плакат на филм. В ярката слънчева светлина не мога да различа дали държат пистолети.

Тран реагира светкавично.

— Дръж се здраво!

Без колебание, той извърта волана и „Ланд круизър“-ът с трясък слиза от пътя. Неволно надавам уплашен вопъл. Тран стиска зъби и гледа право напред, а от очите му хвърчат искри. Изглежда така, сякаш цял живот в него бе дремал екшън герой, който сега се бе събудил весел, жизнен и готов за приключения; един специално обучен командос, който през последните петнадесет години се бе преструвал, че изучава исландски ръкописи като част от някаква операция под прикритие.

В облак от прах и пясък, ние бързо се отдалечаваме от „Блейзър“-а и главния път. Гумите мачкат неравната земя с гърлено бучене.

Зървам фаровете на „Блейзър“-а през мъглата от прах.

Тран лавира между камъните.

— Движим се по останките от стария път между Рейкявик и Тингвелир — крещи той.

Независимо че караме отпред и виждаме къде отиваме, „Блейзър“-ът бързо скъсява дистанцията помежду ни.

— Позвъни на 112 — инструктира ме Тран.

Започвам да ровя за мобилния си телефон. За щастие има покритие. Когато операторът най-накрая осъзнава, че говоря английски, а не някой тайнствен исландски диалект, и проумява, че ни преследват въоръжени мъже, той изпраща патрулна кола да ни пресрещне. Но е малко трудно да кажеш точен адрес в тази пустош.

„Блейзър“-ът е само на няколко метра зад нас. Изведнъж завива надясно. Опитват се да пресекат пътя ни.

Аз виждам камъка преди шофьора на „Блейзър“-а. Той не успява да натисне спирачката или да извие волана навреме. С металически трясък, „Блейзър“-ът връхлита върху камъка.

И засяда.

Ние продължаваме по черния път още няколко километра, след което се качваме на страничен асфалтов път, който ни извежда на магистралата.

Полицаите се свързват с нас малко преди да стигнем университета. Питат къде сме.

Разбираемо е, че не са успели да ни намерят.

Но фактът, че не са успели да намерят „Блейзър“-а, е по-тревожен.

6.

В института „Арни Магнусон“ ни предоставят празна лаборатория. Един куратор, приятел на Тран, ни помага да отворим ковчежето.

Вътре намираме малка дървена кутия, обвита в кожа и памук. В кутията лежат шест дебели пергаментови свитъка, завързани един за друг с кожена връв и обвити в няколко слоя мека материя.

Изключително бавно и грижливо, ние развиваме първия свитък. Той е в изненадващо добро състояние. Всеки пергаментов свитък съдържа две колони, съставени от малки, симетрични символи. Опитвам се да ги разчета, но символите са напълно неразбираеми за мен, независимо че ми се струват странно познати. Тран не може да откъсне очи от гъсто изписаните страници. Двете колони са написани на различен език. Струва ми се, че лявата колона е на коптски, на който се е пишело и говорело в Египет от около 200 г. пр.Хр. до дванадесети век сл.Хр. Дясната колона сякаш е на староеврейски език.

Тран докосва един от свитъците с върховете на пръстите си, помирисва го и изучава буквите.

— Бих предположил, че пергаментът е на около хиляда години, плюс-минус едно столетие.

Той навива документа и го връща обратно в кутията. Пренасяме ковчежето надолу по спираловидната стълба в мазето, където най-древните и ценни исландски ръкописи се съхраняват в трезор с внимателно поддържана температура и влажност на въздуха. Зад една дебела стоманена врата се пази цялата писмена история на северните народи, наредена на рафтове високи около метър, грижливо опакована в хартия и натъпкана в плоски картонени кутии.

В този непробиваем трезор, намиращ се в подземието на института „Арни Магнусон“, двамата с Тран скриваме ковчежето, съдържащо свитъците от Тингвелир.

7.

Денят се оказва много дълъг. Полиция. Журналисти. Учени. Всички искат да чуят историята, отново и отново.

В таксито по пътя за хотел „Лейфур Ериксон“ получавам обаждане от старшия инспектор на Боргарнес.

Току-що са получили доклад за влизане с взлом в апартамента за гости в Снорастофа. Изглежда вероятно взломът да е бил извършен вчера, скоро след като аз си бях тръгнал. Той добавя:

— Говорих с полицията в Рейкявик и с оглед на всичко, което се е случило, те се съгласиха да изпратят патрулна кола пред хотела ви. За всеки случай.

Таксито спира пред хотела. Плащам. Мисля си, че „за всеки случай“ звучи твърде зловещо.

Руническият код

1.

Обичам хотелите. Винаги се чувстваш като у дома си. Винаги се чувстваш като част от обществото, но то никога не те тормози с нежелано внимание. Когато излезеш, някой влиза в стаята, оправя леглото ти и подрежда всичко, без да се оплаква. Когато се върнеш, изтощен и сит, всичко е чисто, подредено и хубаво.

С щастлива усмивка, аз отварям вратата и влизам в стая 206.

Двама са.

Араби.

Единият е огромен и мускулест и сигурно тежи над сто килограма. Очите му са две черни ями. Разпознавам го. Той е гигантът от снимката, която Сира Магнус ми изпрати. Обръснал е главата си, но е запазил огромния си мустак. Бузите и брадичката му са потъмнели от набола брада.

Другият е нисък, но набит и добре сложен, като навита пружина. На лицето му има болезнено изражение, сякаш е прекарал цялото си детство с остро камъче в обувката.

И двамата носят добре изгладени, тъмносиви костюми.

И са в моята хотелска стая.

Ниският стои зад отворената врата, на около метър от мен. Гигантът седи на стол до прозореца.

Аз стоя неподвижно. Леденото острие на страха се е забило дълбоко в сърцето ми и ме е приковало за пода. Мога да се обърна и да хукна по коридора и след това надолу по стълбите. Но ме спират две неща. Първото са коленете ми, които треперят толкова силно, че карат цялото ми тяло да се тресе. Второто е пистолетът, който по-малкият от двамата араби е насочил право в мен.

Благодарение на дебелите очила и на детската ми мания по всякакви оръжия, аз разпознавам пистолета. Глок.

— Моля ви — изскимтявам.

Ниският затваря врата.

Подушвам слаба миризма на афтършейв и пури.

— Добър вечер, г-н Белтьо — казва по-дребният арабин на английски. Гласът му е сух като пустинен вятър.

Сърцето ми тупти толкова пронизително, че ушите ми бучат. Отчаяно се опитвам да си поема въздух.

Той ми махва да вляза в стаята. Аз послушно правя няколко несигурни крачки напред.

— Какво искате? — Жалък и неуспешен опит да установя някакъв контрол върху ситуацията. Гласът ми трепери силно и звучи така, сякаш плача.

Гигантът прокарва ръка през лицето си. Кожата му е груба. Трябва да е стоял на открито по време на твърде много пясъчни бури. Носът му хвърля сянка.

— Къде са те?

— Какво?

Устата ми е толкова пресъхнала, че езикът ми залепва за небцето.

Ниският махва с пистолета и изкрещява:

— Къде са свитъците?

Свитъци. Ръкописи.

За секунда през главата ми минава мисълта да се престоря, че нямам представа за какво говори. Но само за момент. Защото знанието за това, което двамата могат да ми причинят, ме е превърнало в жалък треперещ лист, в едно достойно за презрение същество, свито от страх.

— Не са в мен!

Гласът ми трепери. Ръцете ми треперят. Коленете ми треперят.

Мъжът в стола става. Той е дори по-огромен, отколкото си представях. Монолит от мускули. Прави ми знак да се приближа. Веднага щом се подчинявам, той ме сграбчва за ризата и ме дръпва към себе си. Мога да подуша ужасния му дъх. Трябва да е изял нещо сурово и кърваво за обяд. Виждам порите в кожата му и бездънните ями на очите му.

Той взима лявата ми ръка, хваща кутрето ми и го извива назад.

— Къде са свитъците? — пита мъжът с пистолета.

През прозореца виждам църквата „Халгрим“. Тя сякаш се носи в небето, окъпана в свръхестествена светлина. Долу на улицата виждам хора, които крачат бързо, превити на острия вятър.

Той натиска още по-силно. Болката е непоносима.

— Къде?

Изстенвам. Високо и силно. Планината от мускули продължава да ме гледа, без да мига. И натиска кутрето ми още по-назад.

Вече съм готов да им призная каквото и да било. Готов съм да им кажа къде са свитъците. Готов съм да им кажа, че съм водач на сатанинска секта, която принася в жертва малки дечица. Готов съм да им кажа, че съм член на Ал Кайда. Готов съм да им кажа, че съм двоен агент на ЦРУ, ФБР, МИ5 и Мосад. Но болката е толкова силна, че не мога нито да мисля, нито да говоря.

— Къде са свитъците?

Никога не съм се възприемал като особено крехък човек. Чувам как кутрето ми се прекършва. Чупи се с остър, рязък звук, като този, който чуваш в гората, когато стъпиш върху изсъхнал клон. Надавам пронизителен вик. Болка се изстрелва от ръката ми и стига чак до главата.

Той ме пуска. Аз грабвам лявата си ръка, тя цялата е в пламъци.

— Съжалявам за това, което се случи със свещеника — казва мъжът с пистолета. — Но няма да се поколебаем — поглежда ме смръщено, за да се увери, че го разбирам, — да те осакатим или убием. Искаме свитъците!

Мускулестият слага ръцете си около врата ми. Адамовата ми ябълка подскача нагоре-надолу над показалеца му. Той не е събрал ръцете си, но въпреки това аз се боря да си поема въздух.

Ако това беше филм, щях да им се изплъзна и да скоча през прозореца. През стъклото. Хората биха направили всичко, за да се спасят от смъртта. Но аз винаги съм бил страхливец. Не понасям височини. Или остри парчета стъкло. По някаква причина имам проблем с порезните рани, кръвта и счупените крака и ръце.

Нямам намерение да жертвам живота си за свитъците от Тингвелир. Точно когато се каня да им кажа, че те са заключени в трезора в мазето на института „Арни Магнусон“, аз поглеждам през прозореца към улицата.

Полицейска кола паркира срещу хотела.

Нещо в очите ми трябва да е издало проблясък на надежда. Големият арабин се обръща и поглежда през прозореца. Ръцете му отпускат хватката си около врата ми. Ниският казва нещо, което звучи като „мокхабарат“. Гигантът отвръща „шорта“.

Долу на улицата от полицейската кола излизат двама полицаи. Разполагат с цялото време на света.

Арабите ме гледат като две хиени, чиято плячка им е била открадната под носа.

Изскимтявам.

Със скоростта на светлината, те връзват китките ми за леглото и покриват устата ми с голямо парче тиксо.

След това изчезват.

2.

След няколко минути полицаите чуват полузадавените ми викове и нахлуват в хотелската стая, но арабите отдавна са се измъкнали надолу по пожарната стълба, през задния двор на хотела и по една от тихите малки улички зад него.

Чувствам се слаб. Полицаите махат тиксото и ми помагат да легна на леглото. Болката, която чувствам, и страхът, който кара тялото ми да се тресе, съвсем не са пропорционални на сериозността на контузията ми, но за мен едно счупено кутре е повече от достатъчно.

Полицаите се обаждат за подкрепления. От леглото чувам полицейски коли и линейка, които спират с пищене на гуми пред хотела. Скоро навсякъде из хотела плъзват полицаи и детективи. Млад заместник лекар слуша сърцето ми с леден стетоскоп. То препуска като обезумял кон. Лекарят слага шина на моето подуто, счупено кутре, като после го завързва за средния ми пръст. Дават ми превръзка за през рамо и хапчета за болката. Медицинска сестра гали бузата ми съчувствено. Детективите ме разпитват. Аз им посочвам най-големия арабин на снимката на телефона. Изказвам предположението, че дребният, набит арабин е един от онези, които не се виждат ясно, защото са на заден фон. Детективите с такова безразличие записват всичко, което им казвам, че човек би си помислил, че присъствието на агресивни араби, опитващи се да ограбят културното наследство на страната и чупещи пръстите на невинни изследователи е нещо съвсем нормално за Исландия.

Няколко часа по-късно вече съм им казал всичко, което знам. Линейката се е върнала в болницата без мен.

Двама полицаи остават в хотела, един пред вратата на стаята ми и един във фоайето.

Цяла нощ се въртя, неспособен да заспя. Вселената е сведена до една-единствена точка, изпълнена с болка: моето кутре.

3.

— Бьорн Белтьо?

Жената на прага поглежда със смущение полицая, след това очите й се връщат на мен. Притиска плик към гърдите си.

Току-що се връщам от закуска. Заедно със своя полицейски ескорт.

— Със съпруга ми сме приятели на Сира Магнус — продължава тя. Говори нещо средно между датски и норвежки. — Всъщност бяхме негови приятели. Ние сме енориаши от Рейкхолт. Съпругът ми пее в църковния хор. Може ли да вляза?

Тя не изглежда особено опасна, но полицаят дълго я изучава от глава до пети с рентгеновия си поглед.

— Съпругът ми чака в колата — казва ми тя, след като я пускам в стаята и затварям вратата. Очевидно не е свикнала да бъде в хотелски стаи с непознати мъже. Стои по средата на стаята, неподвижна и леко изчервена, а пликът все още е притиснат към гърдите й. — В деня, когато Сира Магнус умря…

— Да?

— Сутринта той дойде при нас. Помоли ни, ако нещо се случи с него, да ви дадем това.

Тя ми подава плика, който е запечатан с няколко пласта тиксо.

— Обещахме му да не отиваме в полицията, а да дадем плика на вас.

— Благодаря.

— Дълго се опитвахме да ви намерим.

— Съжалявам. Бях много зает.

— Чухме по радиото, че сте намерили пещера на Тингвелир.

Тя накланя глава на една страна, сякаш чака обяснение.

— Благодаря ви много. Сира Магнус също щеше да ви е много благодарен.

Мълчанието ми я кара да свие рамене и отново да ми каже, че съпругът й я чака в колата. Благодаря й още веднъж и тя си тръгва.

4.

Разкъсвам плика и изваждам лист хартия.

Прости ми, Сира Магнус, но не мога да се сдържа: избухвам в смях.

Човек е такъв, какъвто е. Дори в смъртта.

На страницата има три реда.

Руни.

На пръв поглед текстът изглежда абсолютно неразбираем.

Всъщност аз мога да чета руни, но дори след второто и третото прочитане, текстът остава все така неразбираем.

Най-горе на страницата е написано:

По-надолу следва текст:

Дълго време стоя втренчен в руните, опитвайки се да ги разчета. Но дори след като прочитам текста буква по буква, той остава неразбираем.

Руническото послание е кодирано.

Сигурно се е опасявал, че нещо ще се случи. Страхувал се е от това, което може да му направят. Затова е оставил послание при приятели, на които е имал доверие.

Осъзнавайки всичко това, аз усещам ледена тръпка по гръбначния си стълб. Сира Магнус е знаел, че животът му е в опасност.

Значи е знаел нещо, което не ми е казал.

Когато прочитам текста отново, аз виждам закономерност, която не се забелязва от пръв поглед. Осъзнавам, че Сира е заменил букви от текста, ползвайки метода на Цезар. Но с кои други букви? И как точно?

Обаждам се на своя приятелски настроен гений и му диктувам руните, изписани от Сира Магнус.

— G88C3 — промърморва Терйе Льон Ерихсен. — Това трябва да е ключът.

Изведнъж ми просветва.

— G88! Официалният регистрационен номер на камъка „Килвер“!

Камъкът „Килвер“ е открит през 1903 г. в Готланд, върху гробница във фермата „Килвер“. Представлява парче варовик, върху което са изписани elder futhark[10]. Двамата с Терйе транскрибираме звуковите стойности на руните и получаваме следния напълно неразбираем текст:

— Близо сме — уверява ме Терйе. — Този шифър не е особено сложен. Може би не е по-сложен от една обикновена цезарова тройка.

Може би. Прилагайки цезаровата тройка и след това превеждайки текста на английски, ние получаваме следното:

„www.gmail.com

Име: твоята майка

Парола: моята страст“

— Воала! — възкликва Терйе. — Имейл адрес.

Магнус, стара лисица такава…

Благодаря на Терйе за неговата помощ, включвам лаптопа си, влизам в интернет, отварям страницата на Gmail и въвеждам името на майка ми и страстта на Магнус, която не е Снори, както може би сте предположили, а фуа гра[11] която изписвам като една дума, за да стане парола.

В пощата ме чака един имейл.

Тема: Бьорн.

Посланието е кратко: „Случват се такива неща. Успех, Бьорн. С теб съм до края. Не ме съди твърде строго. Твой приятел, Магнус“.

Отварям прикачения файл.

Няколко секунди светът спира да се върти.

Сира Магнус ми е изпратил сканирана и дигитализирана версия на кодекса на Снори.

5.

Оставам в Исландия още няколко дни.

През цялото време двама униформени полицаи не се отделят от мен, което ми пречи да върша това, което трябва да свърша.

С Тран ни интервюират от вестници и телевизии за откриването на пещерата и сребърното ковчеже с ръкописите, които всички вече наричат „Тингвелирските свитъци“. Името не е избрано произволно.

През 1947 г. козар от Кумран открил свитъци в една пещера, разположена близо до Мъртво море. През следващото десетилетие много други козари, бедуини и археолози открили не по-малко от осемстотин и петдесет свитъка, съдържащи древни еврейски библейски текстове. Тези ръкописи сега са известни като „Свитъците от Мъртво море“.

Изпращам на Тран копие на кодекса на Снори. За всеки случай го моля да не казва на никого, че имаме копие. Човек никога не знае.

Тингвелирските свитъци се съхраняват на сигурно място в масивния трезор в мазето на института „Арни Магнусон“. Арабите няма да могат да разбият стоманената врата, дори с динамит, Семтекс[12] и горелки.

Тран вербува трима специалисти (двама лингвисти и един историк), които да преведат текста.

Решавам да се върна в Норвегия. Полицаите не възразяват. Дори са щастливи от този факт. Закарват ме до летището и не си тръгват, преди да се уверят, че съм се качил на самолета жив и здрав.

Не ги виждам да стоят и да махат, докато самолетът набира височина, но си представям, че правят точно това. И може би въздишат от облекчение, че най-накрая са се отървали от мен.

Пентаграмът

Норвегия

1.

Някой е бил в апартамента ми.

Живея в жилищен блок: две спални, дневна и кухня. Апартаментът ми е твърде голям за отшелник като мен, но гледката към Осло е превъзходна.

За мен домът е свещен. Когато входната врата се хлопне, аз се затварям от света. Проблеми в работата, досадни колеги, напористи жени, безскрупулни убийци.

Така че краката ми се превръщат в две оловни тежести, които ме залепят за изтривалката в коридора. Внимателно вадя ключа от ключалката и затварям вратата зад себе си. Оставям куфара си на ръчно плетения килим, който купих от един базар в Истанбул.

Вратата на кабинета ми е открехната. Помня, че преди да замина за Исландия, я затворих. Винаги затварям вратите, преди да изляза от апартамента. В случай на пожар или наводнение.

Дъхът ми секва. Дали все още са тук?

Очите ми се стрелкат наляво-надясно като побеснели.

Някъде в блока се тряска врата. Подскачам. Стегни се, Бьорн! Разбира се, че вече не са тук. Те са в Исландия. Не могат да бъдат в Исландия и в Норвегия едновременно.

Затварям очи и виждам мъртвите очи на Сира Магнус. Както и двамата араби в хотелската стая в Рейкявик.

Тишината тече и се подува. Какво да правя? Да избягам? Да остана на място? Да се обадя в полицията? „Крадците в апартамента ли са?“, ще попитат те. „Не знам“, ще им отвърна аз. „Вратата насилена ли е?“ „Не“, ще бъде моят отговор. „Просто знам, че някой е влизал в апартамента ми.“ След това операторът на спешната линия ще въздъхне и ще ме помоли да позвъня в централата, ако открия следи от взлом или кражба.

Бутам вратата на кабинета си. Тя се отваря.

Бях очаквал да вляза в стая, която е била претърсена. Но в стаята цари ред и всичко е на мястото си. Кабинетът ми изглежда точно така, както го бях оставил.

Почти.

Лявата страна на клавиатурата ми е била преместена сантиметър-два навътре от ръба на бюрото.

Подредили са дневната. Но са оставили „Камбаната на Исландия“ от Лакснес вдясно от „Лолита“ на Набоков, а не вляво от нея. В колекцията ми от компактдискове, Wish You Were Here на Пинк Флойд е оставен до Ummagumma. Кръстословицата на малката стъклена маса в ъгъла между диваните е обърната с лицето надолу. Химикалката, с която решавам кръстословици, е поставена под ъгъл, а не паралелно с ръба на долния край на кръстословицата.

Претърсили са спалнята, кухнята и малкия, претъпкан шкаф. Не знам дали са открили това, което са търсили. Не знам дори какво са търсили.

Изпразвам куфара си, включвам пералнята, взимам кенче бира от хладилника и се хвърлям на дивана.

Телефонът звъни още преди да отворя бирата. Тран. Казва ми, че са нахлули с взлом в къщата му, както и в института. За щастие не са открили нищо. Дори не са се опитвали да влязат в трезора.

Моля го да се свърже с полицията и добавям, че е по-добре да приключваме разговора, в случай че някой подслушва линията.

Известно време се боря с кенчето, преди да го отворя. Тъй като гриза ноктите си, винаги ми е трудно да вкарам пръста си под алуминиевия пръстен. Всеки си има своите проблеми.

Вдигам кенчето до устата си с трепереща ръка и отпивам.

Не съм герой. Но съм упорит.

Решавам, че ми е дошло до гуша.

Обаждам се в полицията. Няма да повярват на думичка от това, което им казвам. Прехвърлят ме в централата. Бавно и със заекване, аз им разказвам всичко, което се случи в Исландия — разказвам им за Сира Магнус, за арабите, за археологическите открития. Казвам им, че според мен някой е бил в апартамента ми. Докато слушам собствените си думи, аз си представям как човекът от другия край на линията отмята с човка в бележника си квадратчето срещу думите „случай за психиатрията“.

Но след като ме изслушва, полицаят казва нещо неочаквано.

— Исусе! — възкликва той.

Може би е чувал за мен. Може би е впечатлен от титлата ми и от връзката на всичко, което му разказах, със Снори. Дори един полицай може да копнее за малко приключения и драма, които да разнообразят сивото му ежедневие.

— Веднага ще изпратим човек — казва той решително.

2.

Човекът, когото изпращат, е закръглена жена, облечена в поличка до коленете и тесен пуловер, който не може да скрие огромните й гърди.

Отначало я вземам за амбулантен търговец. След това забелязвам думата „ПОЛИЦИЯ“ на картата с името й, която виси на връв около врата й.

Името й е Ранхилд. Детектив инспектор Ранхилд. Сварявам кафе и двамата сядаме в дневната. Разказвам й за всичко, което се случи в Исландия, и за причината, поради която според мен някой е влязъл с взлом в апартамента ми. Тя нито се засмива, нито ми хвърля поглед, изпълнен с недоверие. Когато свършвам, разглежда рамките на вратите и ключалките им. Казвам й, че хората, които са били в апартамента ми, са професионалисти и не биха оставили такива следи. Показвам й следите от взлома, които бях забелязал: клавиатурата, книгите, дисковете, кръстословицата и химикалката. Тя се усмихва тайнствено и казва, че съм изключително наблюдателен.

По-късно пристигат двамата полицейски техници със своите четчици и малки найлонови торбички, в които събират доказателствата.

Полицаите шетат из апартамента ми почти три часа. Не намират никакви доказателства. След като техниците си тръгват, Ранхилд става да ми каже довиждане.

— Сигурна съм, че разбирате. Нямаме достатъчно доказателства, за да ви поставим под полицейска охрана — казва тя. — Но все пак — внимавайте.

Връчва ми картичка с няколко телефонни номера. След това я взима от ръцете ми и с химикалка „Биро“ записва номера на мобилен телефон.

— Моят личен номер. За всеки случай… нали знаете.

Когато Ранхилд си тръгва, заключвам вратата. Слагам и веригата. Отпивам от кенчето. Бирата е топла и разгазирана.

Телефонът звъни. Вдигам слушалката. Тишина. Но чувам нечие дишане. Затварят.

Някой проверява дали съм вкъщи.

Хвърлям само най-необходимите дрехи и тоалетни принадлежности в една платнена торба и хуквам към колата. Има хора, които биха се поколебали да нарекат моята Бола „кола“. Никога не съм изпитвал нужда да парадирам с големи и скъпи коли. Бола е „Ситроен 2CV“. Консервна кутия с мотора на шивачна машина. Пълна с чар, душа и синтетичен петрол.

Бягам от апартамента си и намирам убежище във вярната си Бола. Никой не ме последва. Което е добре, защото Бола не може да развие особено висока скорост. Но съм сигурен, че ме наблюдават. Знаят къде съм. Не мога да ги видя, но, без съмнение, те виждат мен.

3.

Ръководителят на моята катедра в университета, професор Трюгве Арнцен, е непоносимо лайно. Убеден съм в това. Аз съм негов доведен син вече двадесет и пет години.

Когато майка ми умря, принудената учтивост и неохотната толерантност, които съществуваха помежду ни, изчезнаха почти веднага.

Професорът превзе майка ми, когато истинският ми баща почина при падане от планински връх, който професорът го бе убедил да изкачи. Тогава бях на дванадесет. Ако не друго, то поне научих, че предизвикването на гравитацията на дуел може да бъде фатално. Преди няколко години научих, че всъщност баща ми се бе опитал да убие професора, защото бе открил за връзката му с майка ми. Вместо това самият той бе станал жертва на капана, който бе заложил. Както каза Сира Магнус: Всичко се случва.

Познавам навиците на професора. Знам, че той винаги идва на работа рано. Често се хвали, че свършва цялата си работа за деня, преди останалият свят да се събуди.

Аз пък прекарах цялата нощ в колата. На паркинга. В обсега на една камера за наблюдение.

Когато чукам на вратата, професорът вече е в кабинета си. Изражението на лицето му е изражението на човек, в чиято уста някой е изстискал цял лимон.

— Бьорн? Мислех, че си в Исландия.

— Бях.

Послушно му разказвам най-интересните моменти от пребиваването ми там, които несъмнено е научил от вестниците. Не споменавам нищо, което може да бъде възприето като нарушаване на протокола. Професор Арнцен е непоклатимо стриктен по отношение на правила, които биха изпитали търпението на светец. Но успявам да събудя интереса му дотолкова, че да ми позволи да продължа с „проекта“ си. Поглежда ме косо и ми нарежда да го информирам редовно за развитието на работата си, за да знае как върви тя.

Ясно.

4.

Цицерон бе казал, че самотата не е товар за човек, погълнат от учение. Аз винаги съм погълнат от учение, но това не прави копнежите ми по-лесни за задоволяване. Те просто стават по-лесни за потискане.

Заключих вратата на миниатюрния си кабинет и сега седя сплескан между преливащ шкаф с папки и рафтове за книги, пръскащи се по шевовете от мъдрост. Галя молива си с пръст и зяпам разсеяно през прозореца. Поглеждам към монитора на компютъра си.

Отчаяно се опитвам да разгадая какво е знаел Сира Магнус, какво е било нещото, което той бе осъзнал и което го бе накарало да се страхува от експертите. Знаел ли е, че те не са били изпратени от института „Шимър“? С кого бе говорил? Какво го бе накарало да сканира целия кодекс на Снори, страница по страница, и след това да измисли рунически код, който да ме доведе до копието?

Бях принтирал кодекса на лъскава, висококачествена хартия. Очевидно има и други послания и следи, скрити някъде в редовете руни и латински букви, символи и карти. Откъси от текста са кодирани, но голяма част от параграфите са четливи.

Каква е била тайната, накарала Снори собственоръчно да напише текст за идните поколения?

Първите три страници са изписани с руни, а пергаментът е по-тъмен и по-стар от останалите. Руните всъщност представляват германска азбука, добила популярност в северна Европа през първи век след Христа. Разпространението на християнството постепенно станало причина руните да бъдат заменени от латинската азбука, но в продължение на няколкостотин години руните и латинските букви били използвани едновременно.

Превеждам текста, символ по символ, дума по дума. Оказва се, че той съдържа правила, клетва и инструкции. Започва така:

„Внимавай, читателю на мистични руни. Мъченията на Дуат, Хелхейм и ада очакват тези, които разчитат тайните на руните без позволение.

Отречи се от тези пергаменти на боговете.

Защото е тъй: В тайнството на боговете, ние пазим Светата тайна. Силата на руните крие пророчеството зад воал от знаци.

Избрани сте вие, които пазите тайната със своята чест и своя живот. Вашите святи помощници, Озирис, Один и Белият Исус, ще ви следват и ще ви помагат. Да живее Амон!“

Следващият стих, изписан с руни, но очевидно преведен от египетски, е още по-странен:

Ключът

„Придворни в царския двор придружават

цар Озирис Тут-анкх-Амон на запад.

Те викат: О, царю! Ела с мир!

О, Господи! Пазител на тази земя!“

Ключът?

След руническите текстове има няколкото страници, изписани собственоръчно от Снори няколкостотин години по-късно на латински. Към тях има приложени карти и рисунки. Някои части от тези латински текстове са кодирани, но останалото е напълно четливо:

„Крале и сановници, вождове и рицари, скалди и посветени мъже са обединени в Свещен кръг, кръгът на Пазителите на Свещената тайна. Единствено избраните и посветените могат да разберат скритите думи и скритите знаци.“

Представям си Снори, седнал в своя скрипториум[13] в Рейкхолт. Стаята е осветена от лоените свещи върху бюрото и лампите с олио, висящи от тавана и стените. Освободил е писарите си, за да остане сам. Пред него е разстлан мекият бял веленов пергамент. Перото му е оголено и подострено. Той започва да пише, ръката му се придържа към линиите, отбелязани върху кожата. Рисува пентаграм по средата на страницата, известна още като звездата на Дявола. По времето на Снори хората вярвали, че могат да се защитят от демоните, които смущават съня им, като издълбаят звездата на Дявола върху вратата на дома си.

Дори в един модерен кабинет, оборудван с компютър, телефон, факс и принтер, аз чувствам силата на пентаграма. Той блести ярко в окултното небе вече повече от петстотин години. Египтяните чертаели кръг около пентаграм, който наричали duat. Той посочвал пътя към подземния свят, към следващия живот. Арабите го използвали в магии и ритуали. Питагорейците вярвали, че пентаграмът изразява математическото съвършенство, тъй като в линиите му е скрита златната пропорция 1.618. За евреите той символизира петте книги на Моисей или „Петокнижието“. За християните пентаграмът символизира черна магия, но също така и петте рани на Исус.

А ако пентаграмът е обърнат така, че единият му лъч да сочи надолу, той се превръща в символ на Сатаната или така наречената звезда на Дявола.

На петата страница намирам карта на северна Норвегия, включваща всичко на юг от Трондхайм. Картата не е особено добра. Картите по времето на Снори са били рисувани главно на основата на измервания на око и предположения. Първата известна карта на северните страни е картата „Нанси“ от 1427 г., нарисувана от датчанина Клавдий Клавус, който дълги години живял в Рим и станал приближен на няколко кардинали и секретари на папата. Но няколкостотин години преди него някой начертал карта на Остландет, като я копирал от един дори по-древен рунически свитък.

Изучавам текста и руните с часове. Превеждам руническия текст и текста на Снори. Боря се с кодовете. Знам, че в тези страници може би е скрито послание, вероятно инструкции. Но не мога да открия начин да го разшифровам. Изследвам картата на Норвегия и символите.

Но не откривам нищо.

След като обядвам (две филии хляб със сирене „Гауда“, парче сурова ряпа, морков и чаша чай), аз се обаждам на старшия инспектор на Боргарнес. Питам го дали има някакви новини за мен. Има. Заподозрените са били заснети с камера на бензиностанция в Саубер. В момента изпращат снимките им на Интерпол. Норвежката полиция също е получила копие от тях. След това той се шегува, че арабите били потънали вдън пясък, ха-ха. Но бързо става сериозен и ми казва точно толкова за разследването, колкото да почувствам, че съм информиран, без да знам каквото и да било.

Веднага щом оставям телефона на вилката, той започва да звъни. Ранхилд от полицията в Осло. Току-що е получила снимките от Исландия и ме пита дали мога да идентифицирам заподозрените. Изпратила ми е копия на снимките по електронната поща и ще ме изчака на телефона, докато отворя писмото и прикрепения файл.

Снимките са черно-бели, но с високо качество.

Разпознавам двамата мъже, които ми дойдоха на гости в хотелската стая в Рейкявик. Дребният с пистолета и гигантът, който счупи кутрето ми.

— Това са те — казвам аз.

— Ще ги заловим. Сега, след като разполагаме със снимки, имаме с какво да работим.

Моля я да изчака за момент. Под нейното писмо има друго, неотворено.

„От: неизвестен изпращач

Изпратено: неизвестна дата

За: bjorn.belto@khm.uio.no

Относно: Бьорн Белтьо — прочети това!

Уважаеми Бьорн Белтьо,

Вие не ме познавате. На сега аз «познавам» вас. Извинявам се за болката и страха, който моите хора са ви причинили. Помолих ги да свършат една работа и не мога да ги следвам навсякъде.

Вашият приятел в Исландия Сира Магнус откри кодекс, който хората ми взеха. Но след това вие успяхте да откриете копие на един ръкопис, който журналистите в своята безгранична изобретателност започнаха да наричат «Тингвелирските свитъци».

Готов съм да стигна много далече — повтарям, много далече — в стремежа си да получа този ръкопис, независимо дали той е все още в Исландия или при вас в Норвегия.

Не обичам да отправям заплахи. Но вие ме принуждавате да използвам методи, които при други обстоятелства бих избегнал.

Затова ви моля: дайте Тингвелирските свитъци на моите хора. Съдействието ви ще бъде богато възнаградено. И под «богато» имам предвид повече пари, отколкото можете да си представите. Можете да прекарате остатъка от живота си в лукс, без да ви се налага да се тревожите за каквото и да било.

Ако решите да не направите това, което ви моля, съдбата ви вече няма да е в моите ръце. Хората ми имат съвсем ясни инструкции. Не искам да ви нараня, но нищо не е по-важно за мен от намирането на ръкописа от Тингвелир. Дал съм разрешение на хората си да правят всичко, което сметнат за необходимо, в преследването на тази цел. Едва ли е нужно да навлизам в подробности.“

Гърлото ми се пълни с пясък и маджун.

Никога преди не бях получавал писмена заплаха. Това ми е първата.

Прочитам я на Ранхилд с треперещ, заекващ глас. Тя ми казва да направя две неща: да принтирам копие на писмото и да й пратя оригинала по пощата.

Натискам Print. Нищо. Натискам бутона няколко пъти в раздразнението си.

Нищо.

Точно когато се каня да препратя писмото, екранът започва да примигва. Имейлът се разгражда пред очите ми, сякаш всеки пиксел е бил обиден от съседа си и е решил да се отдалечи от него колкото се може по-бързо.

Накрая от писмото не остава нищо.

— Изчезна — казвам аз.

— Това е невъзможно.

Проверявам в кутията Outlook. Имейлът все още е най-горе. Цъквам върху него и целият ред изчезва.

— Провери в „Изтрити“.

Нищо.

Казва ми, че един имейл не може просто да изчезне от компютъра на получателя си. Това е технически невъзможно. Текстът сигурно е бил прикрепен файл, който антивирусната програма е засякла и изтрила.

— Да не е било Х-приложение?

— Беше един напълно нормален имейл.

— Някой трябва да е проникнал в компютъра ти и да е инсталирал програма — шпионин.

— Били са тук? Тук, в кабинета ми?

— Ако разполагат със софтуер, който може да накара имейл в Outlook да изчезне, значи си разбират от работата. Съвсем лесно може да бъде изпратен имейл, който дори да бъде преместен в папка „Спам“ и изтрит, преди това автоматично да инсталира скрита програма на компютъра ти.

— Не пишеше от кого е имейлът.

— Променянето на адреса на изпращача и датата на изпращане не е никак трудно. Теоретично е възможно да открием от кой сървър е изпратен имейлът, но и за това има хитрини, като например ако са проникнали в някой зле защитен сървър и са изпратили имейла оттам.

Ранхилд ми казва да запиша на един лист съдържанието на имейла по памет, доколкото е възможно, дума по дума.

Половин час по-късно, тя пристига с полицейски техник, който взима компютъра ми. Но се съмнявам, че ще открият нещо.

5.

Късно същия следобед отключвам вратата на кабинета си. Нервен съм. Скрил съм принтираното копие на кодекса на Снори в прозрачен найлонов плик под ризата си. Найлонът е залепнал за гърдите ми.

Бързам по безкрайния коридор, слизам надолу по стълбите до мазето и след това излизам на ярката слънчева светлина, щавеща задния двор на института. Чувствам лъчите на слънцето като нажежени до червено игли, забиващи се в очите ми. Прикрепям слънчевите стъкла за рамките на обикновените си очила. Въздухът мирише на късно лято.

Взимам метрото от Блиндерн до градския център. След това отивам пеша до многоетажния паркинг, където оставих Бола.

Той седи на едни стълби срещу входа на паркинга и се преструва, че чете вестник. Но през цялото време следи стъклените врати, които се отварят и затварят автоматично.

Мисълта, която наистина ме ужасява, е, че това не е единственият вход на паркинга. Ако има човек, който наблюдава един от входовете, следователно има други, които наблюдават и останалите. Колко са тези хора?

Изчезвам зад ъгъла и оставям Бола там, където е — сама и обградена от врага на ниво Р2.

Кои са тези хора? Нима Сира Магнус се бе свързал с колекционери на черния пазар? Богати чужденци, готови да стигнат до крайности в стремежа си да се докопат до редки съкровища? Но да стигнат дотам, че да убиват? Заради един древен пергамент?

Или може би заради информацията, скрита в текста?

Взимам трамвая до Скилебек и се скривам във входа на жилищна сграда.

Терйе Льон Ерихсен пристига половин час по-късно.

В раницата си (същата, която носеше, когато бяхме заедно в университета), той донася тенекиена кутия с храна, термос от училищните му години и вестник за четене по време на пътуването с трамвая. Раменете му са криви и докато крачи по тротоара към мен, той се клатушка като пингвин. Терйе има малки зъби и големи уши, както и плешиво място на темето, което наваксва с иначе дългата си, къдрава коса и впечатляващо гъстата си и рошава брада.

Когато ме вижда, той спира, озъбва се в усмивка и възкликва:

— Бьорн! Проблем с някоя дама?

Нашата специалност е иронията и сме развили свой собствен език, на който дори най-жестоката обида е добросърдечна. Терйе знае чудесно, че нито един от двама ни не се бе приближавал до жена от години.

Прекарвам нощта при него. Той е развълнуван при мисълта, че укрива човек, преследван от мистериозни главорези.

Предполагам, че не ми вярва или по-скоро мисли, че си въобразявам. Но това е добре. Както за него, така и за мен.

6.

Винаги са ме привличали вещиците, още откакто бях момче.

Странно привличане, няма спор. Моите желания и копнежи рядко следваха добре отъпканата пътека на разума. Отначало, когато бях много малък, вещиците ме плашеха до смърт. Носеха черни пелерини и имаха дълги носове и космати брадавици. Бъркаха зловонни отвари в огромни казани и летяха на метли, кискащи се зловещо. Когато пораснах и хормоните ми предпазливо разчупиха черупките си и излязоха на светло, аз интуитивно разбрах, че изпитвам някаква еротична слабост към вещиците; слабост, която караше коленете ми да треперят, а сърцето ми да препуска.

Но бях все така ужасен от тях.

Точно затова сега стоя неподвижен като статуя на изтривалката на Аделхейд Гейерстам и се опитвам да си поема дъх.

— Бьорн Белтьо? — пита ме тя и накланя главата си на една страна.

— Аделхейд?

— Влез, влез!

Аделхейд Гейерстам изглежда така, както в моите представи изглежда една истинска вещица-уикан. Тя е очарователна по един сенсуален, но в същото време ненатрапващ се начин. Устните й са тънки и влажни, очите леденосини и изпълнени с неизречени обещания.

Тя живее в Лилехамер, в една голяма, стара, просторна дървена къща, покрита с люспеща се бяла боя и с градина, пълна със забравени ябълкови дървета, буренясали храсти френско грозде и купчини тор, обрасли с трева и плевели.

Аделхейд ме въвежда в антрето на къщата си и аз окачам палтото си на гвоздей. Пита ме за пътуването с влака. Облечена е в рокля на цветя, която почти скрива очертанията на тялото й. Носи се по коридора пред мен като призрак, след това рязко завива наляво и влиза в огромна стая, пълна с тъпани, висящи кожи от зебра, дървени маски, копия, глави на антилопи и плетени капани за сънища, украсени с пера от щраус и лъвски нокти.

Предлага ми билков чай в голяма, керамична чаша.

— Толкова се радвам, че дойдохте. Крайно време беше! Официалната наука никога не е разбирала или уважавала свещената геометрия! Вие трябва да сте първият професор, който някога е идвал да ме види.

Вместо да посоча, че не съм професор, а само скромен доцент и не представлявам никого другиго, освен себе си, аз отпивам от билковия си чай, който има вкус на задушена трева и развален компот.

Аделхейд е написала четири относително скандални книги за историята на свещената геометрия и нейното влияние върху разположението на скандинавски манастири, църкви, гробища и замъци.

— Има примери за свещена геометрия из цяла Норвегия. Но много учени смятат, че тази наука е основана единствено на суеверия.

Гласът й е топъл. Когато поставя ръката си върху моята, гривната й от мъниста и бижутата й дрънчат. Неочакваният допир до кожата й ми въздейства.

Тя продължава с лекцията си, преди да успея да вмъкна въпрос.

— По крайбрежието на Норвегия, от Рогаланд до Нордфиорд, има шестдесет каменни кръста, които свидетелстват за влиянието на келтите и за християнизацията на Норвегия в периода от раждането на Христа до хиляда години след това. Свети Олав несъмнено е реализирал ползите от влиянието на келтите. Наистина ли вярвате, че каменните кръстове, някои от които са високи три, дори четири метра, са позиционирани произволно?

— Всъщност никога не съм се замислял по този въпрос.

— Нима е съвпадение това, че ако начертаеш линия от абатство „Утстейн“, което се намира близо до Ставангер, до Тьонсберг, а след това от Тьонсберг нагоре до Трондхайм, линиите ще се срещнат под ъгъл от деветдесет градуса?

— А.

— А дали е съвпадение това, че цистерцианския монашески орден е построил абатство „Лис“ през 1146 г., абатство „Света Мария“ на Ховедьоя във фиорда Осло през 1147 г., „Мункеби“ в Трондхайм през 1180 г. и „Таутра“ на фиорда Трондхайм през 1207 г.?

— Едва ли.

— А съвпадение ли е това, че разстоянието от Августинското абатство в Утстейн до Осло е същото, каквото е разстоянието от абатство „Лис“ до Осло? Съвпадение ли е това, че разстоянието от абатство „Халсньой“, построено от августинците през 1163 г., до крепостта Тьонсберг е точно двеста седемдесет и пет километра, а същото разстояние разделя Тьонсберг от Утстейн?

— Уау.

— Всички древни, свещени места в Норвегия са построени съобразно математическа логика, която ни показва, че нашите предци са научили много от гърците и египтяните. Може би е съвпадение и това, че градове с огромно религиозно значение като Берген, Трондхайм, Хамар и Тьонсберг се намират на върховете на пентаграм от старата средновековна карта?

Ледена тръпка пробягва по гръбначния ми стълб. Чувствам се като зашлевен. Още не съм й казал защо съм тук. А тя отговори на един от въпросите, които още не й бях задал.

— Не искам да звуча мелодраматично — казвам аз, — но един свещеник в Исландия бе убит заради това, което ще ви покажа.

Слагам кодекса на Снори на масата пред нея.

— Това Тингвелирските свитъци ли са?

— Не, това е текстът, който ни доведе до пещерата в Тингвелир. Снори собственоръчно е написал латинската част. Руните най-вероятно са били изписани няколкостотин години по-рано. Картите и магическите символи са нарисувани някъде между 1050 и 1250 г.

Няколко секунди мълча, докато тя осмисля казаното от мен.

След това започва да прелиства страниците с благоговение и да изучава картите и символите.

— Анкхът! Пентаграмът! Това е удивително!

Превеждам й руните и й обяснявам, че текстът и картите най-вероятно крият някакви инструкции.

Разлиствам.

— Това е карта на южна Норвегия. Въпреки че се различава от една съвременна географска карта на Норвегия, не разбирам как някой е могъл да начертае толкова детайлна и прецизна карта на страната няколкостотин години преди възникването на науката картография.

— Пробвали ли сте да начертаете пентаграм върху картата?

Поглеждам към нея, след това поглеждам картата.

— Пентаграмът и картата вървят заедно — казва тя. — Трябва да тръгнете от светите места, съществували по времето, когато картата е направена. Бьоргвин, Нидарос, Хамар и Тунсберг.

Докато говори, тя отбелязва всяко едно от тези места с точка, след което чертае линия между Берген и Трондхайм. После свързва Берген с Хамар, където Никълъс Брейкспиър, който по-късно става известен като папа Адриан IV, основал епархия през 1150-та. След това тя чертае линия от Трондхайм до Тьонсберг, най-старият град в Норвегия и средновековен център на власт.

— Сега ни липсват само две линии — казва тя, — и получаваме пентаграм.

— Но в северозападната част на страната има много религиозни центрове. — Посочвам към липсващия координат, който се намира някъде в близост до Стадландет.

— Не е така. В района има само няколко тайнствени пещери, като пещерата „Долстейн“ например. Харалд Сомерфелд Боелке, който е мой колега и учен, дълго време изучаваше тази пещера и легендите, свързани с нея. Отворът на пещерата е обърнат към морето и разположен на шестдесет метра височина в планината. Тя се намира западно от Сандсьой, в окръг Мьор и Ромсдал. Според легендите крал Артур някога минал през тази част на страната, а в пещерата било скрито съкровище. От отвора започва тунел, който води до огромна галерия. Има пет подобни галерии или пещери, свързани с тесни тунели. Пещерата е дълга сто и осемдесет метра, но в древността хората вярвали, че тунелите продължавали под морето и стигали чак до Шотландия. Кръстоносецът Ранвалд Кале Колсон, граф на Оркни, който бил кръстен на храненика на свети Олав Ранвалд Брусесон от Оркни, посетил пещерата през 1127 г. и се опитал да открие съкровището, което било скрито там.

Аделхейд начертава двете последни линии и сякаш по магически път на картата на Норвегия се появява пентаграм.

Очевидно основите на бъдещите катедрали „Нидарос“ и „Хамар“, на крепостта Тьонсберг и на един храм в района на Берген са били положени от хора с езотерично разбиране за магията на числата, географията и геометрията.

— Малко хора знаят колко много храмове в скандинавските страни са построени на основата на окултни, математически закономерности — казва ми Аделхейд.

Тя отива до рафта с книги, изважда една от тях и я отваря някъде по средата. Показва ми въздушна снимка на погребалните могили в Гамле Упсала, Швеция.

— Виждате ли как могилите около църквите и замъците са разположени в концентрични окръжности и под определени ъгли? — Тя илюстрира това с лакиран в червено нокът.

След това изважда друга книга и ми показва карта на Борнхолм, датският остров в Балтийско море.

— Ако начертаете пентаграм върху острова, ще установите, че кръглите църкви, укрепленията и храмовете, построени от кръстоносците, са разположени точно по линиите на пентаграма.

Вади трета книга.

— Исландците Ейнар Парсон и Ейнар Биргисон доказаха, че когато първите исландци са се заселили на острова, те построили повечето големи ферми, църкви и други важни сгради съобразно свещени геометрични принципи. Представете си окръжност, която символизира хоризонта и небесния зодиак. Спиците на тази окръжност се определят от движението на слънцето и формират космическа карта, която доказва, че исландците са имали разширени познания по египетска космология.

Отпивам още малко от билковия си чай, който започва да изстива.

Тя вади още няколко книги от рафта.

— Ще откриете същите закономерности тук, в Норвегия. Изследователската работа на Бодвар Шйелдеруп и Харалд Сомерфелд Боелке, които са документирали откритията си в две прекрасни книги, доказва колко разпространена е била свещената геометрия в норвежката история. Викингите не са били просто страховити воини, жадни за кръв и плячка. Били са набожни, умни и изобретателни хора. Били са жадни не само за кръв, но и за знания. Ценели са хармонията. Спомнете си формата на техните кораби. И руните. Когато викингите искали да отбележат някакво важно място или събитие, те винаги използвали геометрията на свещените линии и символи.

— Но в края на краищата всичко това е просто един миш-маш от линии и координати — казвам аз и посочвам картата.

— Предполагам, че в текста са скрити и някакви по-подробни инструкции. Може би кодирани.

Поглеждам текста, изпълнен със съмнения. Чел съм го толкова много пъти и ми е трудно да повярвам, че в него все още има скрити кодове, които не съм открил.

Но, разбира се, греша.

7.

Във влака на връщане установявам, че имам осем пропуснати обаждания и четири съобщения на гласовата си поща. Бях оставил мобилния си телефон в режим вибрация. Нямам желание да се превърна в безпомощен заложник на модерните технологии, включително и на такива, които притежавам.

Всички пропуснати обаждания са от един човек.

Ранхилд.

Обаждам й се. Чувам въздишката й на облекчение съвсем ясно.

— Бьорн! Къде бяхте?

— Случило ли се е нещо?

— Трябва да говоря с вас. Веднага. Къде сте? Ще дойдем да ви вземем.

В Осло Ранхилд ме чака пред полицейското управление на Грьонланд с тревожно изражение на лицето.

— Идентифицирахме един от арабите — казва тя и ми подава снимката, направена от камерата в бензиностанцията. Сочи най-едрия от мъжете.

— Това е човекът, който счупи пръста ми.

— В Интерпол имат цяла библиотека, посветена на него. Пълното му име е Хасан Ибн Аби Хаким.

— Хасан…

Ранхилд изсипва цяла купчина от снимки на Хасан на бюрото пред мен. На няколко от тях той е облечен във военна униформа. На други е облечен в скъпи костюми, очевидно шити по поръчка, за да обхванат масивното му тяло.

На една черно-бяла снимка той стои пред масов гроб, а устните му са разтегнати в широка, горда усмивка.

— Иракчанин.

Ранхилд ми подава превод на доклад, изпратен от Интерпол.

— Това е така нареченият 1-24/7 от Базата криминални данни на Интерпол.

Интерпол

Вътрешна радиограма

Радиограма №: 7562

Предадена на: 2007-11-17 14:13:48

От база: Лион

Изпращач №: SN

Изпратена на: 171107

Час на изпращане: 14:13:48

Приоритет: СПЕШНО

Получател зона: ОСЛО

От: I-247-Gº 14

За: НОРВЕГИЯ

Обект: Наша справ.: 1711/07 GD/VG/OKK

ИНФОРМАЦИОНЕН БЮЛЕТИН: No. 26/11

ОТНОСНО: Хасан Ибн Аби Хаким

Име на обекта: Хасан Ибн Аби Хаким

Прякори: неизвестни

ДНР: Неизвестна

Година на раждане: 1963

Гражданин на: Неизвестно

„От 1985 до 2003 г. Хасан Ибн Аби Хаким е бил офицер в армията на Саддам Хюсеин, първо в Републиканската гвардия, а от 1992 г. в специалния отряд на Саддам, наречен «Иракска специална републиканска гвардия». Обектът е специалист по мръсни операции и е бил ръководител на няколко такива. В периода 1986–1989 г. е участвал в кампанията Ал-Анфал, по време на която иракски специални части са нападнали хиляди кюрдски села и са избили няколко хиляди кюрди с химически оръжия и други.

Обектът е бил един от командващите офицери, отговорен за нападението с отровен газ в Халабя, при което са загинали 5000 души. Според ЦРУ, обектът е бил ключова фигура в Ал-Анфал. МИ5 твърди, че докато служил като офицер в Републиканската гвардия, обектът лично е ликвидирал между 3000 и 4000 души.

От 2003 г. обектът работи като «военен консултант на свободна практика». Живее в Абу Даби. Най-вероятно истинската му професия е наемен войник/убиец.

Според френското разузнаване, La Direction Generate de la Securite Exterieure, от 2006 г. обектът работи изключително за неидентифициран работодател от Саудитска Арабия.

Израелската разузнавателна служба, Ha-Mosad le-Modi’in u-le-Tafkidim Meyuhadim (Мосад), въпреки осъществената подривна дейност и някои тактически успехи, все още не може да потвърди, че този работодател е шейх Ибраим ал Джамил Ибн Закий Ибн Абдулазис ал Филастини.“

— Е, поне сега знаем кой е той — казвам аз.

Имам навика да крия страха си под маска от безразличие. Информацията, която бях научил току-що, ме ужасява, но мисълта да се предам никога не би минала през главата ми. Всъщност точно обратното: започвам да изпитвам трескавата нужда да победя този човек, да го надвия, да му се изплъзна.

Да победя непобедимото. Да победя екзекутора на име Хасан. Аз съм неимоверно упорит. Един разумен човек знае кога е време да каже „Пас“ и да хвърли картите на масата. Но аз? О, не. Дълбоко вътре в мен живее един прегърбен загубеняк, който всячески се опитва да научи отговорите на всички въпроси; човек, който би разглобил часовник, за да научи тайните на времето. В момента в мен любопитството е много по-силно, отколкото страха. Освен това да се предам би означавало да оскверня паметта на Сира Магнус.

Изражението на лицето на Ранхилд ми напомня за майка ми, която често ме гледаше по същия начин, когато бях малко момче. „Скъпи Бьорн — би казала тя, — бъди внимателен.“

Полицаите ми дават лична аларма, която мога да задействам в случай на опасност.

В следващите няколко дни ще разполагам със свой собствен бодигард, полицай със слушалка в ухото и слънчеви очила, който ще следи за потенциални атентатори, скрити в храстите.

Освен това ми връщат компютъра. Програмите, които Хасан и неговите хора бяха инсталирали, или са изчезнали по някакъв магически начин, или са били погълнати от други програми. Единственото нещо, което полицаите са успели да открият, е дайлър, свързан с прокси сървър някъде на Карибите, който пък е свързан със сървър в Абу Даби.

8.

Ползвам кабинета на колега от университета, който е във ваканция. Бодигардът ми седи на стол в коридора, чете таблоиди и скучае, чакайки да ни щурмува Републиканската гвардия.

Звъня на Тран в Исландия.

По гласа му познавам, че нещо го тревожи. Усещам, че търси думи, които да му помогнат да не прозвучи като параноик. След това признава, че някой го наблюдава. Някой го следи, някой рови из книжата му, когато излезе от кабинета си, някой се прокрадва около къщата му, когато го няма. Пресиленият му смях, когато ми разказва всичко това, само подсилва впечатлението, че най-големият му страх е това, че аз няма да му повярвам.

Казвам му за Хасан. За полицая, който в момента седи в коридора пред кабинета. За всичко, което се случи, откакто се върнах в Норвегия. След това го моля да се обади в полицията и да им обясни колко сериозно е положението.

— По следите ни са, Тран — казвам аз.

Той звучи така, сякаш се опитва да глътне цяло яйце.

— Дълго време се надявах, че е просто моето въображение.

— Тингвелирските свитъци на сигурно място ли са?

— Да, преместихме ги в…

— Спри! Не ми казвай.

— Но…

— Може би подслушват телефона.

Той млъква. Мълчи дълго време.

Накрая се уговаряме да му позвъня на номер на негов колега, но не от моя телефон, а от някой друг телефон в университета.

Тран ми казва, че изследователите от института „Арни Магнусон“ са занесли Тингвелирските свитъци в лаборатория на Центъра по изкуства в Рейкявик. Те се престрували, че работят върху фолио на книгата от петнадесети век Codex Flatöiensis.

С глас, в който долавям нотка самодоволство, Тран ми признава, че е организирал хитро прикритие. Накарал е четирима студенти да положат тържествена клетва за пазене на тайна и ги изпратил да работят в главната лаборатория на института „Арни Магнусон“ върху копие на Heimskringla. Според Тран престъпниците със сигурност ще решат, че четиримата тайно работят над Тингвелирските свитъци.

— Твоите изследователи какво са открили досега? — питам аз.

— Изглежда като препис на Библията.

— Какво имаш предвид „изглежда като“?

— Ами… — Той се колебае. — Една от колоните е написана на коптски. Другата е написана на старинна форма на иврит, наречена класически или библейски иврит. Коптският превод е паралелен с оригиналния текст на иврит. Юдейската Библия, Танахът[14] и Старият завет са били написани на същия език. Той не е много различен от съвременния иврит, но граматиката не е съвсем същата, а стилистиката е малко по-архаична.

— Значи е библейски препис, така ли?

— Преводачите са леко объркани. Трябва да е някаква алтернативна ръкописна версия. Части от текста представляват препис на „Петокнижието“ на Моисей. Други части още не можем да идентифицираме, но не сме напреднали толкова с преводите. Превели сме няколко извадки от различни части на документа.

— И?

— Ами, честно да ти кажа, не съм съвсем сигурен какво означават. Може би са просто безсмислици. Може би някой шегаджия, скептичен монах или уволнен писар например, е решил да пренапише Библията. И дори ако текстът е приблизителен превод на книгите на Моисей, не съм съвсем сигурен как да го интерпретирам.

— Защо?

— Ако текстът беше с хиляда години по-стар, щеше да е международна сензация. „Септуагинтата“, единственият дохристиянски превод на Стария завет, е бил направен в Александрия, Египет, някъде между 100 и 300 г. пр.Хр. Codex Vaticanus, един от най-старите запазени библейски ръкописи, датира от четвърти век. Codex Sinaiticus, друг препис на Библията, е бил направен между 330 и 350 г. сл.Хр. Vulgata, първият официален превод на Библията на латински, осъществен от Римската църква, е бил направен някъде около 400 г. сл.Хр. Тингвелирските свитъци са били написани по времето на викингите, Бьорн. Разбира се, препис на Библията от единадесети век би предизвикал научен интерес, но нищо повече от това. Свитъците са нещо, което хора като мен и теб биха изследвали и изучавали с години, но помни, че те представляват препис на нещо, което е било на повече от хиляда години, когато е било преписано. Това може би ще предизвика интереса на един учен, но не и на повечето хора.

Няколко секунди той мълчи.

— Което прави факта, че Снори е скрил този препис в една пещера в Тингвелир, още по-необясним.

— Въпросът е от кой оригинален ръкопис е било преписано това нещо?

— Никога няма да разберем.

Разказвам му за разговора ми с Аделхейд. Известно време разискваме свещената геометрия. След това дискусията се прехвърля на Египет, древноегипетските науки и митологичните псевдонауки. Връзките между всички тези неща не ги правят по-лесни за разбиране. Какво общо има между Египет и историята на викингите? Какво общо има между Египет и Снори? Когато мисля за Египет, аз виждам в мислите си красивата Клеопатра, застанала в сянката на гигантска пирамида. Но по времето, когато Клеопатра е прелъстила мястото си в световната история, пирамидите в Гиза вече са били на 2500 години, а Египет е била залязваща империя.

Египтяните са основали своята държава преди 5000 години, като през първите три хиляди от тях са били управлявани от фараони, които отдавна са забравени, и други, чиито имена все още се помнят, като Уазнер, Ири-Хор, Куаа, Хотепсекемуи, Каба, Хеопс, Мантухотеп, Камосе, Аменхотеп, Тутмос, Хатшепсут, Рамзес, Сети, Ксеркс… властелините и полубоговете на своето време. Но Египет на фараоните е изчезнал малко преди раждането на Исус. Осиновеният син на Юлий Цезар, Октавиан, е нахлул в Египет тридесет години преди Исус да се роди. Клеопатра сама слага край на живота си. Последният фараон на Египет, седемнадесетгодишният син на Клеопатра Цезарион, е екзекутиран през същата година. След това страната е управлявана от чужденци. През средата на седми век арабите завладяват Египет, взимайки властта от византийците и персите. По времето на викингите Египет е бил ислямски халифат.

9.

През следващите няколко дни аз продължавам да изучавам текста на Снори, опитвайки се да намеря инструкциите, за които загатна Аделхейд. Но не откривам нищо.

Отзовават бодигарда ми; официалните причини за това са „ресурси“ и „преоценка на опасността“, но най-вероятната причина е това, че горкият човек всеки момент щеше да умре от скука.

Всяка сутрин се измъквам от апартамента на Терйе и се промъквам във временния си кабинет през влажни мазета, забравени от бога стълби и неизползвани коридори.

Чувам пращене в телефонната слушалка и получавам спам, който съм убеден, че инсталира шпионски програми на компютъра ми, сканиращи всичко, което имам на хард драйва си. Получавам неразбираеми текстови съобщения на телефона си от телефонни номера, които не съществуват и които изпращат GPS сигнали на сателита на престъпниците.

Опитвам се да забравя преследвачите си и да се концентрирам върху работата.

Без особен успех.

Терйе и Аделхейд ми бяха помогнали да разбера какво търся. Бяха ми обяснили как трябва да го намеря. Като се махнат тези две неща, остават единствено търпението и въображението.

Прекарвам по-голямата част от деня в изучаване на комбинации от букви и в четене на текста вертикално, хоризонтално, диагонално и отзад напред.

Знам, че отговорът е скрит някъде сред хилядите букви и думи.

10.

Намирам отговора рано сутринта в понеделник.

Дъждовните капки се стичат по стъклото на прозореца, образувайки накривени вадички. Чувствам мозъка си като къс мокър памук.

И точно в това състояние на изтощение и отчаяние аз откривам отговора на загадката.

Има един объркващ пасаж в текста на Снори, объркващ по отношение на топографията и съдържанието си. Той съдържа гръцките букви алфа и омега, изписани с червено мастило и по-големи от останалите букви. Двете гръцки букви се намират в началото и в края на параграф, който е четлив, но иначе напълно безсмислен. Алфа и омега означават също така „начало“ и „край“. Така че, ако тези символи означават началото и края на тайно послание, то това послание трябва да е скрито в текста между тях.

Прочитам първите и последните букви от двата реда и откривам имената на две места: първото под символа „алфа“ в полето вляво от текста, а второто под символа „омега“ в полето вдясно от текста.

Преведена от старонорвежки, първата част на загадката е:

Под символа „алфа“, взимайки първата буква от всеки ред, аз получавам думите Doso и kors.

По същия начин получавам думата Roykenes, съставена от първите букви на всеки ред над символа „омега“.

Разлиствам атлас. Doso е място в Ос, Хордаланд, на осем километра южно от Берген. Името идва от dys, норвежката дума за малка грамада камъни, което на свой ред ми напомня за погребалните могили в областта, датиращи отпреди хиляда и петстотин години. Roykenes е името на място, разположено на края на пътека, използвана от монаси. Намира се на няколко километра северно от Doso.

Пътека, използвана от монаси?

Развълнуван, аз търся голямомащабна карта на областта.

Отбелязвам мястото, където се намира Doso, както и мястото, където се намира Roykenes. След това ги свързвам с вертикална линия.

Kors или кръст…

Може би Снори иска да начертая кръст, използвайки за начални точки Doso и Roykenes?

Начертавам хоризонталната линия на кръст. Десният й край свършва в гора.

Левият свършва в…

Абатство „Лис“.

Няколко секунди зяпам картата с отворена уста.

Пентаграмът не сочи към някакво светилище в Берген, а към абатството „Лис“!

Абатството „Лис“ е цистерциански манастир, построен в началото на единадесети век и обвит в тайнственост. Абатството е затворено през 1536 г., но все още се радва на голям туристически интерес, може би най-вече заради красивото място, където се намира. Калугерите в манастира практикуват сдържаност, спокойствие и преданост.

Абатството „Лис“.

Разбира се!

Изпълнен с трепетно очакване, аз отново се гмуркам в лабиринта от букви. Сега, след като разгадах кода, откритията следват едно след друго. Някои от буквите са по-дебели от останалите, което прави откриването на нови думи, скрити сред другите думи и изречения, още по-лесно. Например в изречението „Кралю Наш, Знай, Че нИе ще умрем за Теб, Валхалата ни зОве“ намирам думата „източник“.

Между буквите R и S в двете вертикални линии откривам думата sinister, написана отзад напред. Sinister означава „ляво“ на латински. Освен това намирам думите Salomos segl (печатът на Соломон, който е с формата на пентаграм) и obelisk (каменна колона) между буквите S и K. Прочитам ost moter nord (изтокът среща запада) отзад напред. Но най-изумителното е това, че на две места откривам името свети Олав или Olafr hinn helgi, както пише в оригиналния текст.

Преведена и адаптирана на съвременен норвежки, текстовата диаграма изглежда така:

Дълго време седя неподвижен, като само очите ми се стрелкат от буква на буква и от дума на дума. Разбира се, Снори може да е шифровал тези думи просто за удоволствие. Но е възможно, поне на теория, да съм открил инструкции, които могат да ме отведат до легендарния гроб на свети Олав.

Много хора вярват, че свети Олав, викингът, християнизирал Норвегия и намерил смъртта си в битката за Стиклестад през 1030 г., е погребан в катедралата „Нидарос“ в Трондхайм.

Но не е.

След края на битката за Стиклестад Олав лежал сред труповете на загиналите, а кръвта от раните му бавно изтичала. Един фермер на име Торгилс Халмасон и неговият син претърсили бойното поле за тялото на краля. Те били обещали на Олав, че ще се погрижат за тялото му, ако той загине в битката. Намерили го, обвили трупа в лен и го положили в ковчег, който скрили под дъските на лодка. С нея тръгнали на юг от Нидарос (днешен Трондхайм) и дълго гребали срещу течението нагоре по реката, след което скрили тялото в една колиба. По-късно фермерът погребал крал Олав в дървен ковчег в една пясъчна плитчина на брега на река Нид, северно от пазарния град. През следващите месеци местните хора започнали да разказват безчет истории за мистериозни видения, чудеса и знаци. Извикали епископ Гримкел от Мьострактен. Година и пет дни след битката за Стиклестад фермерът Торгилс показал на епископа къде бил скрил тялото. Под надзора на епископа и на представители на властта ковчегът бил изровен и отворен. Крал Олав изглеждал така, сякаш спял. Ноктите, косата и брадата му били пораснали. Но страните му били червени. Според поета Снори, от ковчега се надигала сладка миризма.

Трупът на крал Олав бил изложен в църквата „Клеменс“ и после прехвърлен в нов ковчег, който бил покрит със скъп плат и наречен „мощехранителницата на Олав“. По-късно направили още два ковчега. Първият бил покрит със злато, сребро и скъпоценни камъни. Бил дълъг два метра и широк и висок осемдесет сантиметра, с извито дъно и капак. Малкият дървен ковчег бил поставен вътре. Капакът изглеждал като покрив с било и викингска драконова глава, и се затварял с панти и ключалки. След това бил направен трети ковчег за двата по-малки.

Никой не знае къде е мощехранителницата на Олав.

Някои вярват, че ковчегът или поне неговите останки се намират дълбоко в земята под катедралата „Нидарос“. Други твърдят, че ковчегът е бил зазидан в стените на крепостта Стейнвикхолмен, която се намира съвсем близо до Трондхайм. Историците вярват, че мощехранителницата е била унищожена през 1537 г., тъй като била забравена, когато архиепископ Олав Енгелбректсон избягал от Стейнвикхолмен след Реформацията. Всички скъпоценности били отнесени в Копенхаген и претопени. През септември 1540 г., Йохум Бех, ковчежникът на датския крал, написал разписка за деветдесет и пет килограма сребро, сто и седемдесет кристала и единадесет скъпоценни камъни, които паднали, когато ковчегът бил разломен.

През вековете мощехранителницата на Олав се бе превърнала от исторически факт в романтична легенда.

11.

Преди да изляза от кабинета си, звъня на Ранхилд, за да й кажа, че ще ме няма няколко дни.

— Къде отивате? — пита ме тя.

— Предполагам, че подслушват телефона ми.

— Трябва да знаем къде сте, Бьорн.

— Хасан също иска да знае.

— Тогава ми изпратете есемес.

— Ще видим.

— Не правете нищо глупаво.

Правя неискрено обещание.

Ако наистина успея да намеря гроба на свети Олав в абатството „Лис“, нямам никакво намерение да уведомявам за това Дирекцията за културно наследство, университета или полицията. Технически погледнато, аз се каня да извърша престъпление. Законът за културното наследство е доста строг по отношение на нашата история. Но нямам нито търпението, нито времето да следвам правилата на бюрокрацията.

— Има ли някакви новини?

— Хасан и някои от хората му са пристигнали в Осло един ден след вас. От Исландия. С фалшиви паспорти, разбира се. Взели са експреса Гардермоен до центъра. След това са изчезнали. Не са се регистрирали в нито един хотел.

— Кой е бил в апартамента ми тогава, ако те са пристигнали след мен?

— Може би имат оперативна единица в Осло.

— А не е ли възможно да са отседнали в частен дом?

— Възможно е. Може би в дом на техен съмишленик от Саудитска Арабия или Ирак.

— Разследвали ли сте тази възможност?

— В Норвегия живеят двадесет хиляди иракчани, Бьорн, и близо сто граждани на Саудитска Арабия.

Оставям мобилния си телефон в кабинета. Напълно възможно е Хасан, също като полицията, да разполага с необходимата апаратура да проследява обажданията ми и така да разбира къде се намирам.

Гробът

1.

На светлината на вечерното слънце развалините на абатството изглеждат сякаш са замръзнали във времето.

Елегантните галерии, почиващи върху ред дебели двойни колони, протягат дългите си сенки към розовия здрач. Пласт пищна трева, примесена с мъх, покрива аркадата и зеленее върху порутените стени и фасадата.

— Красив е, нали? — коментира Ойвинд Скогстад.

— Прелестен — отвръщам аз.

Ойвинд стои със скръстени пред гърдите ръце, изучавайки руините с поглед. Изражението му е такова, сякаш самият той е построил манастира. Ойвинд е научен работник към Културно-историческото крило на музея „Берген“. Познавам го от 2003 г., когато двамата бяхме сред участниците на конференция, посветена на религиозното изкуство и иконографията. Израснал е в Ос и като дете е прекарвал всяко лято в района на „Лис“ и абатството. Той вярва, че именно руините на манастира са запалили в него интерес към историята и археологията. Когато му позвъних от един уличен телефон на гарата и му казах, че съм в Берген и се нуждая от помощта му във връзка с абатството „Лис“, аз се почувствах така, сякаш бях предложил на десетгодишно момченце да дойде с мен на панаира.

— С абатство „Лис“ са свързани много мистерии — казва той.

Ойвинд има слабост към бомбастичността. Присвива очи в дрезгавата светлина, развълнуван и изпълнен с очакване. Обещах да му кажа защо съм тук. Но още е рано.

Отвсякъде сме заобиколени от невероятно високи и тъмни борове.

— Разкажи ми за абатството — окуражавам го аз, една учтива покана да ми изнесе любимата си лекция, която ме чака, независимо дали искам да я чуя или не.

— С удоволствие! — Той бързо заема позата на гид, заобиколен от любопитни туристи. — Абатството „Лис“ е открито през 1146 г. по молба на епископ Сигурд от Селя. Построено е от монаси от манастира „Фаунтънс“ в Англия. Посветено е на Дева Мария.

Ойвинд от време на време бърше очилата си, които се замъгляват, сякаш от неговия ентусиазъм.

— Но защо тук, в тази тъмна гора?

— Огледай се, човече! Орденът на цистерцианците е почитал тишината, спокойствието и размишленията. Последователите му са били методични и практични естети. Искали са да култивират земята около абатството, така че да могат да се изхранват сами. По тази причина са имали нужда от местен източник на вода. Мястото било съвършено.

— Спомена някакви мистерии?

— Бьорн, какво знаеш за рицарите тамплиери?

— Доста — признавам аз. Хора, които се интересуват от рицарите тамплиери, имат вродена склонност да събират и помнят с маниакална страст досадни и иначе напълно безполезни подробности. — Рицарите тамплиери са били средновековен християнски монашески орден, основан от кръстоносците през 1119 г., само няколко години след основаването на Ордена на цистерцианците през 1098 г. Орденът на тамплиерите бил основан с целта да защитава европейските поклонници по пътя за Йерусалим. Кралят на Йерусалим дал разрешение на рицарите да построят главното си седалище на Храмовия хълм, над руините на Храма на Соломон. Тамплиерите посели семената на съвременната банкова система. Орденът станал толкова богат, че накрая един френски крал решил да избие всички рицари.

— И то на петък тринадесети, да не повярва човек.

— През 1307 г. — завършвам аз, за да покажа, че си знам урока. — Чувал съм теории, че рицарите били пазители на някаква историческа тайна. Като например местонахождението на тялото на Исус или Свещения граал…

— Или казано с една дума… знание. Знаеш ли, че съществуват няколко връзки между рицарите тамплиери и цистерцианския орден?

— Като например?

— Двата ордена били като дъщерни фирми. Освен това били приблизително на еднаква възраст. Но има и един друг, изключително вълнуващ общ знаменател. Бернар де Клерво!

— Имаш предвид светеца? Свети Бернар? Френският абат?

— На Великден 1146 г., същата година, когато било основано абатството „Лис“, Бернар Клерво изнесъл проповед за Втория кръстоносен поход. Бернар бил един от най-големите религиозни мислители на своето време. Наричали го „гласът на съвестта“. Освен това бил изключително важна клечка в църквата и най-вероятно ако не беше той, сега нямаше да стоим пред абатството „Лис“ и нямаше да сме чували за Цистерцианския орден.

— А връзката?

— Бернар бил племенник на един от основателите на рицарите тамплиери и впоследствие станал техен покровител и пазител. Благодарение на Бернар де Клерво, Орденът на рицарите тамплиери бил официално признат от църквата на Съвета в Троа през 1128 г. Признаването на техния орден допринесло за стремителния икономически растеж на рицарите тамплиери и им спечелило подкрепата на някои от най-богатите европейски родове. През 1139 г. орденът бил поставен под прякото ръководство на папата чрез декрет, включен в булата на папа Инокентий II, наречен Omne Datum Optimum. Тези вярващи, които били против това християни да се сражават с мечове в ръце, били безцеремонно сразени от De Laude Novae Militae[15], в която Бернар разсъждава върху парадокса „убиване в името на Христа“. Освен това Бернар де Клерво формулирал правилата на Ордена на рицарите тамплиери.

Историята е пълна с необясними връзки и съвпадения. Защо абатството „Лис“ е било основано тук, на периферията на цивилизования свят, от монашески орден, свързан с рицарите тамплиери? Дали това обстоятелство е също толкова „случайно“, колкото фактът, че през 1190 г. крал Свер подарил абатството „Верне“ в Ойстфорд на Ордена на йоанитите, известен още като Малтийския орден и Ордена на хоспиталиерите?

Поглеждам към руините. Боровете се огъват на ледения морски бриз.

Нима свети Олав е бил погребан някъде в абатството „Лис“ от своите верни поддръжници, успели по някакъв начин да спасят останките на християнския крал с помощта на Цистерцианския орден и рицарите тамплиери? Нима истинската мощехранителница на Олав е била преместена от катедрала „Нидарос“ преди нейното обновяване в средата на дванадесети век? Нима през шестнадесети век датчаните бяха унищожили само едно копие на прочутата мощехранителница?

Докато гледам руините и търся отговори на тези въпроси, огромен ястреб седи върху един клон и тихо се люлее напред-назад, заедно с поривите на вятъра.

2.

Първо обяснявам на Ойвинд за кодекса на Снори и за неговата връзка с абатството „Лис“, а после му разказвам за Хасан и за неговата банда главорези. Единствената му реакция е да ме попита за кого мисля, че работят тези хора.

Ойвинд ме кани да преспя при него, в празния апартамент в мазето на къщата, където той е прекарал детството си. Тя се намира съвсем близо до абатството. Прекарваме по-голямата част от вечерта там, изучавайки ръкописа на Снори и прелиствайки книги за абатството, които Ойвинд е взел със себе си.

— В текста се споменава за печата на Соломон — казвам аз и разгъвам картата. — С други думи — пентаграм.

— Не знам за нещо наоколо, което да наподобява пентаграм, Бьорн.

— Думата obelisk е написана слято с думите „печат на Соломон“, което може би означава, че трябва да търсим някаква маркировка на земята.

Ойвинд ме поглежда изумен.

— Шегуваш се? В района има два изправени камъка. Историците още се чудят какво е било тяхното предназначение.

Той посочва място на картата, намиращо се на около двеста метра южно от абатство „Лис“ и друго, разположено на североизток от абатството.

— Ако това са две точки от пентаграм — чертая кръг през двете точки, — значи трябва да открием още три, тук, тук и тук.

Начертавам още три точки на картата.

На следващата сутрин ставаме с изгрева на слънцето. Качваме се на колата и след пет минути спираме пред абатството. Обувам зелените ботуши, които Ойвинд ми бе дал назаем, и двамата започваме да кръстосваме района, осеян с мъхести камъни, слънчеви поляни и гъсти гори.

Намираме първия изправен камък след половинчасово търсене, полускрит зад избуял гъстак на края на малка горичка. Камъкът е грубо издялан и висок около половин метър.

— Местните историци никога не са свързвали изправените камъни с абатството — казва ми Ойвинд.

Продължаваме навътре в гората, газейки влажни треви, изкачвайки кални могили и пресичайки малки ручейчета. Ботушите ни потъват в калта с влажно мляскане. Когато наближаваме мястото, където според картата трябва да се намира вторият камък, забавяме крачка и се отдалечаваме на няколко метра един от друг. Претърсваме околността стъпка по стъпка. Когато осъзнаваме, че сме отишли твърде далече, увеличаваме разстоянието помежду си и започваме повторна обиколка. Когато и тя не дава резултат, ние пак се обръщаме и още повече се отдалечаваме един от друг. Това се повтаря няколко пъти.

Намирам изправения камък почти по случайност. Очилата ми са се замъглили и докато ги бърша с крайчето на ризата си, забелязвам неясните очертания на обелиск. Бързо слагам очилата си.

Обелискът изчезва.

Оглеждам се, объркан. Виждам дънери на дървета, храсти, камъни, покрити с мъх, клони и клонки, листа. Свалям очилата си и формата отново се появява. Този път не изпускам камъка от очи и пак си слагам очилата. С изумление осъзнавам, че обелискът е част от по-голяма скала, в която е бил издълбан.

До края на деня намираме всичките пет обелиска, подредени около абатство „Лис“ във формата на пентаграм.

Почти се препъваме в следващите два, но ни трябват повече от три часа, за да намерим последния. Ойвинд отбелязва всеки открит от нас обелиск върху карта на местността.

След това се качваме в колата и поемаме към нашата местна изследователска станция — мазето в къщата на родителите на Ойвинд. Изпържваме си риба, която купихме жива от фиорда в Ос.

Вече имаме изправените камъни, имаме пентаграма, но ни липсва самият гроб.

След като изяждаме рибата, двамата с Ойвинд си отваряме по една студена бира.

Припомням си нещо, което бях прочел в текста на Снори: „изток се среща със север“. Изведнъж осъзнавам, че това може да е описание на пресечна точка между някои от източно-западните/северно-южните оси на пентаграма. Но „изток се среща със север“ е едно доста неясно описание, тъй като има няколко точки, в които изтокът се среща със севера. Така че това, което ни остава да направим, е да проследим всички линии на пентаграма и да видим дали няма да намерим нещо интересно върху една от тях.

3.

На следващия ден отново ставаме с изгрева. Едва сме започнали разходката си по протежение на първата от петте линии, ос А-В, когато откривам развалините на малка каменна постройка.

Руините са съвсем близо, точно на границата на гората, където оста А-В среща оста D-C на вътрешния пентагон, полускрити от клони и буйна растителност.

— Нищо важно — отбелязва Ойвинд.

— Местоположението е забележително.

— Задънена улица. Прилича на една от онези постройки, които през Средновековието са строили около кладенци. А според експертите на Дирекцията по културно наследство, това е просто една надстройка.

— Кладенец?

Сграбчвам Ойвинд и го придърпвам към себе си.

— Какво ти става, човече? — възкликва той. — Успокой се! Нали ти казах, че цистерцианците са били обсебени от това винаги да разполагат с прясна вода.

Прескачаме корените и камъните, които ни разделят от руините.

— Основният кладенец е до абатството, така че това сигурно е бил кладенец — резерв, в случай че кладенецът до абатството пресъхне. Според няколко източника резервният кладенец е пресъхнал много преди основния.

— Някога проучвали ли са го?

— Да са го проучвали? — Ойвинд свива рамене. — Абатството е било проучвано и изследвано много пъти. Първите разкопки са били направени още през 1822 г., но те били съсредоточени върху основната сграда, не тук. Оттогава е имало няколко разкопки, но не знам дали този кладенец някога е бил смятан за част от руините на абатството. Сигурен съм, че е бил изследван по време на разкопките на абатството през 1888 г. Но както вече казах, намира се твърде далече от основните сгради, за да представлява някакъв интерес.

Усмихвам се като котарак със сметана по мустаците.

— Бьорн, огледай се! Виждаш ли някакви гробове наоколо?

Оглеждам се. Не виждам гробове, но това не ме изненадва.

— Какво? — пита ме Ойвинд, вбесен от самодоволната ми усмивка.

— Ойвинд, какво търсим?

— Гроб. Погребална могила. Нещо достатъчно голямо, за да побере ковчега на свети Олав. И тъй като той е бил не само крал на Норвегия, но и светец, ако тленните му останки са били погребани тук повече от сто години след неговата смърт, значи трябва да търсим нещо величествено и огромно. Това… — той сочи развалините, — … е просто една купчина камъни!

— Кладенец.

— Окей. И какво от това? Преди стотици години тази развалина е била…

По изражението му разбирам, че най-накрая е осъзнал истината.

— Кладенец — повтаря Ойвинд тихо, след което ме поглежда с разширени очи.

4.

Правя няколко снимки с дигитален фотоапарат на камъните такива, каквито сме ги намерили. За идните поколения.

Взимаме работните ръкавици от колата и започваме да отместваме камъните. Работим изключително внимателно, но това не променя факта, че аз разрушавам поредния си исторически паметник.

Бьорн Белтьо. Исторически вандал.

Ако спазвахме протокола, трябваше да подадем молба и да чакаме съответното разрешение да отворим кладенеца, ако изобщо го получим. След година-две. Нито законът за културното наследство, нито хората, отговорни за неговото спазване са готови да направят живота на търсачите на съкровища лесен. Моите колеги биха ме заклеймили и биха имали известно право.

Изведнъж спирам, изправям се и казвам на Ойвинд:

— Когато всичко това свърши, аз ще поема цялата отговорност. Ти не си бил тук. Не си ми помагал. Не знаеш нищо за това.

Ойвинд поглежда в краката си. Разбира се, той иска да сподели славата на откритието с мен, но това би означавало да рискува кариерата си.

Що се отнася до мен — не ми пука.

За щастие времето е студено и влажно, така че малкото туристи, дошли да разгледат руините на абатството, бързо се прибират по топлите си хотели. Работим на спокойствие целия ден. Когато слънцето започва да залязва, вече сме преместили няколко тона камъни, покрити с мъх. Под тях има втори слой камъни, които са обли и подредени плътно един до друг, образувайки солидна основа.

5.

Връщаме се преди пукването на зората. С Ойвинд работим с фенери, закачени на каските ни, които изключваме веднага щом първите ивици светлина изскачат иззад върховете на дърветата.

С помощта на лостове, ковашки чукове, обикновени чукове и длета ние успяваме да разкъртим всички камъни, изграждащи основата. Трябва да проправим пътя си през три пласта камъни. Под тях попадаме на изгнили дървени греди, върху които каменоделците са положили каменния под.

Около обяд най-накрая сме доволни от големината на отвора, който сме направили.

За да се предпазим от всякакви нещастни случаи, като например и двамата да заседнем на дъното на кладенеца, Ойвинд чака горе, докато аз връзвам въже под ръцете си и се спускам в отвора. Лампата на каската ми осветява облите стени, които са от камъни, покрити с мъх. Те са големи и изкусно издялани. При положение, че това е резервен кладенец, строителите са хвърлили доста усилия.

Кладенецът е с радиус от около метър и е дълбок поне пет-шест метра. Ботушите ми потъват в дебел слой кал. Извиквам на Ойвинд, че съм стигнал дъното, след това фокусирам фенера си върху влажните, позеленели от мъх стени.

Нищо.

Не бях очаквал да намеря ковчега на свети Олав на дъното на кладенеца, но бях очаквал да намеря нещо.

Започвам да изстъргвам мъха с ръце. След известно време откривам, че един от камъните е много по-голям от останалите. Мрамор? Сапунен камък?

Предвижвам се напред, за да може светлината върху камъка да е по-силна. Повърхността му е осеяна с резки и белези. Навеждам се още по-напред.

Първоначално ми е трудно да разбера какво изобразяват резките. Изстъргвам още мъх и започвам да търкам камъка с ръкавицата си. Изведнъж ги виждам.

Три символа, издялани в камъка.

Анкх, руна на Тир и кръст.

Ойвинд ми изпраща бутилка с вода, с която да измия мъха, калта и мръсотията. С треперещи от вълнение ръце аз почиствам камъка. Но не откривам други символи или букви. Правя няколко снимки на трите символа и извиквам на Ойвинд да ме изтегли.

Развълнувани, ние се връщаме в апартамента. Дълго време дискутираме какво да правим от тук нататък. Няма съмнение, че входът на погребалната камера е скрит на дъното на кладенеца. Дали трябва да известим за това нашите началници? Дали трябва да уведомим Дирекцията за културното наследство?

Отговорът е: разбира се, че да.

Но не още.

И двамата чудесно съзнаваме, че ще изгубим всякакъв контрол върху разкопките, ако намесим други хора. Едни официални разкопки на кладенеца биха продължили цяла зима и може би дори цяла пролет.

Нямам време да чакам.

6.

Вечерта пускаме албум на Supertramp и дискутираме възможните връзки между викингите и древния Египет.

— Разбира се, нищо не е документирано, но идеята, че викинги са се спуснали надолу по течението на Нил, не звучи толкова невероятно — коментира Ойвинд. — Все пак викингите са били мореплаватели по природа. Не забравяй, че са изминавали хиляди километри в Русия, плавайки по реки и мъкнейки лодките си по сушата. Стигали са чак до Черно и до Каспийско море.

— Но Египет?

— Викингите са правили набези по средиземноморското крайбрежие, стигали са чак северна Африка. Какво им пречи да нахлуят в Египет?

Има право. Сигурд Кръстоносеца получил името си именно защото отишъл на кръстоносен поход чак до Миклагард и Йерусалим. Не трябва да забравяме и историята на Харалд Хардраде, полубратът на свети Олав.

Когато бил на петнадесет, той оцелял в битката за Стиклестад и след това побягнал на юг към Византия. Там станал воин във византийския императорски двор, имал връзка с жената на императора и се сражавал в няколко битки, включително и в северна Африка. Според Снори той превзел повече от осем африкански градове. Снори пише, че Харалд останал в Африка много години и придобил много имоти, злато и скъпоценности. Когато се върнал във Византия, корабите му били натоварени с несметни богатства.

— Още през девети век викингите са прониквали дълбоко на юг и са стигали чак до Средиземноморието и Африка — продължава Ойвинд. — Тези набези са описани в сагите, споменават ги и арабски хроникьори.

— Но никога в Египет.

— Колко си упорит! Викингите са били воини, които не са се страхували от никого и от нищо. Защо биха се страхували да плават по Нил? През 844 г. викингите нахлули в северна Испания и след това тръгнали да плячкосват земите по крайбрежието на полуострова, днешна Португалия. Стигнали до Лисабон, Кадис и няколко града в южна Испания. Плавали по река Гуадалкивир и стигнали чак Севиля. Опасна и смела маневра! Плячкосвали и унищожавали града със седмици. Убивали, изнасилвали и ограбвали; разрушили градските стени и подпалили джамиите. Мюсюлманският емир Абд ал Раман трябвало да изпрати елитните си части от Кордоба, за да могат маврите да възвърнат контрола си върху града. Викингите се оттеглили на юг и атакували северноафриканския халифат, преди да се отправят към вкъщи с плячката си. Петнадесет години по-късно в Испания нахлула дори по-многобройна викингска флотилия. Набезите им на полуострова продължили почти три години и според тези, които оцелели, викингите били водени от своите крале Хастейн и Бьорн Железния. Те дошли с над шестдесет кораба, превозващи хиляди воини, и плячкосали всичко по пътя си на юг през долината Рон, Галиция, днешна Португалия, Андалусия и северна Африка. След това тръгнали на север по източното крайбрежие на полуострова, минали през Майорка и плавали по река Ебро чак до земите на баските. Виж картата! Река Ебро е дълга стотици километри, започва от крайбрежието и стига чак до Памплона. Там викингите отвлекли крал Гарсия Инигес. Когато най-накрая напуснали полуострова, викингите носели със себе си седемдесет хиляди златни монети. Те продължили на север по испанското и френското крайбрежие до Прованс и Италия, където атакували Пиза. След това завладели град Луна, защото го взели за Рим. Плячката им била огромна и тогавашните викингски крале станали невероятно богати. Това богатство по-късно изкушило и други викингски крале да предприемат подобни набези. Сто години по-късно флотилия от около сто кораба, натоварени с малко под хиляда воини, отново нахлула в Испания. Този път викингите плячкосали Галиция и Леон, навлезли дълбоко в християнска северна Испания, щурмували Сантяго де Компостела и Катойра. Бьорн, наистина ли вярваш, че воини като тези са се страхували от Нил?

7.

Преди да си легна, аз се обаждам на Тран в Исландия. Казва ми, че дълго се опитвал да се свърже с мен. Трима мъже нахлули в главната лаборатория на института „Арни Магнусон“ и нападнали четиримата студенти, които Тран бе избрал да играят ролята на примамка. И четиримата били заплашвани, устите им залепени с тиксо и ръцете и краката им завързани за радиатор. Престъпниците след това избягали с препис от шестнадесети век на Heimskringla[16].

— Вероятно са го взели за препис на Тингвелирските свитъци.

— Тран, свитъците не са на сигурно място в Рейкявик.

— Вече осъзнах това.

— Рано или късно някой ще разбере къде си ги скрил.

Чувам тежкото му дишане.

— Ще се обадя на един човек — казвам му.

— На кого?

— Познавам някой, който може да ни помогне.

8.

Рано на следващата сутрин се връщаме в кладенеца с още повече апаратура: по-дебело въже, пробивен чук, захранван с батерия, три батерии, длета, ковашки чукове, факли и гащеризони.

Връзваме три въжета за едно голямо дърво и се спускаме в кладенеца. Каменните стени изглеждат толкова хомогенни, сякаш са изградени от един огромен камък, а не от много. Но с помощта на пробивния чук и длетата двамата успяваме да извадим белия камък с трите символа, издялани върху него. Зад него има още една каменна стена. След като извадихме белия камък, вече ни е много по-лесно да разхлабим този под него. Скоро сме направили дупка в стената, голяма около квадратен метър. След това започваме работа върху втората стена зад нея. Един час, две счупени парчета от пробивния чук и три изтощени батерии по-късно, двамата най-накрая успяваме да разхлабим последния камък.

С помощта на ковашките чукове и на лостовете ние бутаме камъните навътре, така че да паднат в помещението зад шахтата на кладенеца.

Проникнахме.

Силна струя вонящ, спарен въздух изскача през дупката и се втурва със свистене нагоре по кладенеца като дух, освободен след стотици години плен.

— Е, поне тук долу има вентилация — отбелязва Ойвинд.

Вкарвам фенера си в помещението. Празна стая с каменни стени.

— Виждаш ли нещо? — пита ме Ойвинд.

— Нищо.

— Хайде тогава! — Никой не може да досажда така, както човек от Берген.

Първи пропълзявам в стаята, а Ойвинд е непосредствено зад мен.

Това, което отначало ми се стори, че е стая, всъщност се оказва краят на сводест тунел с каменни стени, точно като кладенеца. Тунелът е с диаметър около два метра, така че можем да се изправим, без да ударим главите си в тавана. Тръгваме напред, газейки през кал и вода. Въздухът смърди. Светлината от фенерите ни подскача нагоре-надолу в мрака. Стените са покрити със зелена слуз и корени. От време на време някой тлъст черен паяк се свива на топка, когато лъчът на фенера попадне върху него.

След около пет минути стигаме вътрешното помещение, където тунелът се разширява с около два-три метра на височина и ширина. Той продължава право напред, но вляво виждаме стълби от гранит, започващи от каменна площадка.

— Вероятно по тези стълби се стига до шахтата на друг кладенец или скрит вход — казва Ойвинд.

Решаваме да продължим с изследването на тунела, преди да проверим докъде водят стълбите.

Тунелът свършва със солидна каменна стена.

— В момента трябва да сме точно под абатството „Лис“ — преценява Ойвинд. — Може би това е бил таен авариен изход от абатството.

Оставихме апаратурата си на дъното на кладенеца, така че без да изследваме стената, ние се обръщаме и се връщаме до помещението, където са стълбите.

То се намира по средата на тунела. В такъв случай стълбите са разположени на пресечната точка на вътрешния пентагон, отговаряща на точката, където се намира кладенецът на пентаграма.

Изкачваме стълбите. На върха ни чака друга стена. Отново. Стените явно ме обичат.

Стълбите свършват с тясна платформа, нещо като преддверие, което е задънено от солидна каменна стена, изградена от големи, гладки камъни, подредени със съвършена прецизност. Пет на десет метра.

На светлината от фенерите виждаме ред египетски йероглифи и два реда старонорвежки руни. И над тях: анкх, руна на Тир и кръст.

Хукваме към кладенеца и събираме всички ковашки чукове, след това отново се връщаме в преддверието.

За да не увредим издяланите в камъка символи, ние съсредоточаваме усилията си върху долния десен ъгъл на стената. Първо използваме длето. Камъкът е шуплест. Когато длетото най-накрая пробива камъка, ние бързо успяваме да го разхлабим. Постепенно правим отвор, висок два камъка и също толкова широк. Той е достатъчно голям, за да можем да пропълзим през него.

9.

Стоя неподвижно, онемял от благоговение.

Погребалната камера има пет стени и сводест таван, поддържан от пет каменни колони. По средата на стаята има плинт, висок около метър и половина.

Върху плинта почива каменен ковчег.

Погребалната камера! Не мога да повярвам. Намерихме погребалната камера!

— Невероятно! — успявам да кажа най-накрая.

Стоим с гръб към стената, с която входът към камерата е бил зазидан. Лъчите на фенерите ни шарят през гъстия многовековен мрак на камерата.

Тя е с формата на пентагон; фигурата, която се получава от пресичащите се линии на пентаграм. Колоните се намират в ъглите на камерата и са разположени на петте пресечни точки.

Въздухът е невероятно студен и мирише на влага и гнило. Но стените, подът и таванът са изненадващо сухи. Няколко камъка са паднали на пода, но иначе погребалната камера изглежда точно така, както преди осем или девет века, когато за последно човешки крак е стъпвал в нея.

Бавно, сякаш сме в транс, двамата с Ойвинд се приближаваме до ковчега. На каменния капак са издялани руните HIR:HUILIR:SIRA:RUTOLFR.

„Тук лежи Сира Рудолф“, превеждам си наум.

На дъното на капака пише RUTOLFR:BISKUB.

— Епископ Рудолф — прошепвам аз, в опит да отдам почит на погребалната камера, която току-що бяхме осквернили с присъствието си. — Един от епископите, които последвали крал Олав от Норвегия в Англия, преди страната да бъде християнизирана.

— Значи не е свети Олав?

— Не.

Твърде развълнуван съм от откритието, което бяхме направили, и от изумителната гледка, която се бе разкрила пред очите ни, за да чувствам някакво разочарование. Разбира се, иска ми се да бяхме намерили мощехранителницата на Олав, а не този каменен ковчег.

Двамата с Ойвинд хващаме капака на ковчега в двата края и го отместваме внимателно настрани.

Скелетът е облечен в червените одежди на епископ, с разложена хермелинова яка. Кокалчетата му са обвити около владишки жезъл, а върху черепа му почива митра — продълговатата, остра шапка, която носят епископите.

Епископ Рудолф…

Съвсем неочаквано аз усещам сълзи в очите си.

— Бьорн? — Ойвинд ме бута за ръката.

С лъча на фенера си той посочва към стената вляво от нас. Отначало виждам единствено острата светлина на фенера, но след това забелязвам четирите керамични гърнета.

— О, господи боже — изстенва Ойвинд.

Всяко едно от четирите гърнета прелива от бижута и египетски фигурки от злато и алабастър. Котки, амулети, скарабеи, богът с глава на чакал Анубис, митични животни, кобри… Светлината от фенерите проблясва по скъпоценни камъни с цвят на тъмна кръв. Ойвинд взима статуетка на Хор, богът с глава на птица.

— Остави го обратно — моля го аз. — Трябва да оставим всичко това недокоснато за нашите колеги, когато те дойдат да изследват погребалната камера.

Той се засмива.

— Точно ти да кажеш това!

След като избърсваме праха от стените, ние откриваме надписи и рисунки на рунически символи и египетски йероглифи. Гробницата е украсена със странна смесица от старонорвежки и древноегипетски символи. Дълго време разглеждаме надписите по стените на светлината на фенерите си.

В единия край на плинта откривам мраморна инкрустация, покрита със стотици символи.

Рунически камък.

С помощта на ножа си освобождавам камъка от прегръдката на плинта и го избърсвам от праха и мръсотията. След това го полагам нежно на пода. Ръбовете му са украсени с бижута.

Най-горе виждам три символа.

— Анкх, руна на Тир и кръст — промърморва Ойвинд.

Фокусирам светлината си върху символите и превеждам от старонорвежки: „Свят си ти, свети Олав, кралю наш“.

Най-накрая текст, който мога да разчета.

— Ще взема това с мен!

По лъча светлина, блестящ в очите ми, разбирам, че Ойвинд ме гледа.

— Трябва да им кажем за всичко, което сме намерили — казва той най-накрая.

— Разбира се. Но не е нужно да им казваме нищо за руническия камък.

— Рано или късно ще забележат, че липсва.

— Аз ще го върна. Когато вече не ми е нужен. Може би ще решат, че гробницата е била ограбена от крадци.

— И ще са прави.

Интермедия

Разказът на Бард

(I)

„(Те) тъпчеха светите места под скверните си крака, изравяха олтари и плячкосваха съкровищата на светата църква. Те убиха някои от братята, друга взеха със себе си оковани във вериги.“

Симеон от Дъръм, История на кралете

„Варварите дойдоха призори, когато дъхът на Ра бе оцветил небето в червено. Аз (…) видях странните им кораби, с които дойдоха по реката; елегантни дълги лодки с огромни платна и озъбени драконови усти, въздигнати на носовете им.“

Асим, Египетски велик жрец на култа на Амон Ра

„Нощем, докато лежеше на твърдото легло в монашеската си килия, той често сънуваше младостта си, когато бе плавал с крал Олав и бе участвал в неговите набези. Полузаспал, той придърпа влажните одеяла около себе си, докато спомените се надигаха и изпълваха ледения мрак на килията му с картини, звуци и миризми. Понякога, когато не можеше да заспи, той отиваше до прозореца и слушаше дишането на морето и вълните, разбиващи се с трясък в скалите. Смразен до мозъка на костите си и почти сляп, той усещаше ледения вятър по лицето си и копнееше за миналото. Зрението му бе толкова лошо, че дори нямаше нужда да затваря очите си, за да си представи флотилията викингски кораби, които…“

Откъс от Разказа на Бард

… се врязваха във вълните сред облак от морска пяна. Аз стоях на носа на кораба „Морски орел“ заедно с крал Олав и надавах силни радостни възгласи, които вятърът отнасяше. Избърсах с ръка солената вода от лицето си. Кралят се засмя и също нададе радостен вик.

„Морски орел“ бе корабът на краля, елегантна лодка с драконови глави, резбовани на носа и кърмата. Наричахме го drakkar, драконовия кораб. Умели норвежки дърворезбари бяха създали ужасяващите дракони, страшните змии и гротескните морски чудовища, които красяха двете подпори. Мачтите бяха високи и прави. Платната улавяха вятъра и ни придвижваха над водата като стрела, изстреляна от лък. Двамата с Олав обърнахме гръб на вятъра и обходихме палубата с поглед. Много от мъжете клюмаха заради силната жега. Някои играеха на зарове, други си разказваха истории за славни дела и кървави битки. Един от навигаторите отбелязваше мястото ни на пергаментова карта. След това той направи резка върху слънчевия компас. Олав изсвири с пръсти на кормчията да завърти малко на изток. След това кимна на Ран, когото майката на Олав бе изпратила да го пази, когато отплавахме, преди толкова много години. Изведнъж кралят ме хвана за косата и разтресе главата ми.

— Виждам, че обичаш морето, Бард.

Аз се изплюх във водата и отвърнах:

— Кой не го обича, кралю мой?

Двамата с Олав бяхме на една и съща възраст. Наричахме го крал, въпреки че не управляваше страна. Силната, солена кръв на викингите течеше във вените му. Олав Харалдсон бе от кралско потекло; прадядо му беше Харалд Светлокосия, а баща му беше Харалд Гренске, кралят любовник от Вестфорд, който бе изгорен жив от Сигрид Гордата от Швеция, която се бе уморила от неговите опити да я вкара в леглото си. Когато Харалд Гренске умря в пожара в Швеция, Аста, майката на Олав, вече го носеше в корема си. Мъжът, за когото тя се омъжи, Сигурд Сир, бе пълна противоположност на първия й мъж: докато Харалд бе викинг до мозъка на костите си, агресивен и винаги готов да влезе в битка, Сигурд бе привърженик на мира, един вежлив и интелигентен фермер, който предпочиташе да се грижи за земята и животните си, отколкото да воюва. Но младият Олав бе син на баща си и като младо момче той често се подиграваше на доведения си баща зад гърба на майка си.

С ръка върху гладката резба на корпуса, аз гледах към непознатата земя, наречена Ал-Андалус, която бе управлявана от мюсюлмани. Дали ни чакаше яростен отпор?

„Нека дръзнат!“, помислих си смело.

Не се страхувах от никого. Откакто бяхме отплавали от Норвегия, първо към Дания и след това на изток, боговете винаги бяха заставали на наша страна в битките. Бяхме неуязвими. Дълго време се сражавахме и плячкосвахме из Швеция и държавите и островите около Балтийско море, преди отново да отплаваме за Дания, където се присъединихме към флотилията на вожда Торкел Високия, брат на граф Сигвалд Йомсвикинг.

Воините на двамата викингски вожда, Олав и Торкел, отплавахме заедно и край Ютландия[17] сразихме многочислен и свиреп враг. Победите в Балтика, Дания и Холандия ни бяха изпълнили със смелост. Прекосихме канала заедно с Торкел Високия и неговите хора. В Англия се съюзихме с огромна датска армия и през есента вече лагерувахме пред Лондон. Крал Етълред се страхуваше. Той плати на Олав и на Торкел четиридесет и осем хиляди лири, за да пощадят кралството му. Натоварихме корабите си с цялата плячка, която бяхме събрали — над единадесет милиона сребърни монети. Какви богатства! С всяка монета можехме да си купим крава или роб. След това Олав и Торкел се разделиха. Торкел реши да се съюзи с крал Етълред, а Олав и неговата флотилия отплаваха за Франция.

— Бард — рече кралят. — Снощи имах странен сън. Златен пясък се виеше на слънцето, подет от вятъра. Хората, които тичаха по тесните, варосани улици, бяха облечени в широки одежди, които ги предпазваха от хапещия пустинен вятър.

Погледнах към своя господар. Олав лежеше на леглото, а главата и раменете му бяха облегнати на каменната стена. Аз седях на паянтов дървен стол и пиех кисело вино от глинена чаша, която цапаше ръката ми. Слънцето блестеше от отвор високо в стената.

Олав се изправи в леглото.

— Мисля си, че този, с който говорих в съня си, беше бог — каза той.

— Кой бог? — поисках да узная аз.

Аз почитах Один и боговете на нашите предци. По време на приключенията ни из Европа чухме и за други богове, най-често за този, когото наричаха Белия Христос. Казваха, че той можел да превърне водата във вино и един хляб в много хлябове. Също така изцерявал болните и можел да ходи по вода, въпреки че не ми беше ясно с каква цел. Не можех да разбера този Бял Христос. Какво беше той — бог или човек? Как е било възможно неговият баща, който е бог, да посее семето си в смъртна жена, без да я обладае? И синът на бог и смъртна жена не трябва ли да е полубог?

Бях забравил, че в стаята сме двама и кралят бе забелязал това. Той се прокашля и продължи:

— В съня ми при мен дойде един мъж. Мъж с огън в очите. Той ми каза, че трябва да се върна у дома, за да стана крал на Норвегия завинаги.

Кралят наклони глава на една страна и зачака какво ще кажа.

— Кой беше този мъж? — попитах аз.

Още не исках да се връщам вкъщи. Копнеех да отплавам на изток, през пролива Норвасунд, който отделяше Европа от Великия Серкланд, южната пустиня. Копнеех да прекося морето до земята на евреите, където Белият Христос бе живял преди хиляда години.

Кралят се усмихна, сякаш бе прочел всички мои мисли, и отвърна:

— Не знам кой беше, но въпреки това му отвърнах искрено: „Ще се върна у дома! И ще стана крал на Норвегия! Но не сега“.

Надигнах чашата си с вино, изпълнен с облекчение.

— Бард — рече кралят, — сега ще ти доверя къде отиваме.

— Земята на евреите? — попитах аз, но той поклати глава.

— Отиваме във Великата синя земя — каза ми кралят. — Една пустинна страна, наречена Египет.

— Никога не съм чувал за тази земя — отвърнах аз.

Кралят ми обясни, че това била страна, съществувала хиляди години, чиито улици били обковани със злато и скъпоценности; земя, пазена от забравени богове, управлявана от чуждоземни вождове и племена и разделена на две от река, наречена Нил.

— Защо отиваме в тази земя? — попитах аз.

— Там ще намерим съкровище — отвърна ми той.

— Съкровище? — повторих аз и усетих как сърцето ми подскача от вълнение.

— Съкровище. Скрито в скалите зад един храм, скрито в една гробница зад друга гробница.

Не разбрах много от това, което кралят ми каза. Но Олав ме увери, че важното е той да разбира.

— Как узна за това съкровище? — попитах аз.

Кралят ми обясни: един от неговите предци, Хакон Добрия, син на Харалд Светлокосия, бил отраснал в двора на крал Ателстан от Англия. Крал Ателстан имал много приятели. Често му изпращали реликви и ръкописи от древен Рим, като например мечовете на първия християнин — римски император, Константин Велики, както и пиката на Карл Велики. Сред тези подаръци имало и предмети и ръкописи, притежавани от Марк Аврелий, който имал дете от царица Клеопатра след смъртта на Цезар. Сред ръкописите имало един папирусов свитък и карта. Инструкциите водели до гробница, пълна с несметни богатства, свещени книги и един спящ бог. Никой в двора на краля не обърнал внимание на египетския ръкопис. Но Хакон бил любопитен. С помощта на придворните, учените монаси, той направил препис на картата и превел инструкциите в ръкописа на англосаксонски. Но пак никой не обърнал внимание на съдържанието. Един от монасите дори се изсмял: „Чели сме за предостатъчно такива съкровища в Хиляда и една нощ“.

Когато Хакон се върнал в покръстена Норвегия, придружен от епископа на Гластънбъри, той взел превода със себе си. Казват, че по това време Хакон вече говорел англосаксонски като англичанин, но почти бил забравил майчиния си език. По неизвестни причини интересът на Хакон към египетското съкровище изчезнал. Преводът на монасите постепенно се превърнал в древност, предаваща се по наследство в семейството на Хакон. Самият крал Олав бил на осем години, когато Аста, неговата майка, му показала англосаксонския пергамент, включващ карта на реката, която води до съкровището.

Попитах своя крал:

— И този препис на картата сега е в теб?

Олав кимна и отвърна:

— Мисля, че е дошло време да открием дали в тази легенда има някакво зрънце истина. И ако някой от семейството ми може да направи това, то това съм аз!

Още същата вечер двамата с Олав срещнахме странен мъж, докато се разхождахме по една от тесните улички около пристанището на Кадис. Такъв човек нито един от двама ни не беше виждал преди. Кожата му бе толкова черна, че чак бе синя; той бе нисък на ръст, косата му бе прилежно сресана и носеше дрехи, които повече биха подхождали на жена.

Син мъж.

Той и свитата му отказаха да направят път на Олав, който бе кисел след следобедната си дрямка. Слугата на Олав удари няколко от мъжете в свитата на синия мъж с меча си и накрая те започнаха да ни молят за милост. Олав извади меча си, за да съсече непокорния син мъж, който падна на колене и започна да моли за живота си на своя неразбираем език. Един от неговите слуги проговори на латински, а образован човек от свитата на краля успя да преведе думите му на норвежки. Когато Олав разбра, че синият мъж е египтянин, очите му засияха по онзи начин, който добре познавах. Кралят рече:

— Той познава пустинната страна. Говори техния език. Може да ни е от полза.

Така че Олав пожали живота на синия мъж и вместо това нареди да го оковат във вериги.

На следващия ден отплавахме към земята, която наричат Египет. Синият мъж бе прикован към гротмачтата. Няколко дни плавахме на юг, след това на изток. Ветровете в платната ни бяха благоприятни, така че съвсем скоро бяхме застигнати от жегата.

Слънцето искреше, въздухът бе горещ и тежък и всички бяхме съблекли дрехите си. Раменете и гърбовете ни изгаряха до червено на слънцето. Мъжете стояха по палубите и гледаха към брега.

На един малък остров до град, който синият мъж нарече Александрия, ние видяхме фар, който беше толкова огромен, че отначало не смеехме да повярваме на очите си. Кулата бе изградена от бял камък и се извисяваше до самото небе. Трудно ни бе да преценим каква беше нейната височина. Споменът за нея все още ме изпълва с благоговение. Опитах се да преброя всички прозорци, но след всяка вълна трябваше да почвам отначало, така че се отказах. В основата на кулата имаше ниска, квадратна крепост. Самата кула се издигаше от двор, който бе по-широк и по-дълъг от всяка къща, която някога бях виждал. На покрива на кулата, която вече стигаше облаците, имаше още една, по-тясна кула с осем стени, а върху нея имаше още една, кръгла и тънка кула. На самия връх на чудовищната постройка имаше огледало, което проблясваше и искреше на слънчевата светлина. Олав, който не се впечатляваше лесно, също гледаше нагоре към кулата с отворена от изумление уста.

— Велик фар, наистина — промърмори той на себе си.

Когато стигнахме западното устие на река Нил, което се намираше съвсем близо до фара, вятърът се усили. Египтяните изпратиха лодки да ни потопят, но квадратните им съдове не можеха добре да застанат редом с нашите кораби. Чакахме ги с вдигнати мечове, копия и брадви. Копиеносците ритмично обсипваха палубите на египтяните с копията си. Никой не посмя да се прехвърли на нашите кораби. Олав се изсмя с глас, пълен с презрение. Но синият мъж ни предупреди, че тези нападения са лошо организирани и водени от некомпетентни командири на периферни постове и митници. Увери ни, че скоро ще срещнем истинските воини.

Воините на фатимидския халифат ни чакаха в един залив, разположен северно от двата гарнизонни града Фустат и Ал-Кира, които защитаваха укрепената джамия Ибн Тулун, разположена помежду им. Насочихме корабите си, „Морски орел“ и „Гарванът на Один“, към най-големия египетски кораб и го притиснахме от двете страни. С мощен рев се прехвърлихме на палубата.

Египетските воини бяха по-малки от нас. Въпреки че бяха тренирани бойци, на тях им липсваше страст и кураж в боя. Много от тях избраха да скочат във водата и да заплуват до брега, вместо да се срещнат с нас. Ние насочихме корабите си към брега и го щурмувахме. На сушата нашият враг бе по-добре организиран и по-дисциплиниран. По команда на Олав ние хукнахме към тях с викове и крясъци, като армия луди варвари от Валхала. Те хвърлиха лъковете и стрелите си на земята и извадиха своите мечове и двуглави копия.

Въздухът затрептя от викове и крясъци и се изпълни със сладката миризма на гореща кръв. Египетската армия бързо бе принудена да отстъпва. Когато се сражаваха воин с воин, на египтяните им липсваше смелостта, която показваха, когато атакуваха и се отбраняваха заедно. Но нито един от тях нямаше достатъчно кураж, за да надвие викинг. Сражаваха се така, сякаш това бе тяхната работа. В тази първа битка с египтяните загубихме само няколкостотин мъже.

Щом египетските воини отстъпиха в облак от прах и позор, ние продължихме пътуването си по реката. Не след дълго срещнахме друга армия, първо по вода, а след това на сушата. Историята се повтори: след кратка и кървава битка египтяните отстъпиха и ние продължихме по реката.

С дни плавахме на юг, нагоре по течението на река Нил. Тази дълга и пълноводна река осигуряваше храна и вода на хора, които живееха в къщи, построени от камък, глина и тръстика. Реката се гърчеше и извиваше като змия през пясъчната пустиня, прашните камъни и скали. Олав бе силно впечатлен от това колко точна и подробна се оказа картата. Всеки завой на реката бе изобразен в рисунката на монаха. Гребците, които предпочитаха морето и силните ветрове, често мъмреха и се оплакваха. Тъкмо бяха направили завой наляво и трябваше да завиват надясно. След това пак наляво. След това отново надясно. Понякога корабите засядаха в пясъчни плитчини. Често трябваше да си проправяме път през гъсти водорасли. По бреговете се събираха хиляди хора. Малки деца тичаха с корабите и крещяха. Срещнахме много търговски кораби, които бързо и тихо правеха място на нашата флотилия.

Плавахме денем и нощем. Вечерите лежахме по гръб на палубата и гледахме блещукащите звезди, докато се хранехме с плодове, взети от брега. Полумесецът лежеше на повърхността на водата, обърнат на обратно. Странна гледка. Въздухът бе пълен с насекоми, звуци и пустинни миризми.

Флотилията стигна палата на зазоряване. Подробните описания от старите пергаменти сякаш бяха написани вчера. Два чакала стояха на стража от двете страни на входа към страничния канал. Великият храм лежеше в сянката на скалата. Погледът на Олав се придвижи от брега към палата и след това нагоре по скалистата гръд.

— Значи стигнахме най-накрая — каза той.

Застанах до него и погледнах картата. Всичко изглеждаше точно така, както бе нарисувано в нея.

— Къде са хората? — попитах аз.

— Спят — отвърна Олав.

Казах, че би трябвало да има охрана.

Олав ми отвърна:

— Пазителите на храма и монасите охраняват палата. Нямат нужда от други хора. Никой не знае за съществуването на гробницата. От погребението са изминали две хиляди и петстотин години.

— Много време — съгласих се аз.

Закотвихме кораба на брега и отидохме пеш до храма. Вървяхме в облак от пясък и прах. Крачех редом с Олав по каменната пътека, която водеше до храма. Изведнъж слаб египтянин се изпречи на пътя ни. Той смело срещна очите на краля. Олав му се ухили.

— Махай се от пътя ми, сини човече! — рече кралят.

Но египтянинът не се помръдна, което му правеше чест. Изражението на лицето и облеклото му веднага ми подсказаха, че той бе монах или свещеник.

— Махай се! — повтори Олав.

Казах на краля, че е малко вероятно чужденецът да говори нашия език.

— Тогава съм сигурен, че ще разбере това — каза Олав и извади меча си.

Малкият син мъж не помръдна. Олав го бодна с меча. Тънка струйка кръв потече от раната и прокапа по пясъка. Той дори не трепна. Но очите му проблеснаха. Египтянинът промълви нещо, което не разбрахме, и след това падна на колене. Това, което шепнеше, ми звучеше като клетва. Съвсем неочаквано за мен Олав прибра меча в ножницата си.

— Ще го вземем с нас! — рече кралят, вперил поглед в коленичилия египтянин. — Може да ни е полезен.

Последното Олав каза по-скоро на себе си, отколкото на нас.

На върха на един хълм наблизо се бе събрала група въоръжени мъже. Олав махна на воините зад нас и им заповяда да срещнат тези бойци, изпратени да защитават своята земя.

Заедно с Олав и специално подбрана група мъже аз пристъпих в празния храм, който миришеше на тамян. Подът бе покрит с мозайка. Стените бяха украсени с богове. Входът към гробницата бе скрит от гоблен зад олтара. Свалихме гоблена и съборихме олтара. Гробницата бе зазидана и запечатана с тайнствени фигури на животни и символи, които не приличаха нито на руни, нито на букви. Олав бе избрал шестима от най-яките мъже, които да съборят стената. Но въпреки това ни отне доста време. Когато отворът бе достатъчно голям, ние се провряхме през него и заслизахме по тесни стълби. Въздухът бе тежък и топъл и вонеше на хумус и камък. Запалихме факлите, които бяхме взели от храма, за да разсеем мрака. Тунелът на края на стълбите ни изведе до първата погребална камера. Олав влезе пръв, аз го последвах.

Факлите ни осветиха стаята. По средата на пода лежеше ковчег, заобиколен от дървени статуи и четири керамични гърнета, пълни със скъпоценности.

— Това вече е нещо — казах аз на краля.

Стените също бяха покрити с богове и странни символи. Главата ми се замая при мисълта, че преди хиляда и петстотин години погребалната камера бе изглеждала по същия начин. Или може би беше от горещината и тежкия, спарен въздух. Наредихме на няколко от мъжете да пренесат гърнетата до корабите. Олав бе нетърпелив. Той взе един остър камък от земята и направи дълбока резка в стената. Нареди на яките мъже да я срутят. Те отново започнаха работа с чуковете си. Шумът бе оглушителен. Ехото, хванато в капан, отскачаше от стените и сякаш постоянно се усилваше. Когато стената бе срутена, ние слязохме по още стълби, които ни отведоха до втората погребална камера. Беше същата като първата — също толкова голяма и също толкова гореща. Отново по средата на пода лежеше ковчег, а до него — четири керамични гърнета със скъпоценности. Кралят извади древната египетска карта и отбеляза къде трябваше да търсим входът към третата и последна камера.

Последната стена бе много по-дебела от предишните, въпреки че не изглеждаше различна. Но Олав знаеше какво ни чака отвъд камъните. Мъжете отново вдигнаха чуковете си.

— Съборете я — рече им кралят.

Мъжете заудряха стената с всичка сила. Желязото бавно разяждаше камъка, шумът отново бе оглушителен. Малки камъчета летяха във всички посоки. Потта се стичаше по лицата на изтощените мъже. Работеха двама по двама, блъскаха стената с чуковете си почти час, преди тя да се поддаде и срути.

— Така трябва да се прави — рече кралят.

Зад стената имаше стълбище, което бе дори по-тясно, дълбоко и стръмно от предишните.

— Ако продължи достатъчно дълбоко — каза Олав, — ще стигнем право в ада.

Никой не се засмя. С вдигнати факли ние заслизахме по стълбите. Долу ни чакаше друг тунел, който ни отведе още по-дълбоко под земята. След около стотина крачки тунелът започна да се разширява. Минахме през колонада. И след това най-накрая стигнахме.

Третата погребална камера преливаше от съкровища. Сапфири, изумруди и диаманти. Свещници от чисто злато. Котки от черен алабастър, птици от полиран камък, огромни бръмбари, които бяха или излети, или издялани. Намерихме керамични гърнета, пълни с пергаментови свитъци.

— За всичко това трябва да благодарим на твоя родственик, Хакон Добрия — казах аз.

Кралят ми отговори с усмивка:

— Значи все пак приличам на някой от семейството.

Мъжете започнаха да събират всичко ценно. Статуите от камък и алабастър оставихме в камерата. Мъже от екипажа донесоха от кораба празни кутии за риба и ги напълниха със скъпоценности. Сега, след като бяхме намерили своето съкровище, тежестта на плячката и на задушаващата жега вече не тревожеше никого. Мъжете надаваха радостни възгласи и се смееха. Стъпалата бяха толкова тесни, че те трябваше да работят заедно, защото бе невъзможно да се подават неща на стълбите. Когато пренесохме всички скъпоценности, Олав им заповяда да вземат едно изящно изработено ковчеже, което съдържаше шест гърнета с папирусови ръкописи. Не можех да проумея за какво му трябваха ръкописи на език, който не разбира. Но крал Олав обичаше ръкописите, обичаше и добрите истории. Пък и нямаше съмнение, че ковчежето бе направено от злато.

По средата на последната камера също имаше голям каменен ковчег, лежащ между четири резбовани колони. С огромно усилие успяхме да избутаме настрани тежкия капак. Вътре имаше кварцов саркофаг. А в саркофага имаше още един ковчег, покрит с прах. А вътре в този ковчег имаше още един ковчег, направен от кипарисово дърво и украсен с цветно стъкло и скъпоценни камъни. Ние вдигнахме дървения ковчег, поставихме го на пода и го отворихме. Вътре имаше златна отливка на мъртвец, в която намерихме труп, обвит в лен.

— Спящият бог — рече Олав.

Странната фигура не приличаше на бог, защото аз винаги си бях представял боговете огромни и всесилни, като Один и Локи. Върнахме златната отливка и мумията обратно в дървения ковчег.

— Ще го вземем със себе си — каза Олав.

Аз възразих. Все пак вече бяхме събрали повече злато и съкровища, отколкото на всичките си предишни набези, взети заедно. Мисълта да оскверним гроба на един чуждоземен бог, колкото и малък и спящ да бе той, не ми допадна. Но не можах да разубедя Олав. Той ми каза, че е сънувал как намира спящ бог, който щял да остане с него завинаги.

— Добре тогава, господарю мой — казах аз.

Знаех, че нямаше да успея да разубедя краля.

Двамата се огледахме.

— Иска ми се, когато дните ми свършат, да прекарам остатъка от вечността в място като това — рече Олав.

Аз хитро му отвърнах, че вечната му дрямка щеше да бъде смущавана от осквернители на гробници като нас.

След това Олав направи нещо много странно. Той свали своята огърлица, тежката златна верига с украшение под формата на руната на Тир. Символът на Тир, който даваше сила и кураж на Олав в битка. Кралят постави веригата в празния саркофаг. Прииска ми се да го попитам защо, но се въздържах. Нито един от двама ни не каза дума. Просто вдишвахме влажния въздух и стояхме неподвижни. Веригата на краля лежеше в саркофага, навита като златна змия. След това двамата излязохме от гробницата и пристъпихме в изпепеляващото пустинно слънце.

След като изяде купа каша и изпи чаша вода, той седна на бюрото си, окъпано от утринната слънчева светлина. Мастилото имаше метална миризма, която той толкова обичаше, колкото и мразеше.

Независимо от това, че едва помнеше какво бе разговарял с монасите предишния ден, спомените му от времето, прекарано с крал Олав, бяха ярки и живи. Помнеше рояците мухи, които кръжаха над локвите кръв, миризмата на соления океан и гъстия дим, който насълзяваше очите му, когато подпалваха градове и села. Ужасените писъци все още кънтяха в ушите му и той помнеше гледката на хоризонта, който поглъщаше облаците. Но бе забравил какво бе ял снощи.

Сега Олав е воин във Валхала или може би един от ангелите на Белия Христос, помисли си той, а аз съм обречен да бродя из Хелхейм, вледенения подземен свят на мъртвите, като труп, покрит с мъх.

Втора част

Скритият знак

„Один бе изгорен, а около кладата му бяха натрупани пищни съкровища.“

Снори

„Който има ум, нека пресметне числото на звяра, понеже то е число на човек, и числото му е шестстотин шестдесет и шест.“

Откровение на Св. Йоан, 13:18

„Дължа всичко на Египет, Египет е всичко за мен.“

Жан-Франсоа Шамполион

Руническият камък

1.

Оставям куфара с руническия камък на земята с трясък, който дълго отеква между стените на коридора. След това бъркам в джоба си за ключовете, които весело дрънчат един в друг.

Рисковано е да се връщам вкъщи, но прекарах в Берген вече седмица и отчаяно се нуждая от чисти дрехи. И от двете книги, които бях започнал. И от мехлема за екземата на слабините ми.

Старомодната ключалка се отваря с изщракване.

След това вкарвам дългия ключ в секретната ключалка, която един амбулантен търговец успя да ми продаде, разчитайки на упорство, ласкателства и заплахата от безименните ужаси, които могат да ме посетят в дома ми, ако не се подсигуря с допълнителна ключалка. Завъртам ключа. Ключалката изщраква. По навик оставям ключовете в ключалката и отварям вратата. Лампата в коридора е включена. Този път са затворили всички врати, преди да излязат. От ключалката на вратата на дневната струи кръгче светлина.

Още са тук.

Страх набъбва в диафрагмата ми и разцъфва като отровно цвете. Не смея да си поема дъх. Усещам присъствието на Хасан с цялото си същество. Подушвам миризмата на неговия афтършейв, смесена с вонята на кисела пот. Облягам се с трепереща ръка на рамката на вратата. В коридора няма никой. Но знам, че те са тук.

Сърцето ми тупти толкова силно, сякаш се опитва да изскочи от тялото ми и да вземе асансьора за приземния етаж.

Мисля си, че те или разполагат с дубликати на ключовете ми, или с шперц, който е толкова изкусен, че може да отключи дори секретната ключалка — нещо, което амбулантният търговец ме бе уверил, че е невъзможно.

Бьорн, не ставай параноик!

Мисля, че чувам шум от дневната. Звукът, който правят обувки, стъпващи по линолеум. Но може и да е само въображението ми.

Прибрах руническия камък в черен куфар „Самсонайт“, снабден с ключалка с шифър, който донесох с мен от Берген. Камъкът е увит във влажни кърпи, ризи и мръсно бельо. Никой не знае за съществуването му. Дори Дирекцията за културното наследство. За него знаем само двамата с Ойвинд.

— Стегни се, Бьорн — прошепвам на себе си. — Няма никой тук. Едва ли са стояли в апартамента ти и са те чакали през цялото време, когато си бил в Берген. Откъде могат да знаят, че си дошъл с влака тази сутрин? Държиш се неразумно. Паникьосваш се безпричинно. Бьорн! — използвам най-строгия си глас. — Стегни се!

Светлината през ключалката угасва.

През 1905 г. Алберт Айнщайн доказва, че времето е относително. Прав е. Секундите и минутите, прекарани на зъболекарския стол или на колене пред отряда за екзекуции, минават много по-бавно, отколкото часовете, прекарани на плажа.

Вратата на дневната се отваря.

Спирам да дишам.

Очите на Хасан изглеждат дори по-студени и безчувствени сега, когато знам кой е. Облечен е с тъмен костюм и добре изгладени панталони. Бяла риза. Вратовръзка. Държи пистолет. Глок.

Разстоянието помежду ни е около три-четири метра. Той изпълва рамката на вратата, водеща в дневната. Моите крака все още са приковани за изтривалката.

Втора глава се показва зад Хасан. Не знам името му, но го разпознавам от хотелската стая в Исландия.

Тъй като ръката ми все още е върху дръжката на вратата, аз реагирам светкавично.

Затварям вратата, завъртам ключа в секретната ключалка, грабвам куфара с руническия камък и хуквам обратно към асансьора.

Ако искаш да избягаш от диво животно, трябва да го надхитриш. Така че изпращам асансьора до приземния етаж. Без да се кача в него. Вместо това хуквам към стълбите и се изкачвам един етаж.

Натискам бутона на алармата, която ми дадоха полицаите.

Препускащото ми сърце изпълва устата ми.

Хасан успява да отвори вратата след около тридесет секунди. Двамата тичат по коридора под мен. Не чакат асансьора. Хукват надолу по стълбите.

Докато стоя и чакам, дишането ми постепенно се нормализира.

Първата патрулка пристига след около пет или шест минути. Няколко минути по-късно пристига и втора кола, в която виждам Ранхилд.

Хасан е изчезнал. Изпарил се е яко дим в една от тесните улички на квартала.

2.

Моят приятел Терйе ме взима от полицейския участък няколко часа по-късно.

Няма следа от престъпниците. Въпреки това правим няколко отклонения от най-краткия маршрут и се движим със скорост, която би донесла на Терйе глоба, значително надвишаваща месечната му заплата. Както и загубата на няколко точки от шофьорската му книжка.

Разказвам му всичко, което се случи в Берген. Но той вече знае повечето подробности от вестниците. Откриването на погребалната камера в абатството „Лис“ бързо се бе превърнало в заплетен казус за бюрокрацията на Културно наследство. Отначало хората бяха доста развълнувани. Неосквернена погребална камера? От дванадесети век? В кладенец близо до абатството „Лис“? Но не след дълго бяха осъзнали, че Бьорн Белтьо бе разкопал гробницата сам и без да спази задължителните процедурни правила.

Не бях помолил за разрешение. Не бях казал на никого. Точно обратното — бях проникнал в гробницата като един най-обикновен крадец. Вандал! Дирекцията за културно наследство и най-сприхавите професори искали да ме предадат на органите на реда. Но за щастие се намесил министърът на културата, за когото най-важното било да се избегне скандалът.

Така че хората от бюрокрацията на Културно наследство бяха сравнително милостиви към мен, въпреки че все още бях доста близо до това да загубя работата си. Отстранен съм от длъжност, докато не приключи разследването. Което си е съвсем справедливо. Наруших всички възможни правила. И дори не им казах за руническия камък, който отмъкнах от погребалната камера.

Прекарвам нощта на дивана в дневната на Терйе. Мобилният ми телефон звъни няколко пъти. Неизвестен номер. Не отговарям. Малко вероятно е да са способни да проследят телефона ми, когато се намирам в центъра на града. Но знае ли човек?

Терйе благородно ми дава ключовете от лятната къща на семейството му в Спро на Несоден (може би защото не иска някой да изстреля снаряд по апартамента му). Тя е на половин час пътуване с ферибот от центъра на Осло. Практически невъзможна за откриване дори за хора, готови на всичко да се докопат до руническия камък. Като например да ме убият.

3.

Вали. Капките се стичат на вадички по стъклото на прозореца. Фиордът е студен и тъмен, запалил съм черната печка на дърва.

Руническият камък е скрит в гората, обвит в традиционен норвежки пуловер и парче насмолен брезент, след това пъхнат в торба за хокейни принадлежности, която скрих в процепа между две скали, който после затрупах с камъни.

Пред мен на бюрото, от което се открива прелестен изглед към фиорда и островите, лежи снимка на руническия камък в мащаб 1:1. Приятел от геоложкия институт направи анализ на скъпоценните камъни, с които той е украсен. Преди минута ми се обади да ми каже, че тяхната стойност възлиза на няколко милиона.

Освен Ойвинд, Терйе и геологът, никой друг не знае, че руническият камък съществува. Но не се съмнявам, че съвсем скоро работниците, които в момента се занимават с изследването на гробницата, ще започнат да си задават въпроса защо има празна ниша в мраморната основа.

Трудно ми е да разбера камъка.

Старонорвежкият текст е написан с руни. Но не е шифрован. Превеждам петте реда дума по дума. Текстът представлява религиозна възхвала на свети Олав, с препратки към старонорвежката, египетската и християнската митология. Според човека, изписал руните, Один, Озирис и Белият Христос сключили пакт в зората на времето, според който техните поклонници ще живеят заедно в мир и хармония. Да бе.

По моя превод на старонорвежките руни, въведението гласи:

„Толкова свят си ти, свети Олав, кралю наш,

използваш меча на Христос с вяра и без милост,

безстрашен крал свещен светец в твоя чест,

почивай завинаги в очите на Господ Бял

Христос Озирис Один, ти, крал на кралете.“

Текстът е точно толкова енигматичен, колкото повечето рунически текстове. Тъй като съм глупав, имам нужда от цели два дни, за да намеря скритата нишка в посланието. Ключът към намирането й е издълбан в десния ъгъл на руническия камък — буквата „U“, изписана на обратно, плюс две вертикални линии: ∩||. Дълго време си мисля, че това е някаква магия. Но после осъзнавам, че е египетското число 12.

Играя си с това число дълго време, вкарвам го в разнообразни комбинации. Най-накрая успявам да разреша загадката. Ако преброиш дванадесет букви от ляво на дясно и след това прочетеш буквите надолу, ще откриеш думата „Urnes“.

Дървената църква „Урнес“ в графство Сон и Фиордан е била построена през 1130 г. и е най-старата запазена дървена църква в Норвегия. Строежът на абатството „Лис“ е започнал през 1146 г. или цели шестнадесет години по-късно.

Това, разбира се, може да е съвпадение. Но може и да има връзка.

През дванадесети век голям брой църкви и абатства били построени из цяла Норвегия. Държавата току-що приела християнството и хората били нетърпеливи да започнат да почитат своя нов бог.

Дъждовните капки се плъзгат по стъклото на прозореца. Отвъд тях, леко размазана заради кондензацията, образувала се по стъклото, една малка платноходка смело се противопоставя на вятъра. Имам склонността да се идентифицирам с всичко. Захвърлена, смачкана опаковка от сладолед. Последният картоф, останал в чинията. Лукав елф на исландско плато. Или платноходка, упорито плаваща срещу вятъра и вълните.

4.

Късно същата вечер, докато седя зад същото бюро и гледам как един товарен кораб бавно пъпли на юг по фиорда, аз чувам божествени фанфари, изпълнени на фаготи и арфи. Или с други думи, чувам звъна на мобилния телефон, който взех назаем от Терйе. Дадох номера само на най-доверените си приятели.

На екрана е изписан номерът на Ойвинд. Казва ми, че са разкопали северния край на тунела — там, където пред нас се изпречи стена и се върнахме. Оттам археолозите стигнали до част от мазе под абатството „Лис“, което досега било неизвестно. Отначало сметнали, че помещението е хамбар или житница, но днес осъзнали, че най-вероятно е басейн.

— Басейн?

— Не само това. Водата от басейна можела да наводни целия тунел.

— Воден капан!

Ойвинд ми описва механизъм, чрез който монасите от абатство „Лис“ отваряли и затваряли подводния отвор, така че да могат да регулират нивото на водата в тунела между басейна и кладенеца. По този начин можели да запечатат погребалната камера чрез вода или ако било нужно — да удавят евентуалните осквернители.

— Ето защо погребалната камера беше над тунела! — възкликвам аз.

— Идеално защитена. В миналото тунелът сигурно е бил пълен с вода. Самата гробница обаче била на сигурно и сухо място, на няколко метра над водата.

— Мислиш ли, че монасите са знаели какво са защитавали?

— Само някои от тях. Има добре завоалирани намеци в някои от абатските ръкописи от четиринадесети и петнадесети век, че монасите пазят някаква свещена тайна. Но историците, както най-вероятно и самите монаси, винаги са смятали, че става дума за религиозна метафора. Знанието за погребалната камера сигурно се е изгубило през вековете. Последните трима абати изглежда не са имали никаква представа за нейното съществуване. Струва ми се невероятно монасите, напуснали абатството през 1536 г., когато то било изоставено, да са знаели за гробницата, която всъщност е била причината то да бъде построено.

— Значи руническият камък и останките на епископа просто са били оставени там.

— Направо е невероятно, нали?

— Това, скъпи мой Ойвинд, е едва началото.

Няколко секунди той мълчи.

— Началото?

— Погребалната камера под абатството „Лис“ е първото от пет свещени места.

— Пет?

— Всеки връх на пентаграма представлява една гробница.

— Значи има още четири?

— Тази под абатство „Лис“ дори не е най-важната. Иначе в нея щяхме да намерим свети Олав, а не епископ Рудолф. Никой не би убил Сира Магнус и не би преследвал един безобиден доцент из цяла Скандинавия само заради един рунически камък и някаква гробница на епископ. Трябва да има още, трябва да има още… някъде там…

— Още? Какво имаш предвид, още? И някъде там? За какво говориш?

— Знам къде, но не знам какво.

— И какво имаш предвид с това?

— Мисля, че разгадах още една следа.

— Още една? Бьорн, няма ли достатъчно неща, над които да си блъскаме главите?

— Руническият камък ни праща на място, което няма абсолютно нищо общо с пентаграма.

— Бог да ни е на помощ…

— Ойвинд, какво ще кажеш да дойдеш с мен на още едно приключение?

5.

Послушно звъня на Ранхилд, за да я уведомя, че заминавам за няколко дни.

— Бьорн…

— Алармата е в мен!

— Виж какво се случи последния път!

— Намерих гробницата!

— И бе отстранен от работа.

Звучи досущ като майка ми.

Дървените църкви

1.

Дървената църква „Урнес“ е построена върху хълм на фиорда „Соне“ с изглед към фиорда „Лустер“. Тя отвсякъде е заобиколена от величествени планини, надвиснали над дългия, тесен фиорд. Кулата и покрива на църквата хвърлят остри сенки върху малкото обрасло гробище. Водата на фиорда е като студено огледало. Някъде излайва куче.

Като повечето дървени църкви, „Урнес“ има няколко покрива, над които се извисява кула, която сочи към небето като огромен остър показалец. Дървото е грубо и покрито със смола. Резбата, която произхожда от две дори по-старинни църкви, издигали се някога на същото място, датира от края на епохата на викингите. Тя се гърчи и извива в дълги, тънки камшичета, вълни и окръжности.

— Бьорн!

В мрачната вътрешност на църквата миризмата на старо дърво се смесва с острия смолист мирис на катран. В шепота на Ойвинд долавям едва потиснато вълнение. Той се взира в резбата върху една колона и сочи с пръст към познат мотив. Между елегантните извивки на резбата, в дървото са издялани три познати символа: анкх, руна на Тир и кръст.

Викаме Вибеке Вик от Обществото за запазване на древните норвежки паметници. Не сме й казали какво търсим (всъщност самите ние не знаем), но самата мисъл, че църквата „Урнес“ може да има нещо общо с откриването на гробницата под абатството „Лис“, прави Вибеке и нейното общество повече от готови да ни съдействат. Тя ни пусна в църквата и ни разведе наоколо, преди да отиде да разгледа олтара, оставяйки ни сами. Вече няколко часа двамата с Ойвинд бяхме изучавали надписите, резбата и декорацията на църквата.

— О, това ли — казва тя сконфузено, когато й посочваме символите. — Нашите куратори смятат, че човекът, който е издълбал тези символи, е искал да почерпи сила от няколко различни религии. Не всички резбари са били ревностни християни. Всъщност тази странна комбинация от символи се появява върху още няколко дърворезби, датиращи от периода до шестнадесети век.

С разпален ентусиазъм двамата с Ойвинд започваме да изучаваме резбата около символите с още по-голямо старание. Дърворезбата в норвежките дървени църкви обикновено съдържа голям брой рунически надписи. Присъствието на символите ни навежда на мисълта, че резбарят е оставил следа. Следа, която е трябвало да бъде открита, разгадана и проследена. Но не от всеки срещнат, а само от хора, притежаващи свещеното знание.

Скрити сред изобилието от животински фигури, митологични символи и руни, ние откриваме думи като „свети Олав“ и „мощехранителницата на краля“, както и надпис, който преведен гласи: „Ние, които пазим свещения“. Няколко пъти попадаме на числото 50, изписано на съвременен норвежки, както и римското число L. Прочитаме фразата „Да живее мъдрият син мъж“, което сигурно се отнася за египтянин или за северноафриканец, както и изразите „прислужникът на папата“ и „свещеният култ на достойните Пазители на Амон Ра“. Не знам какво да мисля. Никога не съм чувал за папски прислужници или египетски религиозни секти в Норвегия. Ако не друго, то поне египетските препратки тук ни отвеждат към египетската препратка в кодекса на Снори.

— Момчета? — гласът на Вибеке долита при нас от един от четирите ъгли на църквата. — Току-що ми дойде една идея. Да не би случайно това да е криптата, която търсите?

Тя отваря капак в пода и го закача с кукичка за стената. Отдолу се надига силна миризма на хумус, пръст и подпочвена вода. Аз включвам фенера си и насочвам лъча светлина надолу към тъмната, каменна стая под пода на църквата.

Поглеждам Вибеке с повдигнати вежди.

— Крипта? Обикновено гробниците не са ли в източната част на църквата, пред олтара или източно от нефа?

— Тази гробница е била открита по време на реновацията на църквата през седемнадесети век — обяснява тя. — Трябвало да разбият пода, защото дървото било започнало да изгнива. Криптата била скрита толкова изкусно, че трябвало да разрушат целия под на църквата, за да стигнат до нея. Тогава открили, че самият под не е бил изграден по обичайния начин. При строенето на църквата някой инсталирал гениален механизъм от дървени греди и зъбни колела, който отключвал огромна ключалка чрез преместването на греда, намираща се над олтара. За съжаление всичко това свършило на кладата. Малкото, което знаем за този механизъм, идва от два ръкописа, които се пазят тук.

— Каменната облицовка също е анахронизъм, нали?

— Обикновено гробниците били плитки, а телата се полагали върху кора от бреза. Крипти като тази били изключителна рядкост.

— Какво е имало в криптата?

— Това е странното. Била е празна. Напълно празна.

Ойвинд, Вибеке и аз слизаме в тясната, ниска гробница. Но в нея няма нищо интересно за изследване. Няма дори надпис, издялан върху някой от камъните на стените или пода.

2.

На следващия ден възобновяваме изследването на дървената църква. Утрото е студено. Двамата с Ойвинд носим дебели вълнени якета. Вибеке кръжи около нас като полезен дух, който някой е пуснал от бутилка. Около дванадесет изяждаме обяда, който си бяхме приготвили в хотела от другата страна на фиорда. Споделяме сандвичите си с Вибеке, която носи голям термос с кафе — нещо, което с Ойвинд не се сетихме да вземем.

Два часа по-късно откривам капака.

Той е съвършено замаскиран. Намира се зад капитела на една солидна колона и това, че го открих, не бе съвсем случайно, но все пак си бе късмет. Капакът е на около четири метра от пода, а през 1690 г. са построили амвона точно под него.

На пръв поглед капакът изглежда досущ като част от дърворезбата. Почуквам върху колоната, за да преценя дали звучи на кухо. Не съм сигурен. След това отново се съсредоточавам върху процепа и проследявам правата линия в дървото, сантиметър по сантиметър. Викам Ойвинд и Вибеке. Те не забелязват процепа и трябва да им го покажа с пръст.

— Господи — казва Вибеке. — А аз си мислех, че познавам всеки сантиметър от тази църква.

Използвайки върха на пръста си и ножа „Ледърман“ на Ойвинд, аз опитвам да отворя капака, но той не се поддава. Ойвинд и Вибеке се мъчат да ми помогнат, но Вибеке дори не успява да вкара дългите си лакирани нокти в процепа — той е толкова тесен.

— Може би е бил залепен — предполага тя.

— Тогава трябва да използваме трион за ключалки. Или бормашина — шегувам се аз.

Вибеке ме поглежда накриво и веднага осъзнавам, че с някои неща човек не бива да се шегува.

— Ще нарежем цялата църква, ако трябва — захилва се и Ойвинд. Той не е толкова чувствителен, колкото съм аз, по отношение на неизречените неща.

Прекарваме повече от част в безрезултатни опити да отворим капака. На границата на отчаянието сме, когато Ойвинд открива хитър механизъм за заключване.

От другата страна на колоната в дървото са резбовани три цветя. Оказва се, че коронките на тези цветя представляват дървени клинове. Чрез дърпане, въртене и най-малкото острие в ножа на Ойвинд ние успяваме да извадим клиновете.

— Толкова неприятности ще ми се струпат на главата за това — казва Вибеке и въздъхва, но от очите й струи ентусиазъм.

Известно време се чудим какво да правим с трите дупки, които са твърде малки за пръстите ни. Вкарвам химикалката си „Биро“ в една от тях и усещам, че бутам нещо вътре в колоната. Но нищо не се случва. Едва когато тримата вкарваме химикалките си в дупките едновременно, успяваме да задействаме механизма. Нещо започва да трака. Механизмът отключва вътрешна ключалка и изведнъж капакът се отваря, без дори да изскърца.

Насочвам фенера си към отвора. Вътре виждам… парче дърво?

Предпазливо го докосвам с ръка. Притеснявам се да не би този, който е направил ключалката, да е измайсторил и устройство, което отсича ръцете на крадци.

Сграбчвам парчето дърво, броя до десет на ум и бързо го издърпвам от кухината.

Ръката ми си остава на мястото. А в нея държа… руническа пръчка.

Вибеке е изпаднала в нещо като еуфория до мен. От името на Обществото за запазване на древните норвежки паметници, Съвета на Сон и Фиордан, Дирекцията за културно наследство и Господ Бог на небето тя иска да вземе пръчката веднага и много благодари. Но използвайки чара си, двамата с Ойвинд я убеждаваме да ни позволи да заемем пръчката за известно време, за да можем да я изследваме. Обещаваме да я върнем в перфектно състояние, за да може да бъде затворена в стъклена кутия за доброто на Министерството на туризма, кмета и пълчищата туристи.

На пръв поглед руните, изписани върху пръчката, са напълно неразбираеми. Не съм особено изненадан. Опитваме няколко различни цезарови комбинации и най-накрая откриваме, че всеки рунически символ трябва да бъде заменен с този, който отстои на пет места вдясно от него. Декодиран и преведен, текстът гласи:

„Свещените инструкции

бяха скрити в Урнес

50 години

Прислужникът на папата

беше твърде близо

Свещеният култ на Амон Ра

достойни Пазители

които знаят

оглушителната тайна на руните.“

Както и:

„В

-SELF-

R

G“

Отново споменаване на прислужника на папата и египетския бог на слънцето Амон Ра. В древния Египет Амон и Ра първоначално били две божества, които се слели в едно.

Човекът, издълбал тези руни преди повече от осемстотин години, трябва да е бил сигурен, че шифрованото послание ще е неразбираемо за всеки, който попадне на руническата пръчка по случайност. По онова време ребусите и кодираните текстове са били напълно непонятни за повечето хора. Единствено образованите и грамотните са можели да разберат значението на тайнствените руни. Те са били оставени за тези, които са знаели какво търсят и къде и как да намерят информацията, необходима за разгадаването на шифъра.

Трябват ни петнадесет секунди, за да разгадаем кръста от руни. Хоризонталните символи, образуващи думата „SELF“, са обърнати на обратно и всъщност съставят сричката „FLES“. Вертикалните символи образуват думата „BERG“.

Флесберг.

3.

Дървената църква „Флесберг“ е била построена в края на дванадесети век върху един хълм в Нумедал, Бускеруд. Около църквата има стена от варовик, отвъд която се ширят стари ферми и ниски хълмчета, покрити с борови горички. През 1732 г. свещеникът се оплакал от състоянието на църквата, „която стои тук от времето на католиците“, като по този начин успял да си издейства нейната реновация. Новата църква вече имала кръстовидна форма. Никой не знае каква е била съдбата на останките от старата църква, понеже през онези времена дървесината или се използвала за нещо друго, или свършвала в пламъците.

Двамата с Ойвинд чудесно осъзнаваме, че шансовете ни да намерим следи, оставени през дванадесети век, са съвсем минимални.

Свещеникът ни развежда из църквата си. Като повечето свещеници, той се гордее с нея. Но не е останало много от епохата на Средновековието. Кръщелният съд, два каменни кръста, ред резбовани пейки и три от стените на главния кораб. Порталът е украсен с резбовани лъвове, дракони, змии и лози.

Дори след няколкочасово търсене не откриваме никакви скрити ниши, руни в дърворезбата или кодове в рисунките.

— Не знам дали е важно — казва ни свещеникът след една почивка за кафе, — но една от камбаните е от времето, когато църквата е била нова.

Нещо подскача в стомаха ми.

— Оглушителна тайна… — прошепвам на себе си.

Ойвинд и свещеникът ме поглеждат изненадани.

— Каква тайна? — пита ме Ойвинд.

— Надписът върху руническата пръчка! Достойните Пазители на Амон Ра, които знаят оглушителната тайна на руните.

— Руническа пръчка? — свещеникът е объркан. — Амон Ра?

— Разбира се! — възкликва Ойвинд.

Разтреперани от вълнение, ние хукваме нагоре по изтритите от времето стълби до върха на кулата. Нахлуваме в камбанарията и спираме да си поемем въздух. Свещеникът влиза при нас и отваря два прозореца, за да влезе малко светлина.

Веднага разпознаваме коя от камбаните е най-старата. Не е трудно. Руническият надпис се извива в долната й част. Символите са полуизтрити, но все още се четат. Много стари църковни камбани са украсени с рунически надписи, изписани на обратно като магическо заклинание или клетва. Но в този случай четенето на обратно не помага. Докато правим напразни опити да разберем текста, свещеникът ни дарява със съчувствено снизходителна усмивка и ни съобщава, че надписът е безсмислен.

— Хора са се опитвали да проумеят надписа от векове, но още никой не е успял да разбере руните. Те са само за украса.

Ойвинд прави снимка на руните, а аз ги преписвам в бележника си, символ по символ.

4.

Ойвинд се връща с мен в Несоден. През следващите няколко дни се опитваме да дешифрираме руните. Но не успяваме да разбием кода. Мистериозните руни не само са кодирани, но и са руни „клонки“.

Тайната на руните „клонки“ е разделянето им на три семейства или cettir. Майсторите на руни са създали координатна мрежа, която изглежда така:

Всяка руна „клонка“ принадлежи към едно семейство, а семействата са обозначени с числа, но от долу нагоре, за да е по-объркващо. Руната също така има хоризонтално число, определено от нейния cett.

Според тази система, руната „А“ има стойност 24 (четвъртият символ във втория cett), докато руната „В“ има стойност 12 (вторият символ в първия cett).

Стойността на руната след това се изразява в броя разклонения, така че руната „А“ или 24 има две разклонения (cettir) в лявата част на дъгата и четири в дясната:

Руна „F“ ще има три разклонения в лявата част и едно в дясната, докато руната „Y“ — едно ляво разклонение и пет десни.

За мен има едно общо нещо между логиката и жените — невъзможно е да разбереш и двете напълно. Въпреки че познавам принципите, криещи се зад мистерията на руните, аз не успявам да разчета текста. Така че отново се обаждам на Терйе Льон Ерихсен за помощ.

Той не е труден за убеждаване. Снабден с бележките ми и снимките на църковната камбана, той се хвърля презглава в загадката, като Шамполион изправен пред мистерията на Розетския камък[18].

Първото нещо, което Терйе прави, е да раздроби текста на няколко части по начин, за който нито аз, нито Ойвинд се бяхме сетили. След това анализира структурата на думите. По този начин открива, че текстът е съставен от две части, които се повтарят три пъти, плюс пет единични думи, които са изписани само по веднъж.

Майсторът на руните бе комбинирал обикновени руни с руни „клонки“, а текстът е бил написан отзад напред.

— Да видим дали руническото колело може да помогне — казва Терйе.

Направил е копие на руническото колело, което се съхранява в музея „Берген“. Руническите колела са изумявали и озадачавали учените от момента, когато първото руническо колело било намерено в дървената църква в Гол, която през 1882 г. била разглобена и впоследствие построена наново в норвежкия музей на културата в Осло. Руническото колело е примитивна система за закодиране (предшественик на „Плейфеър“ шифърът на Уитстоун) и се състои от дървен диск с вградени два други диска с различен диаметър, като върху тях са изписани буквите от старата и новата руническа азбука. Чрез въртенето на двата диска, различните букви от двете азбуки се срещат и образуват различни комбинации.

Но независимо от това как Терйе върти дисковете, руническото колело не ни помага да разкодираме текста.

Чак след като прилага Цезар 8 към обикновените руни и премахва всеки втори символ, Терйе успява да извлече някакъв смисъл от част от текста: „Еиб атанабмак“, което е камбаната бие, написано на обратно.

Отнема му още повече време да разгадае руните „клонки“. Те дълго се съпротивляват, но точно като мен, Терйе е упорит, целенасочен и настойчив, така че най-накрая успява да разбие кода. Майсторът на руните е изписал руните „клонки“ от дясната и лявата страна на дъгата, използвайки гениален модел. Думите „Инидог теседтеп“ се появяват три пъти. Това е петдесет години, изписано на обратно.

Така че вече ни остават само три думи за разгадаване, с по пет, осем и три букви. Те са били допълнително шифровани. Но Терйе вече познава кода на майстора на руни и не след дълго успява да получи три имена, опитвайки различни цезарови комбинации. Трите имена са: „Урнес Флесберг Лом“.

Така че дешифрираният надпис от църковната камбана гласи:

„Камбаната бие

Урнес петдесет години

Флесберг петдесет години

Лом петдесет години“

5.

Преди с Ойвинд да потеглим за Лом, аз се обаждам на Ранхилд.

Тя звучи ядосана. Няма нищо ново за казване. Не й казвам къде отивам. Пита ме къде съм бил. Не искам да й кажа и това. Аз също мога да бъда влудяващо потаен. Освен това колкото и да се опитвам, не мога да се отърва от идеята, че теоретично е възможно някой да подслушва разговорите ми чрез лазери, импланти или геостационарни сателити. Но това не й го казвам — предпочитам да не се връщам в клиниката.

— Колкото по-малко знаеш, толкова по-добре е и за двама ни — казвам й.

— Не разбирам логиката ти.

— Колкото по-малко разбираш, толкова по-лесно ти е да си представиш какво чувствам аз.

— Бьорн, това, което говориш, няма смисъл.

Отново звучи като майка ми.

— Там ли си? — пита тя след няколко секунди.

— Да…

— Не забравяй, че работата на полицията е да помага. Аз съм тук, за да ти помогна.

Има толкова много неща, които искам да й кажа — например това, че винаги съм бил подозрителен към властта, организациите, докторите, психолозите и всякакви други „специалисти“, които си мислят, че са над всички останали. Но не казвам нищо. Думите се препъват и падат по лице някъде по пътя между мозъка и езика ми. И без това тя не би разбрала. Ранхилд е едно от послушните и лоялни колелца на обществото.

Питам я дали мащабът на разследването е бил намален. Тя ме уверява, че все още смятат моя случай за важен, но уверенията й ми се струват неискрени. Казва ми, че нямат следи. Не знаят къде да търсят, откъде да подхванат разследването. Точно като мен, полицията от няколко дни не бе попадала на следа от Хасан или неговите главорези. Повечето хора биха изпитали облекчение. Но това мълчание ме изнервя. Най-опасният хищник е този, когото не можеш да видиш.

Знам, че те са някъде там.

И ме търсят.

6.

Дървената църква „Лом“ е тъмен силует на фона на хребета Ломсеген. Резбованите дракони се зъбят срещу рехавите облаци, които бавно се носят над планините Йотунхеймен. Тази голяма дървена църква, главната църква в общината, е била построена към края на дванадесети век върху основите на друга, по-древна църква.

През следващите няколко дни двамата с Ойвинд изследваме всеки сантиметър от повърхността на църквата, подпомогнати от свещеника, клисаря и няколко човека от Обществото за запазване на древните норвежки паметници.

Казвам на нашите верни помощници, че ако се разчуе за това, което търсим, Лом ще изгуби своята невинност. Навсякъде ще плъзнат журналисти от Осло или дори по-лошо — чужденци. Телевизии ще излъчват репортажи на живо, осветявайки църквата с мощните си прожектори. Тези заплахи ги карат послушно да обещаят, че няма да казват дума на никого.

Всяка сутрин напускаме хотела, изпълнени с надеждата, че днес най-накрая ще намерим следа. Всяка вечер се връщаме изтощени и разочаровани.

През столетията църквата бе претърпяла няколко реновации и разширения. Оригиналната дървена ламперия е била махната. По време на Реформацията всички следи от католическата ерес били премахнати; всички картини на светци, олтарът, шкафовете, текстилните и свещените съдове били отнесени някъде другаде, изгорени или хвърлени в реката.

Но пък в църквата е пълно с рунически надписи. Но в тях няма скрити кодове. Виждаме надписи, резбовани от работниците, участвали в строителството на църквата. Повечето от тях са пълни с романтика и сласт. Църквата дори пази едно писмо, написано в руни, за любовен триъгълник между Харвард, Гудни и Колбейн. Но не намираме нищо, което да ни подскаже, че пазителите са ни оставили някакво послание.

Към края на четвъртия ден свещеникът ни казва, че колегите ни са на път.

Колеги?

Поглеждам към Ойвинд. По изражението му разбирам, че той също не се е обаждал на колеги.

Свещеникът осъзнава, че нещо не е наред.

— Казаха, че носят оборудването, за което сте помолили, и искаха да се уверят, че не сте си тръгнали.

Хасан…

Как е узнал, че сме тук? Бола е паркирана в един многоетажен паркинг в Осло, а оставих мобилния си телефон вкъщи.

Припомням на свещеника съдбата на неговия колега от Рейкхолт и го съветвам да позвъни на местната полиция. Незабавно. Набързо се сбогуваме и си тръгваме. Обаждам се на Ранхилд от една бензиностанция и я моля да предупреди ломската полиция, в случай че свещеникът не е взел думите ми насериозно. По-късно му се обаждам да разбера какво се е случило. Гласът му трепери. Полицаите са при него от няколко минути и чакат подкрепления от Рингебу.

— Какво сте направили? — пита ме той.

Не му отговарям.

Двамата с Ойвинд се връщаме в Берген, където се разделяме.

7.

Понякога отговорът на един въпрос е толкова прост, че е невъзможно да го видиш.

Ако искаш да скриеш книга, просто я сложи на рафт между други книги. Ако искаш да прекараш рядка пощенска марка през границата, залепи я на плик и я прати по пощата.

— Бьорн? Аз съм! — Ойвинд крещи силно, сякаш за да компенсира голямото разстояние между Берген и Осло.

Зимният мраз е покрил фиорда Осло и островите в него със сиво-синьо одеяло. Аз съм в лошо настроение. Мразя провала. Чувствам се безполезен. Винаги когато се проваля в нещо, малкият ми частен свят се изпълва с буреносни облаци.

Заклещил съм слушалката на телефона между ухото и рамото си. Приятелят ми от другата страна на линията е развълнуван и без дъх.

— Там ли си? Бьорн? Ало?

— Просто мислех…

— Мислил си? Бьорн, чуй ме! Били сме в грешната църква!

Луксозен ферибот плава в гъстата като супа мъгла, покрила фиорда. Прилича на Лас Вегас по вода.

— В Лом има още една дървена църква! — Ойвинд прави пауза, за да чуе моята реакция.

Леденият въздух пращи от електричество. Силното бумтене на двигателя на кораба кара стъклото на прозореца да вибрира и дрънчи в миг на съвършена хармония. След това шумът заглъхва и издутият корпус на ферибота до Дания изчезва от погледа и мислите ми.

— Друга дървена църква? Ойвинд…

Загледан в бялата пяна, останала след кораба, аз изведнъж осъзнавам…

Друга дървена църква.

Легендата разказва, че Олав Харалдсон минал през Губрандсдал през 1021 г. по време на своята мисия да покръсти страната. Той убедил Торгейр Гамле от Гармо да се покръсти и да построи църква за слава на Бога. Торгейр направил това, което свети Олав му заповядал. Построил църква, която просъществувала сто и осемдесет години и била предшественик на дървената църква „Гармо“, съборена през 1880 г. Съборена… ето защо с Ойвинд не се бяхме сетили за нея.

— Колекцията „Сандвиг“! — възкликвам аз.

— Точно така!

Четиридесет години след събарянето на дървената църква „Гармо“, тя била построена наново в музея Майхауген в Лилехамер.

8.

Топъл планински вятър весело препуска надолу по склона на планината. Аз стоя пред дървената църква „Гармо“ и се възхищавам на нейните драконови глави и на елегантната й кула.

Колекцията „Сандвиг“ или „Майхауген“, както е по-известна, е била изложена за първи път през 1904 г. Андерс Сандвиг колекционирал древни предмети, постройки и ферми, които след смъртта му били реконструирани и изложени в музея. Когато църквата „Гармо“ била съборена, части от нея били разпродадени на търг. Заедно с Тронд Еклестуен Сандвиг започнал да издирва и събира тези части. При реконструирането на дървената църква били използвани някои от тези оригинални части, а останалото било взето от други сгради и църкви.

Майсторите и кураторите, отговорни за реконструкцията на църквата през 20-те години на двадесети век, изключително умело разпознавали оригиналните части.

Трябват ми по-малко от четири часа да претърся църквата.

В един тъмен и невзрачен ъгъл попадам на избледнял портрет на свети Олав. Християнският крал е коленичил, облечен е в червено кадифе и държи кръст.

Намирам символите анкх, руна на Тир и кръст върху широката, резбована рамка, както и няколко реда латински букви и старонорвежки руни.

Нова гатанка.

9.

Кодираният текст от стената на дървената църква „Гармо“ е дълъг и сложен. Прекарвам два дни в скривалището си в Несоден, играейки си с различни комбинации от символи. Не стигам до никъде.

Знам, че преследвачите ми са близо, че са някъде там и ме търсят. Нямам доказателства за това, но го чувствам — наречете го духовен радар или интуиция. Може би се крият в лодките, които плават надолу по фиорда. В хеликоптерите, които постоянно кръжат над къщата. В колите, фучащи по пътя. Сред мъжете, които ловят риба от кея, където преди пускаше котва фериботът до Несоден.

Но не знаят къде съм се скрил.

Мислех си, че съм овладял разбиването на кодове, но очевидно не съм. На третия ден се обаждам на Терйе, който си взима няколко дни неплатен отпуск и идва да ми помага. Опитваме различни цезарови комбинации, но в тези руни сякаш няма система. Терйе е объркан. Казва, че нещо не е наред, въпреки че не можем да разчетем текста. Нещо не е наред в начина, по който са подредени символите.

— Това е просто миш-маш от произволни руни — казва Терйе.

На четвъртия ден решаваме загадката. Или по-скоро Терйе я решава. Отнема ми доста дълго време да разбера това, което той се опитва да ми обясни.

Няколко руни се срещат в текста много по-често, отколкото е нормално за който и да е европейски език. В модерната писменост „Е“, или всеки символ, който заменя „Е“ в някой код, ще се среща много по-често от „М“ например. Във всички познати езици има подобна математическа регулярност.

Проблемът с текста от „Гармо“ е това, че някои от символите се повтарят толкова често, че Терйе започва да се чуди дали те не са били включени в текста просто за да объркат този, който го чете. Това не само ще направи кода труден за разбиване, но ще обясни и абсурдната честота, с която определени руни се срещат.

Предлагам да опитаме да махнем всеки втори или трети символ.

За мое изумление Терйе мисли, че идеята ми е чудесна.

Заемаме се със задачата с подновен ентусиазъм.

Разпознаваме и премахваме бутафорните символи. Оказва се, че те са шест. Текстът, който остава, пак е напълно неразбираем, но сега поне имаме шанс да разбием кода.

Ключът е същият както при някои от предишните кодове, но още по-сложен.

Този, който е зашифровал текста, първо е използвал метода на Цезар, заменяйки всеки символ с друг, по-долен символ, а после е изписал всички думи на обратно. Освен това, за да бъдат нещата още по-интересни, всяка дума има индивидуален цезаров код.

Буква по буква ние успяваме да открием старонорвежките думи dylja, pafi, likami, texti, hir и heilagr. Но въпреки това все още не намираме смисъл в текста. Бързо осъзнаваме защо — шегаджията, създал кода, е изписал думите в грешна последователност. Но после откриваме, че и в последователността на думите има логически модел: първата дума е сменена с десетата, втората дума е сменена с деветата и т.н.

След като проумяхме логиката на кода, останалото е въпрос на време и търпение. Най-накрая успяваме да преведем текста:

„Инге Пазителят издълба тези руни 200 лета след смъртта на свети Олав.

Прислужникът на римския папа, рицарите на св. Йоан и йерусалимските рицари тамплиери са се събрали за битка.

Свещената гробница е скрита, както Асим нареди.

Устните ни са запечатани.

Свещените текстове и спящият бог са на сигурно място.

Те са при нашите братя пазители в земята, където залязва слънцето.

Ниял Пазителят издълба тези руни 250 лета след смъртта на свети Олав.

Магията на анкх и свещената руна на Тир и силата на кръста пазят пещерата на Олав и пътя за нея.

Виж в Библията на Ларс къде изгрява слънцето.“

Освен ако Инге не си бе измислил всичко това, в Норвегия е била проведена мащабна военна операция с участието на воини от Ватикана, Малтийския орден и Ордена на рицарите тамплиери. Операция, проведена някъде около 1230 г. или сто години след построяването на църквата „Урнес“ и петдесет години след построяването на църквата „Флесберг“. Но ако такава могъща коалиция се е събрала на територията на Норвегия, нейната цел трябва да е било нещо много по-ценно от мощехранителницата на Олав.

Нещо от Египет?

Каква е връзката? 1230 г.?

Папа през 1230 г. бил Григорий IX — авторитарен, деспотичен човек, отлъчил от църквата император Фридрих II и яростно защитавал папската си власт, както в религиозен, така и в светски смисъл. Григорий IX изпратил безброй еретици на кладата. В една от своите папски були той написал: „Изливам Божия гняв върху варварите от Норвегия, които сквернят най-святото от светините“.

До 1230 г. върховен магистър на рицарите тамплиери бил Пиер дьо Монтегю. Той бил назначен с церемония на река Нил по време на катастрофалния пети кръстоносен поход. Кръстоносците се надявали чрез завладяването на мюсюлманския Египет да си възвърнат Йерусалим и Светите земи. Един от кръстоносците, отличил се във войната срещу Египет, бил великият магистър на ордена Пиер де Монтегю. Той умрял през 1230 г.

Но каква беше връзката?

„Свещените текстове и спящият бог са на сигурно място. Те са при нашите братя пазители в земята, където залязва слънцето…“

В Исландия пазител е бил Снори. Дали под „свещените текстове“ са имали предвид кодексът на Снори? Не ми изглежда вероятно. Много по-логично е да става дума за Тингвелирските свитъци. И кое точно правеше тези ръкописи свещени? И кой, по дяволите, беше този спящ бог?

Текстът предизвикваше повече въпроси, отколкото отговори.

А петдесет години по-късно пазител на име Ниял бе направил добавка. Руните казват, че пещерата на Олав и инструкциите как тя да бъде намерена, са защитени от магията на анкх, свещената руна на Тир и силата на кръста. Как трябва да разбирам това? И как ще намерим мястото, „където слънцето изгрява“, което очевидно е някъде на изток? И кой е Ларс? И как ще намеря неговата Библия?

Двусмислеността на текста ме обърква. Изглежда той съдържа два различни комплекта инструкции за достигане до две различни места. Снори е бил пазител на свещените текстове и на спящия бог. Докато мощехранителницата на Олав все още е тук. Където слънцето изгрява…

Двамата с Терйе си разменяме кървясали погледи.

— Къде е следата, която трябва да ни отведе до следващата дървена църква? — питам аз.

— Пазителите, за които са били предназначени тези послания, едва ли са знаели повече от нас. Така че е логично текстът да съдържа всичката информация, която ни е нужна.

Продължаваме търсенето, но независимо колко пъти въртим и преобръщаме изреченията в главите си, не намираме скрити в текста следи или указания. Около полунощ Терйе заспива на дивана. Аз седя и дъвча върха на молива си, като от време на време записвам нещо безполезно в бележника си. Каква сила притежава християнският кръст? Очевидно става дума за символична сила. Религиозна сила. Има ли някаква връзка между символите анкх, руна на Тир и кръст и мястото, където слънцето изгрява?

1030… 1130… 1180… 1230… 1280…

Каква е връзката между тези години?

Мислите ми се въртят в кръг.

Няколко часа по-късно се събуждам.

Духа силен северен вятър и стъклата на прозорците дрънчат. Не знам дали съм сънувал или съм бил в полусънно състояние, но в главата ми току-що бе проблеснала една идея.

Отивам до рафта с книги. Стъпвам съвсем безшумно, защото краката ми са обути в дебели вълнени чорапи. Вадя атлас от 1952 г., разтварям го на масата до прозореца и намирам карта на южна Норвегия. Мисълта препуска из главата ми, гореща и сочна. Терйе хърка на дивана.

Виж къде изгрява слънцето.

От изток.

Силата на кръста.

„Урнес“. „Флесберг“. „Лом“.

Отбелязвам всяка една от трите църкви с точка.

Четвъртата точка трябва да е на изток, откъдето изгрява слънцето. Поглеждам картата и ахвам.

Силата на кръста.

„Рингебу“!

Седя неподвижен, твърде възбуден, за да си поема дъх. Пазителите бяха построили четири дървени църкви в рамките на един век.

„Урнес“. „Флесберг“. „Лом“ („Гармо“). „Рингебу“.

Ако начертаеш две линии между четирите точки, ще получиш кръст.

Християнски кръст. Crux ordinaria.

Силата на кръста.

10.

Рано на следващата сутрин се качвам на ферибота за Осло.

Преди да изляза, бях позвънил на свещеника на дървената църква „Рингебу“ и го бях събудил. Веднага щом бе избърсал съня от очите си, изкашлял раздразнението от гласа си и осъзнал, че търся археологическа сензация в неговата църква, той се бе превърнал в мой най-верен помощник.

Взимам такси до университета. Имам нужда от малко апаратура. Прекалена предпазливост, произлизаща от параноята ми, ме кара да помоля таксиметровия шофьор да използва всички отбивки и странични пътища между университета и многоетажния паркинг, където моята Бола търпеливо ме чака. Колите под наем излизат твърде скъпо в дългосрочен план.

Проверявам входовете на паркинга един по един. Спрели са да ги следят. Което само по себе си е подозрително.

Взимам асансьора до ниво Р2. Оставям торбата си между вратите, за да си осигуря светкавично бягство, ако се стигне дотам. Оглеждам се. Нищо. Никой не стои зад колоните, никой не ме гледа. Никой не чака в паркирана кола, скрит зад вестник.

На ниво Р2 няма никой.

Много подозрително.

Взимам торбата и тръгвам към колата, залепил гръб за стената; вървя бавно, приведен, на пръсти. Чувствам се като герой от комикс. Предпазливо приближавам Бола.

Не виждам никого.

Нося фенера и работните си ръкавици. Внимателно и методично проверявам зад броните, около калниците и под колата.

Намирам GPS предавател зад левия преден калник. Голям е колкото кутия за кибрит и е толкова добре закрепен, че ми е нужна всичката ми сила, за да го отлепя. Покрили са мигащата червена лампичка с черно тиксо.

Умно.

Но това не ме задоволява.

Намирам втори GPS предавател, закачен за двигателя.

Доволен, залепям единия GPS предавател за сребърен мерцедес, а другия за синьо Пежо. Колите са паркирани от двете страни на Бола.

След това плащам с ръка и крак за отварянето на бариерата и се отправям към „Рингебу“ в Опланд.

11.

Гигантската дървена църква с червена кула се издига върху нисък хълм зад Рингебу, близо до мястото, където в древността са се извършвали езически обреди.

Свещеникът слиза да ме посрещне, докато паркирам Бола. Трябва да ме е чакал, гледайки през прозореца. Стискаме ръцете си. Извинявам се за това, че го събудих толкова рано. Той ми казва, че от години не се е събуждал с толкова вълнуващи новини.

Зигмунд Скарнес е закръглен и усмихнат мъж в началото на шейсетте. Той ме кани в църквата си и с гордост ме развежда из нея. Дървената църква „Рингебу“ е построена около 1220 г. и е свидетелство за това колко неохотно норвежците са се съгласили да изоставят старонорвежките си богове и да прегърнат спасението на Христа. В църквата все още има портрети на старонорвежки богове.

Един от най-старинните предмети на изкуството, останали от оригиналната църква, е красива дървена статуя на свети Лаврентий, която по чудо не бе свършила в някоя клада по време на Реформацията. Свети Лаврентий се намира вляво от олтара и държи червена Библия. Чертите на светеца са толкова женствени, че отначало взимам фигурата за женска.

Има и още един предмет, оцелял от старата църква — сив кръщелен съд от сапунен камък.

След като Зигмунд Скарнес свършва с обиколката на църквата, аз го питам дали ще е възможно да я разгледам сам, за да се насладя на красотата й. Казвам му, че търся скрито послание, оставено от строителите на църквата. Скарнес се оттегля в своя вестиарий, за да напише неделната си проповед.

Взимам сака с апаратурата от колата. Дигитална камера, лаптоп, лупа и мощен фенер.

Изследвам вътрешността на църквата бавно, методично и изключително щателно. Обръщам особено внимание на статуята на свети Лаврентий, защото в подобна реликва виждам идеалното място за скриване на тайни послания. Но не намирам нищо. Изследвам не само статуята, но и пиедестала, върху който тя стои. Изследвам червената Библия, тъй като думата „Библия“ бе спомената в последното закодирано послание.

От време на време Зигмунд Скарнес се показва от вестиария си, за да се увери, че всичко е наред.

— А, виждам, че се интересувате от св. Ларс.

— Красива статуя наистина — отвръщам аз, преди да осъзная какво бе казал. — Как го нарекохте?

— Ами всъщност името му е свети Лаврентий. Бил е ковчежник на църквата и дякон в Рим през втори век след Христа. Според легендата горкият човек бил изпечен жив за това, че раздавал златото на църквата на бедните. Докъде могат да стигнат нещата! Все още пазят черепа му във Ватикана.

— Ларс ли казахте?

— Така го наричаме тук. Св. Ларс.

Виж в Библията на Ларс къде изгрява слънцето…

Текстът от „Гармо“ е за свети Лаврентий!

Щом свещеникът се оттегля във вестиария си, започвам да снимам статуята на свети Лаврентий с дигиталната камера, от всеки ъгъл, с и без светкавица и с различни настройки на светлината. Снимам в близък план лицето, туниката, червения плат, който виси от лявата му ръка и Библията.

Виж в Библията на Ларс…

Оттеглям се в един тъмен ъгъл на църквата и прехвърлям снимките на лаптопа. След това ги качвам на PhotoManipulator Pro и започвам да си играя с тях. Компютърната програма прави възможно превръщането на негатива в позитив, симулирането на ултравиолетова светлина, настройването на контраст, размер, брой пиксели, цвят, перспектива, ъгли и светлина. Археолози и реставратори на предмети на изкуството използват тази програма, за да избелят цветовете и да видят оригиналните следи от четката под пластовете реставриран цвят.

Снимките на Библията се оказват една истинска дигитална съкровищница.

Под осем пласта различни видове боя аз успявам да различа очертанията на символи, които са толкова смътни, че сигурно са били почти невидими за невъоръженото око още когато са били изписани. Нямам представа какво мастило е било използвано — може да е било всичко от дестилиран мед или сок от лук до преработен оцет или урина. Но резултатът е бил невидимо послание, върху което после са били нанесени осем пласта боя. За да направят буквите видими, в миналото са използвали най-различни методи — загряване на текста до определена температура, намазването му с проявяващо вещество, като например вода, в която е било варено червено зеле, смесена с няколко различни вещества (тази смес може да направи видим текст, написан с оцет). В днешно време това се постига с помощта на компютърен софтуер.

— Намерихте ли нещо? — пита ме свещеника от прага на своя вестиарий.

— Това ще ми отнеме доста време.

Не искам да лъжа свещеник в божи храм, но това, което му казах, не е съвсем невярно. И не виждам причина да му казвам, че току-що съм открил символите анкх, руна на Тир и кръст, изписани над кратък текст.

12.

Гостилницата, в която съм отседнал, се намира в центъра на Рингебу. Стаята е просто обзаведена, но аз не съм претенциозен. Някой е местил вещите ми. Не много, но достатъчно, за да забележа. Чудя се дали Хасан знае, че съм тук, но после прогонвам тази мисъл.

Прекарвам остатъка от вечерта в опити да разшифровам текста, скрит под пластовете боя. Веднъж щом си разгадал техниката на човека, закодирал посланието — заменянето на символи по определен модел и прибавянето на произволни символи за объркване — разбиването на кода е повече въпрос на търпение, отколкото на интелект.

Точно двадесет и седем минути след единадесет часа, аз успявам да разшифровам целия текст:

„Така както Дева Мария е носила Исус в утробата си, ковчежето се крие в корема. Слава на Тома!“

Дълго време стоя неподвижен.

Едва сдържам смеха си.

Пазителите бяха скрили посланието си вътре в статуята!

13.

Изгряващото слънце блести в бледото утринно небе. Свещеникът Зигмунд Скарнес се усмихва благо, докато върви към мен по пътеката. Вижда кутията с инструменти и се обръща към мен с преувеличена загриженост в гласа:

— Нима мислите да разглобите църквата ми на парчета?

— Открих къде е посланието!

Той ме поглежда с вълнение и любопитство.

— Вътре в свети Лаврентий — казвам му.

— Сигурен ли сте? Вътре в статуята? Доколкото знам, тя не е куха.

Влизаме в църквата и той пуска лампата. Въздухът е студен и влажен. Слънчевата светлина прониква под ъгъл през високите кръстовидни прозорци. Скарнес потреперва. Докато той пали свещите на олтара и високите свещници от ковано желязо, аз пренасям кутията с инструменти и апаратурата до свети Лаврентий и ги оставям на пода до него. Длета, отвертки, чукове, бутилка бял спирт, фенер, нож и малко трионче.

Включвам фенера и го насочвам към мястото, където статуята е прикрепена към дървения пиедестал. Старите неща често са крехки и не искам да унищожавам повече, отколкото е необходимо.

Прекарвам около час, изследвайки статуята. Използвам памук и бял спирт, за да изтрия упоритата боя и лепилото, придържащи статуята за пиедестала. Някъде зад мен свещеникът разговаря с църковната слугиня за някаква сватба; гласовете им са тихи, сякаш за да не ми пречат.

Усещам въздушно течение, когато вратата на църквата се отваря и вътре влизат хора.

— Добро утро — казва Зигмунд Скарнес и отива да посрещне посетителите. — Страхувам се, че днес църквата не е отворена.

Осветявам с фенера процепа, който направих между дървената статуя и пиедестала.

Един от посетителите казва нещо.

Скарнес ги пита откъде са.

Отвръща му дълбок, гробовен глас:

— От много далече.

14.

Хасан.

Въздухът излита от дробовете ми, кръвта от сърцето ми, силата от мускулите ми. Изстенвам и се хващам за дървения пиедестал.

Хасан стои на пътеката между църковните пейки, заобиколен от четирима мъже, които не съм виждал преди.

— Бьорн? — Свещеникът се намръщва. — Нещо нередно ли има? — Очите му се стрелкат от мен към Хасан и обратно. — Кои са тези хора?

Правя една несигурна крачка към олтара.

— Бьорн! — възкликва Зигмунд Скарнес.

Иска обяснение, веднага, и то по-добре да е добро.

Един от хората на Хасан хваща църковната слугиня за ръката и започва да я влачи към една пейка. Тя се опитва да се освободи.

— Ако обичате! — протестира възмутено.

Получава плесник в лицето. Той не я удря силно, но затваря устата й. Струйка кръв шурва от дясната й ноздра, събира се в локвичка на горната й устна и прокапва по бялата й блуза, точно до черната значка с името й. Те я бутат да седне на пейката.

Свещеникът поглежда към Хасан, объркан и разтревожен.

— Какво си мислите, че правите? — пита той.

Един от хората на Хасан пали цигара. Зигмунд Скарнес понечва да му каже, че пушенето в тази старинна дървена църква е строго забранено, но от устата му не излиза звук и аз виждам как по лицето му се разлива прозрението, че не може да каже нищо, което да накара този мъж да загаси цигарата си.

Няколко секунди всички мълчим и се гледаме.

Хасан тръгва към мен. Ехото от стъпките му разбива бременната тишина на хиляди парчета. Той блъска свещеника, застанал на пътя му. Не мога да откъсна очи от обувките му. Спира на два метра от мен.

— Къде са Тингвелирските свитъци?

Гласът му звучи така, сякаш устата му е пълна с чакъл, но тонът му не е заплашителен. Той просто задава въпрос, очаквайки отговор. Свикнал е хората да му се подчиняват.

— Не са в мен.

— Но можеш да ми кажеш къде са.

— Бяха в Исландия. Но не знам къде са сега.

— Разбирам. А как е кутрето ти?

Гласът му звучи точно така, както би звучал гласът на мъртвец, затворен в своята крипта.

Опитвам се да прикрия факта, че треперя. Не мога да преглътна. Един от главорезите се засмива. Не знам дали се смее на въпроса на Хасан или на моята реакция.

Хасан взима лявата ми ръка. Нежно, като баща. Преди седмица свалиха шината от кутрето ми. Докторът каза, че счупването е заздравяло прекрасно.

Хасан отново хваща кутрето ми и го стиска. Аз изстенвам, отчасти от болка и отчасти от страх. Той неочаквано ме пуска.

Двама от мъжете му връзват китките ми за кръглата колона до олтара.

Коленете ми се превръщат в желе.

— Бьорн? Какво правят с теб? — Гласът на свещеника скърца от ужас.

Моят е изчезнал безследно.

Хасан поглежда с любопитство към статуята на свети Лаврентий.

— В това има ли друго копие?

Друго копие? Изведнъж осъзнавам какво си мисли Хасан — че статуята съдържа копие на Тингвелирските свитъци.

Това не ми бе минавало през ума.

— Не мисля.

— Къде са Тингвелирските свитъци?

Трудно ми е да дишам. Миризмата от афтършейва на Хасан се смесва с аромата на дърво и миризмата на катран. В една друга вселена влак надува свирката си в долината под хълма, върху който е построена църквата.

— Имаш десет пръсти — отбелязва Хасан.

Веднага поглеждам белите си ръце. Ноктите ми са в ужасно състояние. Гриза ги от момче. Инстинктивно свивам юмруци, за да ги предпазя.

— Имам предостатъчно време — добавя той. — Така че, къде са те?

— Свитъците са на сигурно място. Съжалявам, но няма да можеш да ги откраднеш.

Опитвам се да звуча така, сякаш просто излагам фактите такива, каквито са, но всъщност звуча като хленчещ, треперещ страхливец.

— Не те попитах това.

Той кимва към двама от мъжете си. Това е, мисля си аз. Дробовете ми са спрели да функционират. Всеки момент ще припадна. Още по-добре. Искам да ме изключат. Искам светлините да бъдат загасени и щепселът изваден.

Представям си как ми чупят пръстите един по един. Първо кутрето ми, след това безименния пръст, след това средния пръст, след това показалеца и накрая палеца.

И след това започват работа върху дясната ми ръка.

Гади ми се от страх. Моля се да припадна. Не ме е грижа колко унизително ще бъде това. Просто искам да изгубя съзнание и да се свестя, когато опасността е отминала и Хасан е прибрал дървената църква „Рингебу“ в джоба си и си е заминал.

Мъжете застават пред статуята на свети Лаврентий и я разглеждат, разговаряйки тихо на своя език.

Свещеникът е объркан. Той поглежда към мен. Аз клатя глава.

Хасан се опитва да разклати статуята. Един от мъжете вади длето от кутията с инструменти.

— Почакайте малко! — възкликва свещеникът.

И той е осъзнал какво се канят да направят мъжете.

Един от арабите вмъква длетото между свети Лаврентий и дървения пиедестал и започва да кърти статуята.

Зигмунд Скарнес прави няколко крачки към мъжа, който се кани да унищожи едно съкровище на осемстотин години.

Хасан го удря. Бързо и неочаквано. Юмрукът му попада върху слепоочието на свещеника. Ударът е толкова силен, че той се завърта във въздуха и пада, удряйки главата си в една пейка. Звукът смразява кръвта ми. Свещеникът остава да лежи на пода, без да помръдва.

Останалите мъже невъзмутимо продължават с опитите си да свалят свети Лаврентий от неговия пиедестал. Най-накрая дървото се сцепва.

Усещам безшумните писъци на статуята в стомаха си.

Най-дребничкият арабин подава статуята на Хасан. Той я взима и вдига във въздуха като трофей.

Мисля си, че сега е мой ред. Сега ще счупят пръстите ми, един по един.

Но те са още по-брутални.

Един от мъжете взима бутилката бял спирт и я излива в деветстотингодишния кръщелен съд. Друг арабин завлича плачещата слугиня до съда.

— Принуждаваш ни да я покръстим — казва Хасан.

Да я покръстят?

Един от главорезите хваща слугинята за косата и бута главата й в спирта. Тя се съпротивлява, рита и пищи.

— Къде са Тингвелирските свитъци? — пита Хасан.

Осъзнавам с шок, че те няма да се поколебаят да причинят на тази жена същото, което са причинили на Сира Магнус в горещия извор на Снори. Или още по-лошо. Поне Сира Магнус се бе удавил в изворна вода. Ако спиртът попадне в дробовете на слугинята, тя ще развие фатална химична пневмония. Ако, разбира се, първо не се удави.

— Чакайте! — провиквам се аз. — Ще ви кажа…

В паниката си слугинята грабва металната купа, лежаща в кръщелния съд, и я хвърля на пода. Струя бял спирт опръсква свещите и мъжа с цигарата. Той пламва като факел.

Сърцето ми подскача.

С ужасяващ писък мъжът хуква по пътеката между пейките, спъва се в една от тях, пада на земята и се свива на топка. Хасан и тримата други хвърлят якетата си върху него в отчаян опит да загасят пламъците. Той реве от болка.

Аз рева за помощ. Пламъците тръгват по пода, след това започват да се катерят по колоните. Огънят поглъща сухата дървесина с гладно пращене.

Ръцете ми са все още вързани.

Включват се пръскачките, автоматичната аларма за пожар започва да вие.

Хасан се изправя. Поглежда ме. Сякаш за всичко това съм виновен аз. Държи свети Лаврентий под мишница.

В отчаянието си аз започвам да извивам китките си и да дърпам въжето, което ги пристяга. Водата от пръскачките се стича по лицето на Хасан.

Той сякаш се колебае дали да извади пистолета си и да ни застреля всичките още сега. Или си представя как ме оставя завързан за колоната и как аз умирам от бавна, ужасно мъчителна огнена смърт.

Алармата е оглушителна. Един от мъжете извиква нещо на Хасан. Той му отвръща. Всичките заедно хукват към вратата, влачейки обгорения си колега.

— Помощ! — пищя аз.

Около мен огънят и водата водят люта битка за църквата. Пламъците напълно са погълнали пейката, върху която се разля спирта. Водата от пръскачките кара огъня да пращи. Всеки път щом си поема въздух, димът ме кара да кашлям.

Плачеща, кашляща и дишаща на пресекулки, църковната слугиня срязва въжето около китките ми.

— Какво става? Какво става? — хлипа тя.

Хващаме ръцете на изпадналия в безсъзнание свещеник и влачим тежкото му тяло по пътеката между пейките, през вратата на църквата и надолу по каменните стъпала. Когато преценяваме, че сме на безопасно разстояние от църквата, ние полагаме свещеника на повехналата трева между два надгробни камъка. От главния вход на църквата бълва гъст, сив пушек.

Черен мерцедес GL 4X4 изхвърча от паркинга със скърцане на гуми. Преди да изчезне, аз зървам свети Лаврентий през задния прозорец, заклещен между Хасан и обгорения мъж.

Свещеникът не диша.

Очите му са полуотворени, взрени във вечността, която цял живот се бе опитвал да разбере. Тънка струйка кръв се стича от очите и носа му.

Двамата отчаяно се опитваме да вкараме въздух в дробовете му и да съживим сърцето му.

Но не можем.

Лицето на слугинята отново помръква.

Затварям очите на свещеника с пръсти.

През воя на алармата чуваме сирените на пожарникарските коли, изкачващи се по хълма.

— Много съжалявам — прошепвам аз и избухвам в тихи сълзи.

Мисията

Англия

1.

Понякога хора от миналото неочаквано се връщат в живота ти — тогава, когато не са добре дошли.

Призраци от миналото се обличат в плът и кръв и се появяват като хора, които отчаяно си се опитал да забравиш.

Казват, че човек не може да избяга от миналото си. Можеш да се опиташ да забравиш. Можеш да се опиташ да се скриеш. Но те винаги ще те намерят. Винаги.

2.

Мраморната фасада на сградата на Международното общество на науките придава блясък и красота на Уайтхол, точно като гръцки храм или императорски дворец в Древния Рим. Широки стъпала от кехлибарен гранит водят до двойните дървени врати, потънали в дебелата сянка на седем масивни колони.

Обществото е основано през 1900 г., с цел да координира всички научни изследвания и да ги съхранява в една обща банка на световното знание, нещо като ЦРУ за науката. Сега Обществото поддържа контакти с университети и изследователски центрове из целия свят.

Приемната на Обществото изглежда като музей за посветените. Всички говорят тихо. Над добре полираната махагонова ламперия висят гигантски маслени картини по мотиви от античността и Средновековието: друиди в Стоунхендж; Моисей разделящ Червено море; убийството на Цезар; Исус на кръста; Мария Магдалина с младенеца; рицарите тамплиери в Соломоновия храм; рицарите от кръглата маса на крал Артур, надигащи Светия Граал.

Даян и професор Лайлуърт ме чакат зад тъмно червено бюро.

— Биорн — казва Даян тихо и ме прегръща. — Мина толкова време.

Преди няколко години бяхме влюбени. Или по-точно — бяхме любовници. Няколко блажени седмици се бях заблуждавал, че съм намерил жената на живота си.

Помня една нощ, прекарана в апартамента на Даян в един лондонски небостъргач. Помня как правихме сладка любов в къщата на баба ми на фиорда Осло. И изведнъж тя ме бе прогонила от живота си, сякаш бях досадна муха. Мина доста време оттогава, когато за първи път забелязах златната халка на безименния пръст на лявата й ръка. Нито един от двама ни не бе споделял с никого това, че Даян бе крещяла „Биорн!“ в ухото ми и бе дращела кожата и душата ми с дългите си, тъмночервени нокти.

Професор Лайлуърт протяга ръката си.

— Удоволствие е да ви видя пак — казва той сухо и стиска ръката ми съвсем леко, сякаш е от порцелан.

Пак… опитвам се да забравя последния път, когато се срещнахме.

Намерихме златно ковчеже в развалините на октагон в абатството „Верне“, където някога е било седалището на хоспиталиерите. Кивотът на свещените тайни. Професор Лайлуърт бе изпратен от Обществото да участва в разкопките, да се погрижи за ковчежето и при всяка удобна възможност да прави живота ми тежък.

Когато му напомням, че откраднах ковчежето от него в името на норвежкото културно наследство, Лайлуърт се засмива пресилено. По това време Даян бе послушна и способна секретарка в Обществото. По-късно стана ясно, че освен това е дъщеря на Майкъл Макмълин, велик магистър на древния орден, който ме преследваше, докато се опитвах да защитя ценното съдържание на ковчежето. Аз, Даян и професорът се оплетохме в паяжина от лъжи и взаимно недоверие. Когато всичко свърши, Обществото успя по някакъв начин да потули скандала. Ковчежето съдържаше непознато досега евангелие. Но от Обществото успяха да потулят дори това.

След това аз потънах в дълбока, черна депресия. Изпратиха ме обратно в клиниката, където се затворих в черупката си и се отдадох на мрак и самосъжаление.

Няколко месеца по-късно изтупах мръсотията от дрехите и душата си и се върнах в реалността.

3.

Но когато с Тран се чудехме къде да скрием Тингвелирските свитъци, аз се обадих на професор Лайлуърт. От Обществото изпратиха самолет до Исландия. В момента преводачите и изследователите на Тран работят заедно със специалисти от Обществото в тайна лаборатория някъде в Лондон. Не искам да знам къде точно в Лондон. Така е най-сигурно.

Рано този следобед професор Лайлуърт успя да се свърже с мен по телефона в полицейския участък в Рингебу. Пожарът в църквата вече бе потушен. Благодарение на пръскачките и на пожарникарите, щетите могат да бъдат възстановени.

Но как Обществото бе узнало къде съм? Професорът ми каза, че трябва да разговаряме лице в лице и аз го попитах защо.

— Ще ти кажа, когато дойдеш тук — отвърна той.

— Когато дойда къде? — възкликнах аз.

— Чака те самолет на летище „Гардермоен“.

Така действаха в Обществото.

Когато ме освободиха от полицейския участък в Рингебу, аз веднага тръгнах за Осло. Полицаите ме придружиха до апартамента ми, където се изкъпах и набързо хвърлих малко дрехи и паспорта си и в един малък платнен сак. Освен това сложих руническата пръчка в кутия за флейта, понеже се нуждаех от помощ с датирането й.

Ранхилд ме закара до „Гардермоен“. По пътя й разказах всичко, което се бе случило в Рингебу. Тя смяташе, че отиването в чужбина за няколко дни може да се окаже добра идея.

Излетях от „Гардермоен“ за Лондон в самолет „Гълфстрийм“, собственост на Обществото. Когато кацнахме в Англия, вече бе тъмно. Чакаше ме лимузина, която ме закара от „Хийтроу“ до „Уайтхол“.

4.

— Какво успяха да откраднат от „Рингебу“? — пита ме професор Лайлуърт.

— Дървена статуя на свети Лаврентий.

Седим на три удобни стола в стая за съвещания пред екран, който се разгъва, когато Даян докосва дистанционното.

— Ще ми кажете ли какво представляват Тингвелирските свитъци? — питам аз.

Професор Лайлуърт кръстосва ръцете си.

— Копие на библейски ръкопис.

— Какво прави това копие толкова изключително?

— Точно това се опитваме да разберем.

— Как се е озовало при Снори в Исландия?

— Не знаем — отговаря Даян.

— Трудно ми е да повярвам това.

— Имаме теории — признава професорът.

— Да ги чуя тогава!

— Нека започнем от началото.

Винаги добро място, откъдето да започнеш.

Даян включва прожекционният апарат. На екрана се появява портрет.

— Стюарт Дънхил — казва Даян. — Водещ археолог през 70-те години на двадесети век.

Професорът продължава лекцията:

— През 1977 г. той открил гробница в скалите зад храма „Амон Ра“ близо до Луксор, Египет. Входът на гробницата бил зазидан, маскиран и скрит зад олтара.

Портретът на екрана е заменен от египетски стенопис с рамка от йероглифи.

— Тази снимка е направена в гробницата, открита от Стюарт Дънхил — казва Даян.

— Стенописът е от около 1015 г. — обяснява професорът.

— Но тогава египтяните вече не са използвали йероглифи — възразявам аз. — Писали са на коптски или на арабски. Или на гръцки.

— Точно така — казва професор Лайлуърт. — Но това е свещен текст, който не е бил предназначен за очите на смъртни. Молитва, отправена към боговете. Казват, че йероглифите са много по-подходящи за такива случаи.

Долавям усмивка.

— Точно затова са използвали старите символи.

— Гробницата — подема лекцията Даян и ни показва няколко снимки от погребалната камера, — е на няколко хиляди години. Състои се от три камери. Външна камера, която служи като параван на първата вътрешна камера, която от своя страна служи като параван на третата, най-вътрешна камера. Тя е по-добре и по-хитро маскирана както от средната, така и от външната камера.

— Кой е бил погребан в нея?

— Не знаем — отвръща професорът. — Йероглифите… все пак става дума за текстове на няколко хиляди години… Йероглифите говорят за погребания като за вероотстъпник, осъден и светия.

Даян добавя:

— Изглежда, че мумията е на човек с благороден произход, който е бил осъден на смърт, но после е бил боготворен.

Тя показва няколко снимки на различни статуи и релефи.

— Най-късните йероглифи са изписани две хиляди и петстотин години след най-ранните.

— Какво се казва в тях?

Даян увеличава размера на снимката с йероглифите.

— Отне ни доста време да ги интерпретираме. Проблемът е, че звучат напълно безсмислено.

Професорът казва:

— Гробницата била открита от Стюарт Дънхил през 1977 г., но тъй като мумията и всякакви ценности, които тя оригинално е съдържала, били откраднати много преди това, откритието му не привлякло особено внимание в международен план.

— Гробницата е разположена високо в скалите, близо до река Нил и северно от Долината на царете.

Даян превключва на снимка, направена на брега на Нил. Виждам голите зъбери на фона на синьото небе. Храмът е бил построен върху плато.

— Преди хиляда години там е имало канал, който почвал от реката и минавал близо до храма — обяснява тя.

— Странното нещо е това — казва професорът, — че според йероглифите храмът и гробницата били нападнати един век след раждането на Христос по египетския календар, който са използвали тогава. На стената е изписано, че те били нападнати „от варварите от дивите земи на север“.

— Това говори ли ти нещо? — пита ме Даян.

— Викингите?

— Това било заключението, до което достигнал и Стюарт Дънхил — потвърждава професорът. — За съжаление той срещнал не само несъгласието, но и присмеха на своите колеги. Името му било очернено, репутацията му станала на пух и прах. Археологическата върхушка успяла да го съсипе както като професор, така и като човешко същество.

— Разбира се, ние знаем, че няма доказателства за това, че викингите са плавали по Нил — продължава Даян. — Дори Снори с неговото развинтено въображение и с неговата склонност да разкрасява сагите си нито веднъж не е споменавал за викингска експедиция до Египет. Човек би си помислил, че археолог, открил подобна гробница, ще спечели възхищението и уважението на колегите си. Но за Дънхил това се оказало началото на края. Вместо да опише находката си и да документира доказателствената основа на теориите си в научните списания, той продал историята си на списание „Нешънъл Джиографик“. До края на живота си яростно защитавал тезата, че норвежки викинги са нахлули в Египет.

— Стюарт е направил всичко погрешно — казва ми професор Лайлуърт. — Мислел е, че ще го обявят за съвременния Хауърд Картър, но си е извадил твърде много прибързани заключения на основата на доказателства, които са били меко казано съмнителни. Тези негови колеги, които все пак изследвали намерените от него йероглифи, стигнали до съвсем различни заключения. Например според тях „варвари от дивите земи на север“ били византийски войници.

— В резултат от това фиаско Дънхил започнал все по-често и по-често да намира утеха в алкохола — казва Даян. — И той бил неговото падение.

— Мъртъв ли е?

— Това е въпрос на гледна точка.

— Той е алкохолик — казва професорът. — Живее и в известна степен работи в института „Шимър“ от 1979 г. насам.

— Парадоксалното е това, че през последните двадесет и пет години намираме все повече и повече данни, които подкрепят теорията на Стюарт, че викинги за плавали по Нил. Днес тази теза изглежда повече от възможна. Твоето собствено откритие я потвърждава — добавя Даян и превключва на снимка от абатство „Лис“.

Изведнъж ме побиват тръпки. Нямах представа, че е имало представители на Обществото сред изследователите, които са продължили разкопките след моето заминаване. Но разбира се, че е имало. Обществото е навсякъде.

— Кой е отговорен за смъртта на Сира Магнус и свещеника от Рингебу? — питам аз.

— Не знаем. Но имаме своите подозрения — казва ми професор Лайлуърт.

— След откриването на гробницата през 1977 г., започнали да циркулират най-различни верни и неверни слухове относно значението и смисъла на надписите по стените — казва Даян. — Много международни колекционери започнали да се надпреварват да открият колкото се може повече информация за тях под формата на точни преводи и снимки на текстовете.

— Когато казва „надпреварват“, тя има предвид „наддават“ — обажда се професорът. — За огромни суми.

— Един от най-усърдните колекционери, който се появил на международната сцена по онова време, бил един мистериозен шейх мултимилиардер. Шейх Ибраим ал Джамил Ибн Закий Ибн Абдулазис ал Филастини. Никой не го е срещал лице в лице, никой не знае как изглежда той. Нямаме дори негова снимка. Притежава една от най-големите колекции от антични мощехранителници в света. Много хора вярват, че притежава единствената на света пълна версия на Codex Sinaiticus, ръкописно копие на гръцката Библия, чиито страници са разпръснати из целия свят. Има триста четиридесет и седем книги от Codex Sinaiticus в Британската библиотека, дванадесет книги и четиринадесет фрагмента в абатството „Св. Катерина“, четиридесет и три книги в Университетската библиотека в Лайпциг и три книги в Народната библиотека на Санкт Петербург.

— И може би едно пълно и неповредено копие в колекцията на шейх Ибраим — добавя професор Лайлуърт.

— За шейха работят колекционери, антиквари, библиотекари и изследователи от целия свят, които го информират за всякакви развития, свързани с викингски набези в Египет — казва Даян. — Защо? Не знаем. Дали хора на шейх Ибраим са отговорни за убийствата в Рейкхолт и Рингебу? Не знаем и това.

— Но е много вероятно — завършва професорът. — Подозираме, че организацията на шейха е отговорна за две убийства, извършени през 80-те. Чрез тях той се докопал до александрийския препис на Codex Vaticanus от същия период, който се смята за един от най-старите библейски ръкописи.

— Препис? Не знаех, че има препис.

— Има много неща, които ние учените не знаем.

— Но знаете за теорията за паралелните вселени? — пита Даян.

Поглеждам я изумено.

Тя се засмива.

— Съществуват два свята и когато става дума за исторически артефакти. Един, който населяваме ние учените и изследователите, и друг, комерсиален свят, пълен с колекционери, крадци, сейфове, посредници и търговци. Те ще платят всякаква цена за най-ценните артефакти. Ръкописи. Картини и произведения на изкуството. Първи издания. Археологически находки.

— И този шейх е един от тези хора?

— Той е най-ужасният от тях.

— Той е тайнствен субект, застанал в центъра на сложна мрежа от служители, агенти и представители — обяснява професор Лайлуърт. — Самият той е отшелник, оттеглил се в палат някъде в пустинята, където трупа своите ценности, своето богатство и своята вяра.

— Но как е узнал за ръкописа, открит от Сира Магнус? И за моите находки?

— Той знае всичко — казва Даян.

— Разполага с ресурси, съвместими с ресурсите на някоя разузнавателна агенция — добавя професорът. — А освен това няма никакви скрупули.

— Защо толкова отчаяно се опитва да се докопа до Тингвелирските ръкописи?

— Не сме стигнали достатъчно далече с превода — казва ми Даян. — Но предполагаме, че Тингвелирските ръкописи съдържат препис на староеврейски и коптски превод на един изключително древен библейски ръкопис. Може би дори по-стар от Codex Vaticanus и със сигурност по-стар от Septuagint[19].

— Но какво смята да прави шейхът с този текст?

— Може би просто иска да го има — предполага Даян.

— Да го притежава — добавя професор Лайлуърт.

Предположенията им звучат нелепо.

— Може би съдържа нова информация, нови знания — казва професорът.

— Наистина не знаем, Биорн — повтаря Даян.

Неспособността й да произнесе името ми правилно преди ми се струваше очарователно. Биорн…

— Значи какво знаем? Защо ме поканихте да дойда тук?

Даян и професор Лайлуърт забиват погледи в земята.

— Обществото желае да те наеме — казва Даян. — Имаме нужда от теб!

Очите й срещат моите. Имаме нужда от теб…

Когато Обществото откри Кивотът на свещените тайни, аз бях последният човек, от когото имаха нужда. Тогава аз бях норвежкият портиер. Една бледа, упорита болка в задника на умните британци. Те искаха златното ковчеже, съдържащо ръкопис на няколко хиляди години, а аз стоях на пътя им. Не бих се изненадал, ако глупавото ми упорство ги бе впечатлило. Ако си достатъчно упорит, намираш решения, за които никой друг не би се сетил. Бях си изградил име в научните среди. На конференции и семинари чуждестранни учени ми кимваха в знак, че са ме разпознали. Бьорн Белтьо. Норвежкият археолог. Албиносът, който бе накарал великият Майкъл Макмълин да падне на колене. Но това е друга история.

— Познаваме те, Биорн — казва Даян. — Ти си упорит. Целенасочен. Безстрашен. Несломим.

И също така наивен и доверчив, както тя чудесно знае.

— Не се притеснявай за парите — успокоява ме професор Лайлуърт. — Ще разполагаш с неограничени средства. Просто ще прехвърлим това, от което се нуждаеш, в сметката ти. И ще ти платим голям хонорар.

— Дори не знам откъде да започна.

— Започни със Стюарт Дънхил — казва Даян — Отиди до института „Шимър“ и говори с него. След това отиди в Египет. Отиди където искаш.

— Но… какво искате да направя?

— Искаме да откриеш какво се е случило в Египет — казва професор Лайлуърт.

— И да го направиш преди шейх Ибраим — добавя Даян.

Падналата звезда

Близкият Изток

1.

Стюарт Дънхил има бледата кожа и воднистите, мътни очи на човек, който спи твърде много и цял ден стои на закрито, прегърнал шишето в очакване да падне мрак.

Той е потънал в едно удобно на вид кресло, намиращо се в най-отдалечения ъгъл на библиотеката на института „Шимър“, сякаш най-накрая е открил кътчето на Вселената, което е възможно най-отдалечено от всякакъв тормоз и неудобство. В скута му лежи неотворен брой на вестник „Таймс“.

В миналото трябва да е бил елегантен и красив мъж. Има сребърносива коса, сресана назад. Чертите му са изящни и правилни и го карат да изглежда като обеднял аристократ, пропилял семейното имане поради комарджийския си порок и сега живеещ от милостинята на свой многострадален приятел. Стюарт Дънхил поглежда към мен. Разпознавам нещо в него, сякаш веднъж сме се напили заедно на парти, но сме били толкова пияни, че и двамата не помним нищо от тази среща.

Сядам на празния стол до него. Не казвам нищо. Той диша тежко. Присъствието ми го кара да се чувства неудобно.

— Знам кой сте — казва той. Гласът му е носов.

Твърде объркан съм, за да му отвърна.

— И знам защо сте дошли тук.

Без да кажа дума, аз протягам ръка към него, която е съвсем малко по-бледа от неговата. Ръкостискането му е изненадващо силно.

— Извинения за това, че съм толкова пиян. Бьорн Белтьо.

Произнася името ми почти перфектно.

— Самият Бьорн Белтьо. Археологът, открил Кивотът на свещените тайни.

— Обществото откри ковчежето. Моята работа бе да се грижа за него.

— И несъмнено сторихте това.

— Вършех работата си, нищо повече от това.

— А сега — кодексът на Снори. Тингвелирските свитъци. Погребална камера под абатството „Лис“. Бихте ли поели риска да ме придружите до бара?

— С удоволствие.

2.

Институтът „Шимър“ лежи на дъното на долина, сякаш потънал в дълбок сън. Долината се намира в центъра на негостоприемна пустиня от камъни, заобиколена от смокинови и маслинови горички. Пътят от цивилизацията до института е една напълно права линия от асфалт, която блести на жегата от хоризонт до хоризонт. Хълмовете, надвесени над института, са покрити с олеандри и сандалови дръвчета. Преди седемстотин години монаси построили манастир в този тих оазис. В началото на 70-те каменната сграда била удължена с няколко хиляди квадратни метра алуминий и стъкло: библиотеки, архиви, лекционни зали и изследователски лаборатории. Спални помещения. И сега теолози и философи, лингвисти и палеографи, етнолози, историци и археолози работят заедно в тази наистина чудовищна смесица от старо и ново строителство. Всеки един от тези учени е водещ експерт в своята област. В своите архиви институтът разполага с пергаменти и папирусови ръкописи от времето преди Христа. Някои изследователи реставрират тези древни текстове, други ги превеждат. Трети ги интерпретират.

Някои просто седят на бара и пият.

— Това, което различава един великолепен археолог от един посредствен такъв — казва Дънхил, гледайки ме през чашата си джин и тоник, — е способността да откриват логика там, където останалите виждат само хаос. Добрият археолог е детектив. Той успява да проникне в ума, в мисловния процес на хората, които изучава. Ние трябва да се опитваме да разберем как са мислели хората, които изследваме. Вие имате тази способност.

Той се навежда към мен и снижава гласа си.

— Според вас, защо хората на шейха отново и отново ви оставят да избягате? Ще ви кажа защо. Те знаят, че има много по-голям шанс вие да откриете това, което търсят, отколкото те самите да го открият! Вие сте изключителен археолог. Имате смелост. Вие сте уникален, Бьорн. Вие сте упорит, последователен и талантлив. Затова успявате да разгадаете всичко, което се изпречи на пътя ви.

— Откъде знаете кои са те?

— Че работят за шейха ли? Това е очевидно. Той е единственият човек, който е достатъчно луд и достатъчно богат да финансира подобна операция.

3.

Когато се срещаме по-късно същата вечер, Стюарт Дънхил ми разказва за детството си във висшето общество на Уиндзор. Споделя с мен дълбокия си интерес към древната история и как през 1977 г. търсенето на информация за живота на Моисей го отвело до гробницата в Луксор. Разказва ми как е бил съсипан от присмеха на колегите си, когато публикувал теорията си за викингски набези в Египет в списание „Нешънъл Джиографик“.

— Но за това мога да виня единствено себе си — казва той, стиснал вече деветия или десетия си джин с тоник.

— Какво се случи?

— Бях глупав. Толкова се развълнувах от откритията си, че исках да ги споделя с целия свят. Незабавно. Реших, че нямам време за губене. Бях млад и не ме интересуваше това, че археологията има своите методи, правила и традиции. Което е напълно в реда на нещата. Сега разбирам това. Трябваше да публикувам откритията си в научни издания. Трябваше да документирам материалите си, трябваше да построя и организирам теориите си така, че колегите ми да могат да ги пресеят зърно по зърно. Все пак теорията ми бе нова. Викинги в Египет… имах достоверни обстоятелствени доказателства, но тезите ми изискваха липсата на всякакви предубеждения. За да спечелиш експертите на своя страна, трябва не само да оспориш съществуващото научно статукво с убедителни аргументи, но и да документираш валидността на алтернативната си хипотеза. Трудно, много трудно… да убедиш всички експерти в една област в правилността на една теория е дълъг, продължителен процес, който отнема години. Дори и да си прав.

— Какво казаха експертите?

— Ами… когато смехът утихна, те оспориха теориите ми и го направиха обективно и добре. Твърдяха, че съм интерпретирал йероглифите твърде буквално. Според тях „дивите земи на север“ се отнася за Византийската империя, която по това време увеличавала мощта и влиянието си и била в постоянен конфликт с Египет. Експертите твърдяха, че думата „варварин“ тогава се използвала за всеки, който не бил египтянин. Освен това повечето европейци били бледи и със светла кожа, сравнени с египтяните, а дългата до раменете коса и брада били модни по това време в Европа. Отхвърлиха дори описанията и рисунките на викингските кораби. Всички професори от Кайро до Лондон бяха убедени, че египтяните са нарисували корабите, вдъхновени от описания на финикийски търговски и военни кораби. Успяха да намерят алтернативни решения дори на моите най-очевидни и достоверни интерпретации. Никой не повярва в моите теории.

— Как се озовахте тук?

— Отначало се спуснах по спиралата, но за щастие Обществото успя да ме проследи, намери и спаси. Те финансират изследователската ми работа… — надига чашата си с джин и тоник, — … тук в института.

— Обществото? — възкликвам аз. Нито професор Лайлуърт, нито Даян ми бяха казали, че Стюарт работи за Обществото. Съвсем типично. Никога не ти казват повече от това, което трябва да знаеш.

— Познавате ли Даян?

Казвам, че познавам Даян.

— Страхотно момиче. Последните няколко години тя се грижеше за мен.

— Разбирам…

— Сигурно си мислите, че съм прекарал времето си в мързелуване и пиене.

— Не, не.

— Дори не се опитвайте да го отричате, прочетох го на лицето ви. Всъщност свърших малко изследователска работа. И голяма част от това, което Обществото знае за тези неща, се дължи на моите изследвания.

— Например?

— Проследих няколко добре известни и няколко забравени документи и писма. Изследвам тези неща от тридесет години.

— Тези неща?

— Знаем за съществуването на Тингвелирските ръкописи и кодекса на Снори от около десет години. Просто не знаехме къде са. Поне докато твоят приятел Сира Магнус не откри кодекса.

— Мислех, че и двата документа са непознати за историците.

— За повечето историци, да. Работим, без да вдигаме излишен шум. В проекта участват археолози, историци, лингвисти и египтолози. Вече изследвахме документите, които Ватикана е публикувал през изминалите няколко десетилетия. Освен това имаме пълен достъп до текстове, които се съхраняват в различни египетски музеи и архиви. Изследвахме и старонорвежките архиви в Исландия и Норвегия, но не сме разкрили пред никого какво търсим.

— Мога ли да видя някои от вашите открития?

— Разбира се. Но утре. Защото сега, скъпи мой Бьорн, съм пиян.

Руническата пръчка от „Урнес“ лежи в кутията от флейта в моята стая. Четирите косъма, които залепих със слюнка за ръба на кутията, все още са там. Утре ще дам пръчката в техническия департамент.

Седя в стаята си и гледам телевизия, опитвайки се да потисна мисълта, че те са тук, в института. Моите преследвачи. Хасан и неговите хора. Но са невидими. Наблюдават ме с микроскопична камера, която не мога да видя. Когато си легна, ще чуват как дишам.

4.

Архивите са в мазето под библиотеката на института „Шимър“. Там не е нито тъмно, нито прашно. Всъщност точно обратното — безупречно чисто и светло е. Документите се съхраняват в безкрайни редове от шкафове, които ми напомнят за великата александрийска библиотека.

Архивите на института „Шимър“ включват древни глинени плочи, покрити с клинообразно писмо; папирусови свитъци, пергаменти и ръкописи, изписани на пожълтяла, ръчно изработена хартия. В архивите на института „Шимър“ се съхраняват фрагменти от оригинални библейски текстове, декрети, подписани от императори като Тиберий, Веспасиан, Адриан и Цезар, папирусови текстове, които вероятно са били четени от Клеопатра, военни и политически доклади от римската провинция Юдея относно началото на еврейски бунт, воден от агитатор на име Исус, ръкописи от римския историк Йосиф Флавий и оригиналите на първите писма на Павел към коринтяните.

Заобиколен съм от изследователи с вида на хора, които като деца винаги са седели най-близо до учителката и винаги са стояли наредени до стената на училищните купони. Кльощави мъже с изтъняла коса и кръгли очила. Високи, слаби жени с конски опашки. Брадат старец седи в един ъгъл и спи. Най-вероятно е прекарал целия си живот, търсейки информация за забравена юдейска секта, свързана с група агностици, за които се смятало, че били избити до крак век по-рано. Талантливи млади жени четат най-новите изследвания за гоненията на катарите, финансирани от субсидии, отпуснати от водещите университети на съответната страна. Мястото гъмжи от християнски теолози, рамо до рамо с ортодоксални евреи и мюсюлмански учени. Както и изследователи като Стюарт Дънхил и моя милост.

Алкохоликът и албиносът.

Седим на една от масите за четене близо до аквариум, пълен с шарени риби, които ни зяпат с полуотворени усти. Понякога и аз се чувствам точно като тях.

Стюарт Дънхил донася купчина плитки картонени кутии и свитък с дръжки в двата края. Развива свитъка върху една дълга маса.

— Тората! Еврейското име на „Петокнижието“ на Моисей. Този препис е направен преди четиристотин години. Тоест не много отдавна. Оригиналните текстове били написани на свитъци като този. Достигали до няколко метра дължина. Едва по-късно открили, че книгите са много по-лесни както за изработка, така и за четене. Старият завет отначало бил колекция от еврейски религиозни и исторически текстове и закони, събрани в канон преди повече от две хиляди и петстотин години. Най-старата запазена версия на Стария завет се нарича Septuagint и представлява гръцко-александрийски библейски превод на повече от две хиляди години, направен от юдейски учени, които знаели гръцки.

— Оригиналът още ли съществува?

— Самият Septuagint се съхранява във Ватикана. Но много от оригиналните текстове на Стария завет са загубени. Което означава, че невинаги можем да проверим, потвърдим или отхвърлим нещо, присъстващо в текстовете, които имаме. Или да преценим кога точно са се случили някои важни библейски събития.

Той отваря една от кутиите и изважда от нея копие и превод на коптски пергамент.

— Попаднахме на това писмо в една прашна кутия, изпратена от Ватикана. Всъщност търсехме ръкопис на Septuagint от времето на папа Инокентий III, за който се предполагаше, че съществува. Кардиналската комисия на папата бе помолила института „Шимър“ да намери този ръкопис. Но вместо него намерихме това писмо. Било е изпратено през 1013 г. от Руен до халифата Фатимид в Египет. Фатимидите са мюсюлманска династия, управлявала северна Африка от десети век до 1171 г. Но писмото така и не стигнало до Египет. Шпионите на папата го откраднали. Ето — той ми подава лист хартия от кутията, — това е английски превод на писмото.

До: Негово Сиятелство халиф Ал Хаким би Амр Аллах, владетел по волята на Бог, всевластен халиф на Египет

„С най-голяма почит и уважение аз, великият жрец Асим, велик везир на култа към Амон Ра, пиша тези думи като затворник в чужди земи. Поради вярата ми в Аллах и предаността ми към житейската ми мисия аз съм заедно със Свещения, за да закрилям Него и Неговите съкровища както мога. Не знам къде ще ни отведе това пътуване. Пиша тези думи от дома на херцог Ричард II в града Руен, който се намира в херцогство Нормандия, Франция. Почиваме тук, преди да продължим пътуването си към варварските земи отвъд цивилизацията. Моля се думите ми да стигнат до Ваше Сиятелство, владетел по волята на Бог, всевластен халиф на Египет халиф Ал Хаким би Амр Аллах, за да може някой да дойде и да спаси Свещения.“

С преклонение: Асим, велик везир на култа към Амон Ра

— Асим! — възкликвам аз. Името в текста, който открих в дървената църква „Гармо“.

— Получателят на писмото халиф Ал Хаким би Амр Аллах е бил владетел на Египет по онова време. Интересна личност — казва ми Стюарт. — Асим споменава Аллах, но не и другите богове, които той почитал, най-вероятно от страх. Халифът бил считан за луд, и с основание. По време на неговото управление на египтяните им било забранено да ядат грозде и да играят шах. Халиф Ал Хаким би Амр Аллах бил решен да унищожи колкото се може повече църкви и именно той разрушил Църквата на Светия гроб в Йерусалим. 1013 г. била важна година за него. Тогава страната му била нападната от викинги и това обидно унижение съвпаднало с кулминацията на гоненията му срещу християните.

— Но с каква цел този Асим е написал това писмо?

— Асим бил заловен от викингите. Но, разбира се, нямам никакви доказателства за това.

Стюарт ми връчва превод на друг ръкопис.

„… до края на света, до мъртвешкия студ на царството на смъртта. Тръгнахме от царството на слънцето и плодотворните брегове на Нил и стигнахме до голото каменисто крайбрежие на земята на вечния сняг. Оставихме зад себе си доброжелателността на Амон Ра и топлия дъх на Озирис и се подчинихме на варварските богове. О, богове на моите прадеди, дайте ми сила! Когато бях дете и в кошмарите си виждах портите на царството на смъртта, то изглеждаше по същия начин — студено, пусто и диво. И си мислех, че погледът ми ще може да проникне отвъд мъглите на смъртта. Плавахме с дни…“

— Предполагаме, че този текст е преписан от ръкопис, написан от самия Асим. Намерихме го в купчина писма и ръкописи, притежавани от семейството на Христофор Колумб. И няма смисъл да ме питаш, защото нямам абсолютно никаква представа.

Той разгъва още няколко пергамента, преписи и ръкописи на масата пред мен, включително и препис на „Сага за Светия кръст“ на Снори. Чета английски преводи на избелели документи, описващи търсенето на някаква свещена реликва, осъществено заедно и поотделно от Ватикана, рицарите тамплиери и хоспиталиерите. Чета за папски експедиции до Норвегия през дванадесети и тринадесети век, което ми напомня за думите, издълбани в стената на дървената църква „Гармо“: „Прислужникът на римския папа, рицарите на Св. Йоан и йерусалимските рицари тамплиери са се събрали за битка. Свещената гробница е скрита, както Асим нареди“.

— Какви заключения можем да си извадим от това?

— Нима не е очевидно?

— Че викингите наистина са осъществили набег в Египет?

— Повече от това — че са стигнали чак до храма на Амон Ра, че са нахлули в гробницата и са отвлекли везира. След което са отнесли плячката си в Норвегия.

— Без никой да разбере нищо?

— Имаш ли представа колко много неща са се случвали в миналото, за които дори не сме чували?

— Но викингски набег по река Нил? Това щеше да бъде описано най-малкото в сагите на Снори и в египетските анали.

Стюарт Дънхил клати глава.

— Не е задължително. Ако крал Олав е решил, че пътуването по Нил трябва да остане тайна, възможно е както скалдите, така и Снори да са останали без надеждни източници на информация. Не забравяйте, че Снори е живял няколкостотин години след събитията, които е описал. Епохата на викингите е била епохата на скалдите и разполагаме със съвсем ограничен брой писмени сведения за събитията, случвали се тогава. Снори е разчитал предимно на устни източници и писмени източници със съмнителна надеждност. Той черпел както факти, така и много преувеличения и измислици от тези доста плитки кладенци на информация.

— Как са могли да запазят такова нещо в тайна? Флотилия викингски кораби, плаваща по Нил?

— Викингите не са оставили никакво писмено наследство. Не са писали писма. Отделни хора може би са разказвали истории за своите приключения в кръчми и около огъня на жертвени угощения и може би някои местни скалди са съчинили вълнуващи поеми за подвизите им. Но това е много различно от учебник по история. Не забравяйте, че викингите не са имали никакви отношения с Египет. За тях Египет е била просто една от многото далечни, екзотични и горещи страни. Като Византия и Светите земи. А Нил за тях е била река като всяка друга река, не по-различна от Сена или Волга. Западът е започнал да проявява жив интерес към древния Египет едва през деветнадесети век. Викингите не са се интересували от Египет.

— Но въпреки това са отишли в Египет?

— Някои викингски експедиции са следвали търговските пътища на изток, по северноафриканското крайбрежие от Гибралтар до Александрия в Египет. Друг важен търговски път започвал от Византия, продължавал на юг до Йерусалим и след това на югозапад към Африка. Спомнете си за набезите на Харалд Светлокосия в северна Африка. Много викинги са ходили в Египет, разбира се, че са ходили, но местните са ги смятали за византийски войници или за търговци от севера. Това, че викингите са търгували с арабите, е добре известен исторически факт. Огромно количество арабски монети са били намирани в норвежки търговски центрове и викингски гробове. А белият сокол, който обитавал Гренландия, е бил изключително популярен символ сред арабските шейхове.

— А какво казват египетските източници? Споменават ли викингско нападение над Луксор?

— Те не са нападали Луксор. Храмът на Амон Ра се намира северно от Луксор, от „мъртвата“ страна на Нил, а сред местните хора се е ползвал със славата на тайнствено, прокълнато място. Едно викингско нападение над храма на Амон Ра би предизвикало много по-малко вълнения и смут, отколкото ако викингите бяха продължили на юг и бяха атакували храма в Карнак или погребалния храм на Хатшепсут.

— Но едно поражение е щяло да бъде унизително за египетската армия.

— Унижението е било пълно. Викингите срещнали най-голям отпор при Фустат и Ал-Кахира или с други думи днешно Кайро. Лудият халиф Ал Хаким би Амр Аллах трябва да е бил толкова унижен от пълния си провал, че сигурно е забранил той да бъде споменаван. Египтяните имат навик да пропускат неблагоприятни събития и непопулярни владетели от своята история. Властимащите често манипулират историята за своя изгода. Дори имената на най-почитаните царе били забравяни на момента, ако те изпаднели в немилост. Могъщи мъже и жени изчезвали от националната памет и история. Имената им били изтрити. Паметниците им съборени. Храмовете им разрушени или посветени на друг владетел. Най-добрият пример за това е великият пророк от Библията.

— Имате предвид Моисей?

— Ако описанието на Моисей в Библията е правилно, той е имал огромно влияние в обществото. Египтяните едва ли са останали безразлични към Моисей, независимо дали са го считали за пророк, магьосник, борец за свобода, агитатор или предател. Но какво има за Моисей в египетските източници от времето, когато той е бил жив, а и след това?

— Не много.

— Точно така. Моисей е бил повече или по-малко изтрит от историята на Египет.

— И какво е вашето заключение?

— Моето заключение е, че Моисей или не е съществувал, или е бил опозорен.

— И докъде водят всички тези хипотези и теории?

— Какво може да е било толкова важно, че да накара великия жрец Асим, посветил живота си на пазенето на тази свещена реликва, да напише писмо до халифа на тази страна?

— Треска от светия кръст? — шегувам се аз.

— Или нещо още по-свято?

— По-свято?

Изведнъж осъзнавам какво намеква той.

— Моля ви се, Стюарт, спестете ми поредния мит за Светия Граал!

За моя изненада той избухва в смях.

— Светият Граал? Бьорн, Бьорн, Бьорн… Светият Граал е средновековен мит. Не, помислете. Сектата на Асим е имала тайна задача: да защитава гробницата и нейното съдържание. Съкровището. Мумията. Ръкописите. Всичко, което се е съхранявало в гробницата. Според египетските източници, Асим е бил велик жрец на сектата от 999 г. до 1013 г., когато напълно изчезнал от историята. Той бил уважаван и образован велик жрец, който владеел много чужди езици и бил посветен във всички науки. Освен това бил астролог и предсказател, магьосник и тълкувател на сънища. По това време култът на Амон Ра вече бил на над две хиляди години; по-късно неговите последователи започнали да разнообразяват египетските богове с юдаизъм, християнство и ислям. Те почитали много богове, но дори през първи век след Христа още смятали египетските за най-важни. Яхве бил един от многото. Свещениците живеели в храма, а входът към гробницата бил хитро скрит и маскиран. По това време халиф на Египет бил Ал Хаким би Амр Аллах. През 1021 г. той изчезнал мистериозно, но половината последователи на сектата на друзите все още боготворят Ал Хаким би Амр Аллах и го смятат за техен махди, който щял да се завърне и да спаси света и исляма.

Дънхил прави кратка пауза, след това продължава:

— Това говори ли ви нещо?

— Не.

— Ще ви посветя в една тайна. Знаете ли какво търсех, когато открих гробницата през 1977 г.?

Клатя глава.

— Търсех нещо с огромна религиозна стойност. Нещо, скрито заедно с една мумия и най-ценните съкровища. — Той затваря очи. — Нещо, което викингите откраднали по погрешка, защото било скрито заедно със златото и скъпоценните камъни.

— И какво е било това?

— Нещо, което може да хвърли нова светлина върху историята на Библията. Ако повярваме на това, което пише в еврейските свещени книги, като например в „Мишна“, значи съществува една свещена реликва, скрита в гробница „в пуста долина под носа на хълм“. Пуста долина като Долината на царете, например.

— Не можете ли да ми кажете за какво говорите?

— Бьорн, моля ви, не ми се смейте и вие.

— Не се смея.

— Какво ще кажете за идеята, че викингите са откраднали Кивотът на завета?

Очите му светят като прожектори.

Само това ми трябваше. Кивотът на завета. Всеки, който се е опитвал да открие Кивотът на завета, отдавна се е пропил или е полудял.

Кивотът на завета е бил преносима мощехранителница. Библията го описва като ковчег, дълъг два метра и половина, отвътре облицован със злато и отвън украсен с два херувима. Служители на храма го пренасяли с помощта на две дебели дървени пръчки, вкарани през два златни пръстена от двете страни на ковчега. Кивотът съдържал каменните плочки с Десетте Божи заповеди и придружавал дарохранителницата по време на бягството на евреите от Египет. После бил преместен в Соломоновия храм в Йерусалим, но когато храмът бил разрушен 586 години преди раждането на Христа, Кивотът изчезнал от историята. Някои хора вярват, че Набукаднезар II откраднал Кивота. Според други той бил скрит под храма на Соломон, а рицарите тамплиери посветили живота си именно на пазенето на Кивота, а не на светия Граал. Други вярват, че Кивотът на завета е бил пренесен в Етиопия, където се намира в момента.

Хора като Стюарт Дънхил мислят, че Кивотът е скрит някъде в Долината на царете.

А други хора смятат, че той изобщо не е съществувал.

5.

Барът изглежда като нещо, което институтът „Шимър“ е откраднал от „Уолдорф Астория“. Пианистът изпълнява потпури от хитове на Елтън Джон. Стюарт Дънхил щраква с пръсти и след секунда сервитьорът се материализира до масата ни с два леденостудени джина с тоник. Надигаме чашите си. Прекарваме около два часа в обсъждане на древноегипетски богове и предхристиянска митология, след което и двамата сме леко подпийнали и се нуждаем от малко чист въздух.

В тишината на пустинята нотите на пианиста отекват в главата ми като в бездънна пещера. Goodbye Yellow Brick Road… Студено е. Няма луна. Пресичаме асфалтовия паркинг и навлизаме в горичка от смокинови и маслинови дръвчета. Мисля си за последния път, когато бях тук. Луната блестеше през листата на дърветата като японски хартиен фенер. Тази вечер небето и звездите са скрити зад тънък пласт облаци. Сред многовековните дървета гласът на Стюарт звучи жалко и нищожно.

— Това, което виждаме, са неясните очертания на една историческа гатанка. Много хора, работещи независимо един от друг, са открили по едно или две парчета от пъзела. Рицарите тамплиери, хоспиталиерите, кръстоносците, Ватикана. Всички тези тайнствени ордени, братства и общества, за които обичаме да слушаме. Какво са знаели те? Какво са прикривали? Какво са се опитвали да открият? Предполагам, че всеки един от тях е разполагал с едно малко парче от истината. И това му е било достатъчно.

— Намерили ли са това, което са търсели?

Стюарт Дънхил затваря очи, преди да ми отговори.

— Съмнявам се, че са имали някаква представа какво е било нещото, което са търсели. Те са били пазители на една малка порция от истината. Едва когато всички парчета се съберат на едно място, ще можем да разберем цялата истина. И това е проблемът. Всеки е вардел свирепо своето парче от истината. Никой не е споделял това, което знае.

Няколко секунди се взираме в мрака, без да говорим, мислейки едно и също нещо.

— Но стига съм бърборил — възкликва Стюарт. — Кажете и вие нещо. Разкажете ми за това, което сте открили в Норвегия.

Разказвам му всичко. Започвам с убийството на Сира Магнус и откраднатия кодекс на Снори. Разказвам му за Тингвелирските свитъци, които открихме в пещерата в Исландия. За Хасан и мъжете, които ме преследват и най-вероятно работят за шейх Ибраим. За руническия код на Сира Магнус, чрез който стигнах до имейл адреса му и копието на откраднатия документ. Разказвам му за скритите кодове в текста на Снори и как успях да ги разбия с помощта на своето въображение и на няколко добри приятели. Разказвам му как двамата с Ойвинд успяхме да открием гробницата под абатство „Лис“. За руническия камък, който сега е в мен. За мястото, където го бях скрил; за кода, скрит в руните на камъка, който ме бе завел последователно в Урнес, Флесберг, Лом, Гармо и Рингебу. Показвам му преписи на текстовете, които досега съм успял да разшифровам. Той ги прочита на слабата светлина, идваща от сградата на института. По дишането му познавам колко е развълнуван. Разказвам му за убийството на свещеника от Рингебу и за дървената статуя, която бе открадната.

— Невероятна история — казва той, когато свършвам. — Ръкописите, които сте открили в Исландия, Тингвелирските свитъци… надявам се, че са на сигурно място.

— Разбира се.

— В Норвегия? В Исландия?

— Опитваме се да ги преведем.

— Надявам се, че ви помагат способни хора?

— Най-добрите.

— Да ви кажа честно, най-добрите експерти са тук, в института „Шимър“.

— Добре тогава. Едни от най-добрите.

— По-добре да изпратят пергаментите тук, за най-доброто съхранение, обработка и изследване на света.

— В добри ръце са. Освен това не съм сигурен, че ще бъде разумно да ги изпратят тук. Не бих се изненадал, ако шейхът всъщност притежава института „Шимър“. Сира Магнус ми каза, че е телефонирал тук, когато е открил кодекса.

Известно време Стюарт мълчи, преди да каже:

— Вие и вашите приятели сте стигнали по-далече от всички други преди вас. Открили сте кодове там, където останалите са виждали единствено текст. Освен това сте успели да разбиете кодовете!

— Но още не сме намерили най-важната гробница. И загубихме последната следа. Тя беше в статуята на свети Лаврентий.

Въпреки мрака, аз успявам да различа неопределената усмивка на Стюарт Дънхил.

— Съревновавате се с водещите учени в света и с тайнствен милиардер. Но притежавате въображение, интуиция и упорство, които ви отличават от другите. Възхищавам ви се, Бьорн. Наистина. Възхищавам ви се.

Усещам бузите си горещи.

Стюарт продължава:

— Ако някога гробницата бъде открита и гатанката разгадана, убеден съм, че ще го направите вие. И аз не съм единственият, който мисли така.

6.

На следващия ден прекарвам няколко часа в архивите на института „Шимър“, ровейки в плитки картонени кутии, пълни с документи, пергаменти, свитъци и фрагменти от папируси. Архивистът съвестно описва всичко, което отнасям до масата си за четене.

С вниманието и прецизността на неврохирург, извършващ сложна операция, аз изучавам древните текстове и се връщам в миналото. Откривам интересна теория от деветнадесети век, която прави паралел между тайнствения ръкопис „Войнич“ от шестнадесети век (документ от 272 страници, написан на неизвестен, неразбираем език) и един също толкова неразбираем ръкопис, написан от Леонардо да Винчи в библиотеката „Амброзиана“ в Милано. Намирам писма, отчети, счетоводни баланси, препоръчителни писма, приложения, инструкции, харти и бележки, документи за прехвърляне на имоти и циркуляри. Към повечето документи има приложен превод на английски. Сложил съм копринени ръкавици на ръцете си и от време на време до масата ми се материализира куратор, за да се увери, че не правя папиемаше от тези незаменими съкровища.

Не откривам нищо, което да подсказва, че някой друг, освен Асим е написал нещо, потвърждаващо викингски рейд в Египет през 1013 г. Ако такъв документ някога е съществувал, несъмнено Стюарт щеше да го открие преди години.

7.

Със Стюарт Дънхил се уговорихме да вечеряме заедно в шест часа. Преди това отивам до техническия департамент, за да видя дали са открили нещо ново, свързано с руническата пръчка. Например колко стара е тя или от какво дърво е направена. И дали има нещо вътре в нея.

Техническият департамент е създаден през 1985 г. като отделно крило на института „Шимър“. Той разполага с най-различни работилници и лаборатории, оборудвани с разнообразна и скъпа апаратура. Тук могат да правят всичко, от датиране по въглерод 14 до реставриране на артефакти и възстановяване на документи, пристигнали в института на хиляди малки парченца. Специалисти в бели престилки и гащеризони, някои с хирургически маски и защитни очила, седят приведени над работните си маси и сложните си машини.

Лабораторен техник от женски пол в зелен пластмасов гащеризон ме въвежда в техническо-историческия департамент за дървени, хартиени и папирусови артефакти. Надничам плахо в работилница, в която двама евреи с капи на главите работят върху Тора, разтворена на алуминиева маса, дълга поне десет метра. В следващата работилница група експерти реставрират изкусно направен ковчег. След това отварям вратата на килер и на кабинет, където възмутена жена, почти изцяло скрита зад бюро, отрупано с папки и формуляри, ме пита дали имам навик да влизам, без да чукам.

Третата работилница е празна.

С изключение на Ларс.

Свети Лаврентий.

Дървената статуя, открадната от църквата „Рингебу“.

Свети Лаврентий е привързан с каиши и скоби за една маса, сякаш за да му попречат да стане на крака и да избяга в пустинята.

Ледена тръпка, която няма нищо общо с климатика, пробягва по гръбначния ми стълб. Не мога да проумея какво прави статуята тук — в института „Шимър“.

Изведнъж осъзнавам, че шейх Ибраим или притежава, или държи под пълен контрол института. Което означава, че аз в най-добрия случай съм под наблюдение, а в най-лошия — в непосредствена опасност.

Няколко секунди стоя на прага, втренчен в свети Лаврентий. След това в момент на умопомрачение влизам в работилницата. Статуята изглежда невероятно странно, положена върху масата като труп в морга, заобиколена с електрически триони и бормашини. Въпреки тревожния арсенал от инструменти, очевидно е, че към статуята са се отнасяли с внимание. Забелязвам парчета защитен филц под каишите и скобите, а остриетата на трионите и бургиите на бормашините са възможно най-тънки, остри и фини. На стената е закачена рентгенова снимка. Изненадан, аз заставам пред нея и дълго я изучавам. Рентгеновата снимка на Свети Лаврентий показва, че в статуята няма ниши или кухини, където да може да бъде скрито послание. Очевидно е, че техниците са прекъснали работата си и са изоставили инструментите си, когато са видели снимката.

Свети Лаврентий е от солидно дърво.

Вътре няма нищо.

Поглеждам към рентгеновата снимка, после към статуята, после пак към рентгеновата снимка. Объркан съм. Текстът беше напълно ясен. „Така както Дева Мария е носила Исус в утробата си, ковчежето се крие в корема. Слава на Тома!“

Тогава защо няма нищо в статуята?

Забелязвам камера за наблюдение на тавана. Чудя се дали някой гледа как албиносът Бьорн стои с отворена уста, зяпнал статуята на свети Лаврентий и чака някой да дойде и да го застреля.

Излизам от работилницата, затваряйки вратата след себе си. Трябва ми известно време, за да се успокоя. Тогава забелязвам двама техници, мъж и жена, които идват към мен.

Когато ме виждат и двамата спират.

— Здравейте — казва жената.

— Можем ли да ви помогнем с нещо? — пита мъжът.

Техниците предпочитат ние учените да си стоим в библиотеката.

С пресъхнала уста аз им обяснявам, че търся работилницата, в която изследват руническата пръчка от Норвегия.

— Руническата пръчка? Работилница четиринадесет.

Благодаря им и продължавам надолу по коридора.

Руническата пръчка лежи върху прозрачна найлонова торба в заключена стъклена кутия. Работилницата носи името „Лаборатория за дърво XIV“. Чупя стъклото с лакът и пъхам пръчката в джоба си.

Червената лампичка на камерата за наблюдение мига към мен от тавана.

Останал без дъх, аз хуквам натам, откъдето дойдох. Алармата ще се задейства всеки момент. Сирената ще започне да вие и по високоговорителите ще прогърми оглушителен глас: „Спри! Крадец!“.

Но нищо подобно не се случва.

Всеки път, когато срещна някого, забавям крачка. След като излизам с трясък от техническия департамент, поглеждам назад през двойните врати. Пробягвам през конферентната зала и нахлувам в просторното, открито фоайе.

Представям си Хасан, заобиколен от взвод главорези. Пушки, насочени към сърцето ми.

Но никой не ми обръща внимание. Рецепционистката се държи съвсем нормално. Във фоайето някои гледат телевизия, други разговарят тихо, трети четат вестници или списания. Някой говори по телефона.

Никой не поглежда към мен.

Никой не изкрещява: „Това е той!“.

8.

Стюарт Дънхил живее в апартамент в едно от жилищните помещения към института. Чукам на вратата му. Когато я отваря, веждите му подскачат от изненада.

— Не сте ли подранили малко, Бьорн?

Виждам, че той току-що е започнал да се приготвя за вечеря. Лицето му е покрито с пяна за бръснене, а бялата му риза не е закопчана.

Аз нахлувам вътре и затръшвам вратата.

— Те са тук.

— Кой е тук?

— Шейхът. Хасан. Не знам. Току-що видях свети Лаврентий — в една от работилниците.

— Свети кой?

— Свети Лаврентий! Дървената статуя!

— Тук?

— Идвам право от работилницата. Търсех руническата пръчка.

— Попитахте ли някого за…

— Луд ли сте? Очевидно е, че институтът „Шимър“ е замесен.

— Институтът? Преувеличавате. Това е един уважаван, професионален институт. Никога не биха откраднали исторически артефакт, да не говорим да убият някого.

— Тогава какво прави свети Лаврентий тук?

— Сигурен съм, че има някакво напълно логично обяснение за това. Да отидем и да кажем на управата. Веднага.

— Не!

— Помислете. Може би един от техните служители е подкупен. Може би са ги изиграли. Може би някой е донесъл статуята тук, без да каже на института откъде е и как се е сдобил с нея.

— Не смея да им се доверявам.

— Стотици учени и изследователи работят тук. Институтът няма да се съюзи с група престъпници. А и самият ти си взел пръчката, без да кажеш на никого. Институтът не може да бъде отговорен за това, че си я откраднал от музей.

— Трябва да се махна оттук.

— Бьорн, насред пустинята си!

— Не мога да остана. Съжалявам.

— Бьорн!

Точно тогава телефонът започва да звъни. Стюарт го вдига. Слуша. След това оставя покритата с пяна за бръснене слушалка обратно на вилката.

— Идвам с вас!

— С мен?

Той започва да вади бельо, чорапи и ризи от един шкаф и да ги пъха в голям черен куфар.

— Кой ви се обади? Какво ви казаха?

Стюарт спира.

— Беше човек от Обществото.

— Професор Лайлуърт?

— Помолиха ме да се грижа за вас.

— Да се грижите за мен?

— И ще дам всичко, на което съм способен.

— Да не би да се е случило нищо? Обществото знае ли, че видях статуята в института?

— Съмнявам се. Но шейх Ибраим знае, че сте тук. Обществото току-що е получило информация, че хората на шейха пътуват насам. Идват тук, в института. И не става дума за подкупни учени или лабораторни техници.

Стюарт ме поглежда.

— Изпратил е Хасан.

Преди да тръгнем, аз пъхам мобилния си телефон в уплътнен плик и го изпращам по пощата в кабинета си в университета. Не знам откъде хората на шейха са разбрали къде съм, но може да не е някой продажен служител на института, а SIM картата на телефона ми.

Знам, че Хасан не може да бъде заблуден толкова лесно. Няма да тръгне да преследва пощенската кола. Единственото нещо, което би ми дало известно предимство, е да всея объркване във високотехнологичния шпионски строй на шейха.

9.

Прекосяваме пустинята в „Мицубиши Аутлендър“. Не знам дали принадлежи на Стюарт или го е задигнал от някой свой колега.

Небето е тъмно, ясно и обсипано със звезди. Пустинята е безкрайна. Предните фарове осветяват двете дълбоки бразди, които някой човек с развинтено въображение може да нарече път. Женският глас на бордовия компютър, вграден в таблото, обявява, че след триста метра трябва да завием надясно. Тази жена сякаш си мисли, че сме на магистралата.

— Къде да отида? — питам аз.

— Колкото се може по-далече.

— Къде по-точно?

— Понеже нещата се наредиха така, искам да ви покажа нещо.

— Което означава?

— Че трябва да отидем на единственото място, където можем да свършим нещо полезно.

— И кое е това място?

— Господи! За човек с вашия интелект, можете да бъдете изключително непрозорлив!

— Къде?

— Египет!

10.

Караме през гъстия пустинен мрак с часове, докато нощта бавно започва се топи и небето да порозовява.

Докато шофира, Стюарт ми изнася лекция с ентусиазма на учител, попаднал на ученик, който няма къде да избяга. Или пък просто се опитва да не заспи. Едната му ръка е на волана, а с другата той енергично жестикулира във въздуха помежду ни, разказвайки ми за патриарсите на Стария завет и как еволюцията на египетската държава се отразила върху тяхната племенна култура.

— Патриарсите били номади и козари — казва той, загледан към пукващия се ден. — Евреите, християните и мюсюлманите почитат един и същ патриарх — Авраам. Неговият син Исмаил, роден от слугинята му Хагар, е един от великите мюсюлмански пророци. Авраам имал и друг син, Исаак, от жена си Сара. Исаак бил един от предците на Моисей и на всички евреи. Когато Авраам умрял, Сара прогонила доведения си син Исмаил, разделяйки семитската раса на араби и евреи. И оттогава те воюват.

Докато слънцето пълзи нагоре по небосвода и ярката светлина от фаровете пронизва здрача на пустинния пейзаж, Стюарт ми разказва как племенните култури се смесили и възникнали различни цивилизации. Ревът на гумите по неравната настилка е оглушителен.

— Старият завет е написан по време, когато древните племена започнали да образуват организирани национални общности. Авторите на завета почерпили вдъхновение от тези култури в региона, които функционирали добре, като например вавилонците и египтяните. Египетски текстове били преведени на езика на Соломон. Припомнете си администрацията на цар Давид, с неговите безброй министри и префърцунени титли. Една безсрамна имитация на египетската държавна йерархия.

Включвам климатика. Жегата малко по малко започва да ни притиска, а не след дълго ще започне да налага с юмруци покрива на колата ни. На задната седалка има топла хладилна чанта, пълна с бутилки вода. Отварям я, вадя две и подавам едната на Стюарт. Водата е топла, но въпреки това изпивам своята бутилка на екс.

Стюарт се затруднява с отвинтването на капачката.

— Разказването на истории било изключително важно за племенната традиция на патриарсите. Те имали нещо като устна история. В Египет пък традицията била най-интересните истории да бъдат записвани. — Той надига бутилката и отпива жадно. След това се оригна и промърморва: — Извинявам се.

През прозорците на колата виждам единствено безкрайна пустиня.

— Уморихте ли се? — питам го аз.

Но не се е уморил.

— Когато британският археолог Лаярд открил в Ирак руините на палата на асирийския цар Ашурназирпал II, той намерил и плочки с клинообразно писмо, датиращи от асирийската окупация на Вавилон. В тяхната история за сътворението на света, която предшества историята на сътворението от Библията, първият човек бил мъж, сътворен в райска градина. Първата жена била сътворена от неговото ребро. — Стюарт кашля и пие още вода. — След време бог прокудил мъжа и жената от рая, защото били непокорни. — Той изпива остатъка от водата. — Дори потопът на Ной идва от вавилонската митология. „Гилгамеш“, епическа поема на три хиляди и шестстотин години, разказва за бог, който наредил на един мъж да се подготви за наводнение. Мъжът спасил себе си, семейството си и много видове животни на борда на ковчег, който после заседнал на една планина.

Включвам климатика на максимална мощност.

— Вавилонската кула — продължава Стюарт. — Асирийският цар Есархадон построил кула във Вавилон, посветена на бог Мардук, която трябвало да стигне небесата. Според вас какво се е случило? Ами гравитацията спечелила. Кулата се срутила.

— Но Стюарт, всички тези неща не потвърждават ли историите от Библията?

— Можете да ги интерпретирате по този начин, разбира се. Но можете и да сте упорит и да кажете, че създателите на Стария завет не са имали въображението дори да си измислят свои собствени истории.

— Танахът съдържа много повече от тези примери, които ми дадохте.

Аргументите ми сякаш още повече разпалват неговия ентусиазъм.

— Основни, важни части от Светото писание са били съшити от митове и истории, произлезли от много по-древни култури…

— Добре.

— … хитро вплетени в създаването на една нова религия, която се фокусира върху един напълно нов и абсолютен бог.

Известно време и двамата мълчим.

— Дори животът на Моисей има паралел в историята. Във вавилонската митология майката на крал Саргон от Акад го пуснала по течението на река в плетена кошница, опитвайки се да го скрие. За щастие той бил открит и осиновен.

Стюарт барабани с пръсти по волана.

— Ето колко оригинална е най-важната история в Стария завет.

Съществуват форми на живот, които могат да оцелеят дори в адската жега на пустинята. Космати, шарени гъсеници. Магарета. И розата на Ерихон: когато е влажно, тя е плоска и зелена, но веднага щом земята отново изсъхне, тя се свива на топка напук на елементите. Идентифицирам се с това растение. Ако сушата се проточи, то измъква корените си от земята и започва да се търкаля из пустинята, движено от силния пустинен вятър, докато намери ново влажно място, където да пусне корени.

Много малко хора смятат, че това растение е красиво, но повечето го намират за забавно.

Досущ като мен.

11.

Стигаме граничен град, откъдето си купуваме визи за Египет. След това пресичаме границата и продължаваме на юг през синайския полуостров, минаваме по крайбрежието на залива Акаба и стигаме Шарм ал Шейх. Оттук взимаме ферибот през Червено море до Хургада, след това отново се насочваме на юг към пристанище Сафага, където се присъединяваме към група туристи, пътуващи на запад пред пустинята до Луксор.

Стюарт споделя с мен надеждата си времето ни заедно да се окаже пробив в изследователската му работа.

— Реабилитация! Отмъщение! Възстановяване на професионалната ми репутация! Наречете го както искате! Нямате представа какво би означавало това за мен, да мога да покажа, с ваша помощ, разбира се, че теориите ми са били правилни. Че викингите наистина са били в Египет.

За мой ужас виждам сълза, стичаща се надолу по бузата му. Смутен, аз се извръщам и се заглеждам през прозореца.

— Убеден съм — казва Стюарт, — че в Тингвелирските свитъци има нещо, което доказва, че съм прав. Че съм бил прав през всичките тези години.

В древна Тива, храмът в Карнак и храмът в Луксор били свързани с широк павиран път, по който фараоните крачели с прашните си сандали и замисляли военни стратегии, преди да се приберат в палата си да ядат фурми и прелюбодействат със сестрите си.

До ден-днешен двата храма с техните олтари, обелиски, сфинксове и гигантски статуи хвърлят дълги, тежки сенки върху брега на реката.

Регистрираме се в хотел „Уинтър Палас“, който се намира на главната улица „Корниче ел Ниле“. Слънцето залязва на запад, от другата страна на реката. Скалите блестят в червената светлина на здрача и правят храмовете и гробниците да изглеждат достойни за мъртви фараони, царици и принцове.

Почти толкова екзотично, колкото да пристигнеш в Брандбу през някой сив, влажен следобед!

Забравеният град

Египет

1.

Долината на царете лежи в подножието на скалите по западния бряг на Нил или т.нар. Тивански некропол.

Вечният genius loci[20], който се е просмукал в самата гръд на пустата равнина, ми напомня за чувството на неунищожимост, което човек усеща в близост до Форума в Рим или Акропола в Атина. Чувство за изминали хилядолетия и за бавните, но неумолими вълни на историята. Велики царе почиват в скритите си гробници дълбоко в скалите. Рамзес. Сети. Тутмос. Имхотеп. Тутанкамон. В продължение на петстотин години повече от шестдесет погребални камери са били издълбани в тези скали. Вятърът вилнее из пустошта на долината.

Заедно със стотици други туристи двамата със Стюарт нахлуваме в долината, натоварени на минивлак, теглен от пухтящ трактор. Прахта полепва по кожата ми. Скалите се извисяват в небето.

Гробницата, която Стюарт иска да ми покаже, е издълбана високо в един тесен процеп в скалата. Входът гледа на север, а вътрешната камера на изток — гробницата е построена по модел, който символизира подземния свят.

Докато катерим дългите, стръмни стъпала, водещи до скромния и добре скрит вход, двамата оставаме почти без дъх. Служител взима билетите ни и ни пуска в тунела. Въздухът е толкова влажен и топъл, че започвам да дърпам деколтето на тениската си, за да охладя малко спарената си кожа.

— Едно от първите неща, които прави всеки цар, е да започне работа върху гробницата си — казва Стюарт. — Стотици работници са участвали в строителството на тази гробница, което най-вероятно е продължило няколко десетилетия. Първо идвали каменоделците, които вършели тежката работа. След тях пристигали декораторите с техните четки и жреците с техните молитви.

Докато слизаме надолу по тесните стълби, ние сме се долепили до дясното перило, за да пропускаме изкачващи се към гробницата туристи. Опитвам се да потисна клаустрофобията си. Въздухът е чудовищно тежък. Когато крадци и археолози разпечатват гробници, многовековният въздух, който излиза от тях, може да бъде изключително опасен. Създателят на Шерлок Холмс, сър Артър Конан Дойл, дори развил теорията, че в камерите имало смъртоносни спори, които служели да наказват бъдещи осквернители.

Не знам дали го правя съзнателно или не, но дишам единствено през носа си.

С всяка стъпка се връщаме стотици, не — хиляди години назад във времето. За да предотвратят износване от обувките на милиони туристи, египетските власти са инсталирали дървени алеи. Дългата опашка се вие надълбоко в гръдта на планината. Трудно ми е да дишам. Въздухът сякаш не достига дробовете ми. Но не казвам нищо на Стюарт — никой не иска да го помислят за женчо.

Таванът е син и обсипан с жълти рисувани звезди. Вестибюлът е украсен с изображения на 741 божества и две масивни колони. Стълба отвежда няколко етажа по-надолу до овалната погребална камера, снабдена с две колони и четири странични стаи.

Чувам възбудените възклицания на туристите. Не сме ли твърде много хора за такова малко помещение? Няма ли да използваме целия кислород? Някой се блъска в мен. Изпречвам се пред турист, опитващ се да снима стенопис с дигиталния си фотоапарат. Усмихвам се извинително и дръпвам деколтето на тениската си.

— Бьорн? Добре ли сте? — пита ме Стюарт.

— Да — успявам да промълвя.

Стените на погребалната камера приличат на огромен папирусов свитък, съдържащ целия текст на Книгата на Амдуат или отвъдния живот. Виждам откъси от Молебствията на Ра и мотив, на който починалия е изобразен в компанията на богиня. Мумията на фараон Тутмос III е била положена тук преди повече от три хиляди и петстотин години. Той е бил седмият фараон от осемнадесетата династия на Египет и се смята за един от най-великите египетски владетели. Управлявал е половин век, до смъртта си около 1425 г. пр.Хр. Гробницата била открита от френския египтолог Витор Лоре през 1898 г., докато мумията на Тутмос III била открита седемнадесет години преди това заедно с още петдесет мумии в пещерата Деир ел-Бахри в скалите край храма на Хатшепсут.

Докосвам Стюарт по ръката.

— Въздухът тук не е много добър — казвам аз. — Не видяхме ли достатъчно?

2.

Напускаме Долината на царете и се движим в сянката на скалите по северното крайбрежие на Нил. Свалям прозореца на колата и пълня дробовете си със свеж, чист въздух. Стюарт ме пита дали се опитвам да ловя мухи. Напомням му, че съм вегетарианец.

Не след дълго той спира колата до стена, поръбена с бодлива тел. Зад нея виждам впечатляващо огромна и красива постройка, издълбана в гръдта на скалата.

— Това е храмът на култа към Амон Ра — казва Стюарт. — Тук са дошли викингите.

Той отваря незаключената порта и паркира под сянката на дърво.

— Едно време тук имало канал — той сочи към една долина, — който бил запълнен от фермерите.

Стюарт отново се обръща с лице към храма.

— А от тук е ръководил сектата си великият жрец Асим.

Две гигантски статуи на боговете Амон Ра и Озирис са надвиснали над широките стъпала, водещи до площада пред храма. Тръгваме по пясъчната пътечка, която свършва пред стъпалата.

— Членовете на сектата наричат себе си Слуги на негово светейшество богът слънце Амон Ра, както и пазителите на светия завет, но ние знаем, че става дума за култа към Амон Ра. Той съществувал до началото на тринадесети век, когато мощехранителницата, която сектата трябвало да пази и която викингите откраднали, вече липсвала от повече от двеста години. Дори и най-посветеният велик жрец сигурно е чувствал, че пазенето на нещо, откраднато преди толкова много време, си е чиста загуба на време.

— Кивотът на завета?

— Да, това наистина би било „нещо“ — отвръща Стюарт с изненадващо слаб глас. — Но може и да е било нещо напълно различно.

Разглеждаме каменните статуи и храма. Опитвам се да си представя какъв е бил животът тук преди хиляда или две хиляди години. Или дори три хиляди години.

След това се обръщам към Нил и се опитвам да си представя флотилията викингски кораби.

— Точно така — казва Стюарт, четецът на мисли.

Нито храмът, нито гробницата са отворени за туристи, но Стюарт разполага с разрешение от египетските власти и служителят, който седи задрямал пред портите, доволно прибира в джоба си една египетска банкнота от петдесет паунда. Влизаме в храма. Стюарт ме повежда към главната зала. Входът към двете вътрешни погребални камери е зад това, което някога е било олтарът.

Преди да влезем си поемам дълбоко въздух.

Тъмно е и двамата със Стюарт включваме фенерите си. Преди да стигнем първата камера, слизаме по голям брой стъпала и прекосяваме дълъг тунел. Светлината от фенерите ни осветява стенописите и надписите.

— Тук намерих най-късните картини и йероглифи — тези, които описват викингското нападение преди хиляда години — казва Стюарт.

Показва ми картините.

Викингски кораби.

Дългокоси, брадати варвари със сини очи.

Мечове, брадви и щитове.

Драконови глави.

— Викинги… — промърморвам аз.

— И аз така си помислих. Викинги! Не войници и кораби от проклетата Византия! Викинги! А копелетата ми се изсмяха.

Слизаме по още стълби, преди да стигнем втората погребална камера. Тъй като сме единствените в тунела, знанието, че винаги мога да изтичам обратно и да напълня дробовете си с чист въздух, облекчава клаустрофобията ми. Мъничко.

Стената, която викингите са разрушили, се намира на срещуположния край на камерата. Предпазливо престъпваме през дупката и слизаме по поредните тесни, стръмни стълби, на края на които ни чака поредният тунел.

Най-накрая стигаме последната погребална камера.

Най-святата светиня.

Празни камери, празни ковчежета.

Празен саркофаг…

Тук, в най-вътрешната камера на храма на Амон Ра, някога бе лежал трупът на опозорен благородник; човек, когото по-късно бяха започнали да наричат Свещения.

Кой е бил той? Защо са положили такива усилия, за да го скрият?

Какви съкровища са оставили при него в погребалната му камера?

Какви надписи?

Какви реликви?

И защо са го пазили цели две хиляди и петстотин години?

— Смятаме — Стюарт прекъсва мислите ми, — че свитъците, които открихте в пещерата в Тингвелир, представляват препис на превод на оригинален ръкопис, който е бил съхраняван тук.

Стюарт ми показва стенописи, надписи и елипсовидни фигури с вписани в тях имена и титли на фараони. Търпеливо ми обяснява смисъла и значението на всичко, което ми показва. Не след дълго фенерите ни започват да примигват и ние тръгваме обратно към изхода.

Свежият въздух е като нежна милувка по бузите ми.

Минаваме покрай служителя, който е заспал, и се връщаме при колата в мълчание, всеки потънал в своите мисли.

Преди да стартира двигателя, Стюарт ми казва, че иска да ме заведе в град, който не съществува, за да говоря с мъж, който не съществува.

3.

Коптският манастир „Св. Марко“ е построен около пищна градина с течаща вода и весела растителност. Все още изглежда по същия начин, както преди около деветстотин години, когато монасите положили последния камък и избърсали пясъка от ръцете си.

Покривът е украсен с огромен златен анкх.

Стюарт спира в облак от прах, който след това плъзва из паркинга като упорита и сприхава минипустинна буря.

Манастирът е в Забравения град, който се намира в една долина насред пустинята, не особено далече от Луксор. Няма да откриете Забравения град на никоя карта, а в редките случаи, когато го споменават в туристическите брошури, обикновено го описват като „руините на пустинен град, които пясъкът отказва да погълне“. Официално градът не съществува. Още от петнадесети век египетските власти отказват да признаят съществуването му в резултат на спор между монасите, едно бедуинско племе и държавните власти относно собствеността на един извор, който бил жизненоважен за оцеляването на града. Когато през 1481 г. египетските власти най-накрая отстъпили пред упорството на пустинните обитатели на града (все пак за какво им е бил един изпечен от слънцето пустинен град, намиращ се в пясъчна дупка насред нищото, притиснат отвсякъде от знойна жега, пясъчни бури и пърдящи камили?), те премахнали града от всички официални документи и регистри. И до ден-днешен никой не се бе сетил да върне града в света на живите.

В този пустинен град, чието име отдавна е потънало в забрава, няма училища, кметство, полиция, здравеопазване. Децата, които израстват тук, биват откарвани с автобус до Кена, където ги регистрират като бездомни. Най-доброто описание на местния доктор би било „лечител“. В редките случаи, когато се съмнява в способностите си, той кара пациентите си до болницата в каросерията на градския камион, тъй като училищните доктори, както той саркастично нарича докторите в Кена, имат апаратура за извършване на мозъчна хирургия и други сложни операции. А освен това ръцете му треперят.

Манастирът „Св. Марко“ лежи в покрайнините на този оазис, тази несъществуваща купчина каменни и глинени постройки, забравена и пренебрегвана от местните власти и останалия свят.

4.

Вратите на манастира се отварят.

Излиза мъж, който изглежда така, сякаш е живял и работил в манастира от времето, когато той е бил построен. Лицето му прилича на изсушена на слънцето, сбръчкана стафида. Носи чалма на главата си.

Старецът едвам се дотътря до нас в сандалите си от рафия. Устните му се разтягат в беззъба усмивка и той тържествено стиска ръцете ни. Забелязвам малък кръст, татуиран от вътрешната страна на дясната му ръка. Казва името си на арабски. То звучи като свлачище от произволни съгласни и въпреки че Стюарт няколко пъти ми го бе казал в колата на път за тук, аз така и не можах да го запомня. Така че го наричам „монахът“.

Монахът ни кани да влезем в пустинния манастир и ни развежда из спалните помещения, трапезариите, кабинетите, църквата и добре поддържаната градина. За моя изненада той говори перфектен английски. Учил е в Кеймбридж, където чете лекции от години.

— Въпреки че не си приличаме много — казва монахът със следа от привързаност в гласа, — двамата със Стюарт се знаем отдавна. Бях негов ръководител по египтология в Кеймбридж.

Поглеждам с изумление към изпеченото му от слънцето и втвърдено от пясъчните бури лице. Трудно ми е да си го представя в ролята на професор в Кеймбридж. Но пък има много хора, които намират за трудно да си представят мен като доцент в университета в Осло.

Монахът ми разказва, че коптската православна църква в Египет била основана от евангелиста Марко няколко години след разпването на Христос. Коптските християни били първите организирани вярващи. Монасите от „Св. Марко“ вярват, че самият Марко е участвал в строежа на манастира. Главата на коптската църква все още се нарича папа на Александрия и патриарх на цяла Африка, а ранната коптска църква използвала символа анкх вместо кръст.

Когато през трети век египетските християни били прогонени от градовете, те избягали в пустинята. Там построили своите манастири. В планинската пустиня на Египет били построени стотици манастири, повечето съвсем паянтови постройки или просто приспособени пещери. Оттук монашеството се разпространило из останалия свят.

Монахът ми казва, че най-святата реликва, която се съхранява в църквата, е трън от короната на Христос, положен на червена коприна в едно златно ковчеже. Освен това в едно гравирано сребърно ковчеже монасите пазят осем страници от оригиналния текст на евангелието на Марко, както и коптски фрагмент от Откровението на св. Йоан.

5.

— Бог е мъртъв.

Седим на дървена пейка в сянката на аркада, която обикаля цялата градина. Пийваме студена вода от пластмасови шишета.

Монахът изритва едно камъче със сандала си. На лицето му е изписана болка.

— Мъртъв? — питам аз.

— Озирис — казва той и вдига пръст във въздуха. — Один. — Втори пръст. — Зевс. Птах. Бакхус. Тор. Пан. Посейдон. Купидон. Асторет. — Пръстите му свършват, но въпреки това продължава да изрежда. — Белона. Изида. Юпитер. Анубис. Балдер. Небо. Локи. Амон Ра. Афродита. Баал. Фрея. Хадес. Мулухурсанг. Нюорд. Хефест. Му-ул-лил. Фриг. Венера. Сет, най-великият владетел на долината на Нил. Мога да изреждам още десет минути. Какво общо имат всички тези богове? Управлявали са живота на милиони богобоязливи вярващи. Имената им са карали мъже да треперят от страх и жени да свеждат глава в молитва. Масите са ги боготворили. Строили са храмове в тяхна чест. Цивилизации са разцъфвали и увяхвали в тяхно име. Водени са били безброй войни. Поколения свещеници и монаси са посвещавали живота си да интерпретират ученията им, да принасят жертви в тяхно име, да ги боготворят.

Полъх на вятъра подема топка слама и я понася надолу по пътеката през градината.

— А сега? — пита той. — Вече не вярваме в тях. Сега всички те са мъртви. Не всички са забравени, но вече никой не вярва в тях. Никой не ги почита. И дори ако някога са съществували, сега те живеят в скучно забвение. Като богове, те са мъртви.

Бризът, който минава през аркадата, звучи като въздишка.

— Мисля — продължава монахът, — че Бог също е мъртъв. Богът, когото познавахме под името Яхве. Йехова. Елохим. Господ Бог. Той има много имена. Доказателствата за смъртта му също са много. Пророчествата в Библията се сбъднаха. Бог е мъртъв. Ницше беше прав.

— Откъде знаете това?

Той ме дарява с тъжна, беззъба усмивка.

— Огледайте се! Нима светът носи белезите на един жив, активен Бог? Нима има нещо в нашето съществуване, което да ни подсказва, че над нас бди Бог, който ни обича?

— Лично аз не съм вярващ.

— Как е възможно да живеете в този свят, без да вярвате?

— Защо трябва да вярвам в бог?

— Исус е пътят и истината, и животът.

— Това е просто една изтъркана фраза. Едно клише. Защо вашата вяра да е по-истинска от вярата в будизма или хиндуизма? Какво прави вашия Бог по-могъщ от Брахман? Евреи и християни, мюсюлмани и сикхи — всички те вярват пламенно и сляпо в своя бог, в своето разбиране, в своята истина. Нима всички са прави? Или пък никой не е прав? Вашият Бог осъжда всички останали. Кажете ми тогава — кой е прав? Коя от световните религии е по-праведна от останалите? Между другото, коя християнска вяра предпочита вашия Бог? Тази на католиците? Тази на мормоните? Тази на свидетелите на Йехова? На протестантите? На баптистите? Или на адвентистите?

— Бьорн…

— Защо трябва аз да вярвам в бог, който управлява целия свят, но по някаква причина избира едно племе от близкоизточни номади за свои избрани хора? Ами местното население на Хаваи? Ами ескимосите? Ами аборигените? Защо нашият Бог седи горе в небето и притиска това малко племе до сърцето си, докато много други хора дори не са чували за него?

— Пътищата на Господ са неведоми.

— Пътищата на Господ са напълно нелогични. Разбирам защо израилтяните са вярвали в този бог преди три хиляди години, но не мога да разбера как е възможно днес още да има хора, които се кълнат в тези суеверни глупости.

— Думите на един глупак.

— Самият вие казахте, че сърцето на Господ е спряло да бие.

— Един бог умира бавно, Бьорн. Не умира за една нощ. На основата на различни знаци и тълкувания на Библията, както и на наши интерпретации на пророчества и молитви, ние заключихме, че Господ е започнал да умира някъде през дванадесети век, но Неговата смърт е настъпила едва през деветнадесети. Бог е мъртъв от повече от сто години, но още не можем да приемем този факт.

— Вие сте монах. Кого почитате, ако вашият бог е мъртъв?

— Нима спирате да почитате майка си и баща си, защото са мъртви? Ние почитаме паметта на Бог. На Исус. Почитаме ценностите, които те отстояваха, и всичко, на което ни научиха.

— Тогава какво би означавало това? Ако сте прав и Бог наистина е мъртъв. Кой управлява света сега? Може би другите богове са чакали Бог да умре, за да дойде техният ред да властват над земята?

— Не знаем. Още не. Например гностиците, членове на християнска секта, която католическата църква обявила за ерес, никога не приели учението, че Бог е всемогъщ и абсолютен. Имало е и много други, които вярвали, че Яхве е бил един второразреден и ламтящ за власт бог, чиито творения — светът и хората — били доказателството за неговата некомпетентност. Яхве и останалите второразредни богове — съперници се подчинявали на един по-могъщ и по-истински бог. Той бил твърде високо, за да види това, което се случвало на земята. Разбира се, нито еврейските равини, нито християнските отчета могат да приемат подобни изкривени и изопачени учения. Все пак богът от Стария завет ни бе заповядал да боготворим Него и само Него. Хмм. Но ако гностиците са били прави? Ами ако Яхве от Стария завет е бил просто един ламтящ за власт бог, който е имал идея фикс хората на земята да го почитат? Ами ако Яхве е бил само един от много богове? Да предположим, че съществува един създател, един истински Бог, който никога не се е оплитал в паяжините на нито една земна религия. Може би ще изминат стотици години, преди този нов бог да стане достатъчно силен, за да може да се яви пред нас и да си намери пророци, на които човечеството би повярвало. Вие сте дете на безбожието, на безразличието към вечността и всичко свято. И като такъв вашите атеистични нагласи са пряк резултат от отсъствието на Бог на земята.

Известно време седим в мълчание, наслаждаващи се на прохладната сянка, която ни спасява от стрелите на жаркото пустинно слънце. Двамата със Стюарт изпиваме водата си и се оригваме тихичко в шепи, след което монахът ни завежда в мазе, намиращо се дълбоко под манастира. Пресичаме няколко зали, преди да стигнем желязна врата, която води към стая, осветена от примигваща неонова лампа.

Монахът отваря един метален шкаф и издърпва чекмедже, пълно с монети. Подава ми една шепа. Аз ги разглеждам. С изненада забелязвам, че върху сребърните пенита е отпечатан неизвестен за мен норвежки кралски печат.

— Как тези монети са се озовали тук? — питам аз.

— Били са сечени тук.

— Прочетох доста книги по нумизматика, докато бях в университета. Доколкото си спомням, Олав Тригвасон е сякъл първите норвежки монети около 995 г. На монетите било изписано ONLAFREXNORmannorum, което означава Олав, крал на Норвегия. Отпред на монетата имало изображение на краля, държащ скиптър, а отзад — кръст и буквите CRVX. Предполага се, че дизайнерът на монетите е бил англичанин.

— Много старонорвежки търговци си поръчвали монети, които се сечели тук в Египет или по-точно в село Миср на брега на Нил, южно от Александрия.

— Според археолозите арабските монети, открити в Норвегия, са се озовали толкова на север заради норвежки търговци, търгували с Византийската империя. Освен това арабските монети тогава са се използвали и като международна валута. Но не знаех, че викингите са поръчвали монети, които са били сечени тук.

— За един кратък период.

— Има още — казва Стюарт и кимва към един шкаф, който изглежда дори по-тежък и солиден от предишния. — И в замяна се надявам, че ще ми покажете Тингвелирските свитъци.

— Скоро…

Монахът отваря шкафа и изважда дървена кутия. В нея лежи златно бижу. Той ми подава верижката. Тя е изненадващо тежка. Медальонът е с формата на руната на Тир.

— Това е викингско украшение — казва Стюарт. — Можете ли да познаете къде е било открито?

Не мога.

— Верижката е била открита в празен саркофаг, лежащ в най-вътрешната погребална камера в храма на Амон Ра — казва монахът.

6.

Малко след вечеря се обаждам на професор Лайлуърт от един уличен телефон, намиращ се на няколко пресечки от хотела.

Връзката е ужасна, а шумът от улицата прави провеждането на нормален разговор напълно невъзможно. Все пак успявам да му обясня, че избягах от института „Шимър“ и че всичко е наред. Въпросите му се давят в какофонията от мотопеди, автобуси, зарзаватчии, предлагащи сочни пъпеши на минувачите и крясъците на мюезините, носещи се от минаретата.

На връщане незнайно как се озовавам насред огромен и шумен пазар и в резултат на поредица от злощастни културни и лингвистични недоразумения ставам горд собственик на огромна колекция каменни скарабеи, котешки статуи, релефи на мумии, гипсови отливки на Анубис, миниатюрни саркофази и мумии, както и на папирусов плакат на сфинкса по залез-слънце и бутилка парфюм „Нубийски нощи“, неустоим за всички красиви жени.

Пред хотела забелязвам туриста, който снимаше с дигиталния си фотоапарат в гробницата на Тутмос. Стои и чака някого — може би чаровната си съпруга, която е взела кредитната му карта и не се страхува да я използва. Когато ме вижда, той ме дарява с неловка усмивка. Или защото ме е разпознал от гробницата, или защото не е трябвало да го видя.

7.

Рано на следващата сутрин двамата със Стюарт отиваме пеша до музея в Луксор, който се намира на няколко пресечки от хотела ни.

Предишната вечер Стюарт позвъни в музея и се уговори с директора, негов стар приятел и колега.

Докато вървим, Стюарт отново се опитва да ме убеди да му покажа Тингвелирските свитъци.

— Предполагам, разбирате, че не ги нося в себе си? — казвам му аз.

— Но знаете къде са — настоятелен е той. — Можем да отидем там.

Осъзнавам колко му е трудно да преодолее чисто професионалното си любопитство, но все пак упорството му по този въпрос започва да ме дразни.

Директорът на музея прилича на добродушна горила. Има огромна брада и гъсти черни вежди; виждам гъсто окосмение дори под яката на ризата му.

— Стюарт! — изръмжава той и прегръща своя стар колега.

Двамата се споглеждат, смеейки се. Приличат на двама другари от войната, преизпълнени с щастие от това, че са преживяли окопите.

— Той бе мой асистент, когато открих погребалната камера в храма на Амон Ра — обяснява ми Стюарт.

— Асистент? — Директорът се залива от смях. — Бях твой роб!

Музеят е пълен с хора. Оглеждам се за туриста, който снимаше в гробницата, но не го виждам. Разбира се, заменили са го с друг.

— Само един много тесен кръг от хора знаят за колекцията от папируси, пергаменти и документи, които съхраняваме в мазето на музея. Още по-малко са хората, които се интересуват от тях — казва ми директорът. След това се обръща към Стюарт и добавя: — Там държа документите.

Стюарт ми намига.

— Документите? — питам аз.

Точно в този момент минаваме покрай дървена статуетка в стъклена кутия и аз замръзвам на място.

Дървената скулптура е висока около четиридесет сантиметра и е на мъж или бог, който държи дългата си брада с две ръце. Според надписа, статуята е на три хиляди и двеста години, намазана е с черен катран, цветът на бог Озирис, и е била открита в една гробница в Долината на царете. Статуетката много прилича на една друга такава, чиято снимка съм виждал в кабинета на Тран в Рейкявик: бронзовата статуя, намерена от Ейяфиордур в северна Исландия през 1815 г. Според експертите тя е на повече от хиляда години. Но откъде се е появила? Нима произлиза от Египет? Ако исландски викинг е направил статуята на Ейяфиордур през десети век след Христа, откъде е почерпил своето вдъхновение? Възможно ли е да е бил на един от корабите на Олав?

Бързам да догоня Стюарт и директора на музея, които вече слизат по стълбите към мазето.

— Според легендата, Асим, велик жрец на култа към Амон Ра, бил отнесен от небесните богове рано една сутрин през 1013 г.

Директорът се засмива и кимва на Стюарт.

— Защо пак се занимаваш с Асим? След тридесет години?

— Работим върху една теория. Открихме фрагменти от ръкопис, който може би е бил написан от него.

— Фрагменти от ръкопис? Написани от Асим? Колко вълнуващо! Много ще се радвам да ги видя.

— Ще ти изпратя копия.

— Благодаря ти, приятелю. Благодаря ти.

Директорът отключва вратата на архива и изключва алармата. След това изважда два ламинирани листа размер А4 от един стоманен шкаф. Първият лист представлява египетски и английски превод на ръкописен папирусов текст. Вторият е снимка на документа, който сега е изложен в музей в Кайро.

— Този текст е бил написан от нашия приятел Асим. Представлява откъс от описание на погребението на фараон и повече прилича на журналистическа статия, отколкото на религиозна молитва. Написан е на основата на папирусов документ от Новото царство, йероглифи и стенопис. За съжаление началото и краят липсват.

„… още от пукването на зората покрай реката започнаха да се събират хора. Те крачеха по погребалния маршрут и пееха в прослава на Амон Ра. Неговата гробница от другата страна на Нил, страната на мъртвите, беше готова от повече от десетилетие. Единствено строителите на гробницата знаеха къде бе тя. Фараонът бе мъртъв от седемдесет дни. Озирис чакаше. Професионалните оплаквачи стенеха и виеха и хвърляха пепел върху себе си и върху зрителите, размахвайки ръце във въздуха. Танцьорите, облечени в препаски през бедрата и шапки с пера на главите, танцуваха в ритъма на тъпаните. Погребалната лодка чакаше до брега близо до палата. В нея беше мумията, в златен ковчег. Когато лодката, която превозваше плачещите и покрусени роднини, се отдели от кея, тълпата се оживи и хората започнаха да мърморят. Последва я и погребалната лодка. Златният ковчег лежеше под изящно украсен покрив, поддържан от четири резбовани колони. Гребците стояха прави. След това потеглиха останалите лодки от процесията, в които седяха свещениците, офицерите, придворните, официалните представители, танцьорите и слугите, които носеха всички съкровища. Съкровищата щяха да бъдат положени в гроба, за да придружат мъртвия в неговото пътуване до отвъдния свят, където той щеше да бъде бог. Тълпата се понесе надолу по бреговете на Нил и се струпа зад редиците войници. Очите на всички бяха вперени в лодките, плаващи по реката. Тези, които нямаха специално разрешение, не можеха да последват процесията до страната на реката, запазена за мъртвите. Местоположението на гробницата на царя се пазеше в тайна. На западния бряг ковчегът бе вдигнат от лодката и поставен на носило, което също бе с формата на лодка. Ковчегът и носилото след това бяха положени върху шейна. Официални лица от двореца имаха честта да дърпат шейната, върху която почиваше тялото на фараона. Зад нея беше втората шейна, в която бяха канопите, съдържащи вътрешностите на царя. Най-близките роднини на покойника вървяха до ковчега. Зад втората шейна вървяха слугите, носещи съкровищата, които фараонът щеше да вземе със себе си в отвъдното и Книгата на мъртвите, която съдържаше магическите формули и инструкции, които щяха да напътстват покойника в подземния свят. Шейните се движеха бавно заради жегата и тяхната огромна тежест. От брега на реката процесията се насочи към долината, прекоси я и след това започна да изкачва хълмовете, водещи до гробницата. Монотонните удари на тъпаните отекваха из скалите…“

— Това е всичко — казва директорът на музея, когато вижда, че съм стигнал до края на текста.

След това се обръща към Стюарт.

— Другият документ е писмо от 1300 г. от началника на ватиканските архиви до египетския везир.

Той ни показва ламиниран документ.

— Очевидно везирът е отправил допитване до началника на ватиканските архиви относно съществуването на писма или документи от Асим. Везирът трябва да е имал могъщи приятели, тъй като началникът на архивите, който спокойно е можел да пренебрегне една молба за достъп до папските архиви, особено отправена от везир на мюсюлманска страна, въпреки това е изпратил съвестен и изчерпателен отговор на запитването.

Опитвам се да прочета латинския текст.

— В общи линии началникът споменава за съществуването на три документа, написани от Асим — казва ни директорът. — Най-ранният документ е писмо от великия жрец до Негово Височество халиф ал Хаким би Амр Аллах, владетел по волята на Бог, всевластен халиф на Египет…

— Разполагаме с копие от това писмо в института — прекъсва го Стюарт.

— … вторият документ е копие от неизвестен оригинал, описващ нападение над храма и гробницата, извършено от езически варвари. Третият документ е препис на фрагмент от пътепис, може би същият текст, описващ пътуване до, цитирам: „края на цивилизацията“.

Стюарт се обръща към мен, устните му разтегнати в полуусмивка.

— Краят на цивилизацията…

— Сигурно става дума за Норвегия.

— Езически варвари… — Гласът на Стюарт трепери от вълнение. — Едва ли Асим би описал византийски войници по този начин. Имал е предвид викинги!

— Това означава, че в архивите на Ватикана се съхраняват три документа, написани от Асим.

— Тогава — казва Стюарт, — трябва да отидем там и да се опитаме да ги открием!

Антикварят

Италия

1.

Антикварният магазин се намира на един хвърлей разстояние от тълпите туристи, окупирали пиаца „Навона“, в една тясна, калдъръмена уличка, водеща от тих двор в натоварен, шумен булевард, между една малка работилница за рамки и една галантерия. Според надписа над прозореца, името на магазина е просто „Антиквариат“. Картите на Рим погрешно изобразяват уличката, която се извива толкова силно, че единият й край не може да бъде видян от другия, като задънена. Местните я ползват като пряк път до улица „Говерно Векио“, докато всички туристи, които попаднат на нея по погрешка, незабавно решават, че са пристъпили в миналото. Магазините на тази малка, крива уличка изглеждат така, сякаш не са били посещавани от времето на император Нерон. Прашните книги, изложени във витрината на антикварния магазин, са отдавна забравени бестселъри от миналото. Нощем мъртвите им страници пърхат като невидими призраци на ледените пориви, идващи от климатика. Работното време е изписано с калиграфски почерк върху пожълтял лист хартия, мастилото е избеляло. Пред вратата на магазина стои древен черен велосипед, заключен с катинар за тръба.

Стюарт Дънхил изглажда гънките на пуловера си, след това казва:

— Ще влезем ли?

По пътя от хотела той ми разказа за мъжа, с когото щяхме да се запознаем. Луиджи Фиакини е легенда в средите на незаконната антикварна търговия. Познава всички важни клечки в този бизнес: антиквари, библиотекари, издатели, учени, търговци на книги, колекционери. Сключва сделки както с честни и почтени клиенти, така и с шарлатани и крадци: библиофили от Милано и Флоренция, Виена и Париж, Хамбург и Лондон, Санкт Петербург и Москва, Осло и Стокхолм, Копенхаген, Хелзинки и Рейкявик, Ню Йорк Сити и Сан Франциско, Хонконг и Сингапур, Буенос Айрес и Сантяго, Рио де Жанейро, Сидни и Кейп Таун. От своята книжарничка в Рим Луиджи Фиакини бе договорил продажбата на някои от най-скъпите книги и сборници в света. Той е бил посредникът при продажбата на копието на евангелието на Лука от трети век, купено от „Опус Дей“; носи се слух, че именно Луиджи е успял да намери ръкопис на изгубената пиеса на Шекспир „Възнаградените усилия на любовта“, за която колекционер от Емирствата платил над петдесет милиона долара. Той стоял зад продажбата на едно от четиридесетте съществуващи фолио издания на събраните съчинения на Шекспир, отпечатано седем години след смъртта на великия бард и продадено от Луиджи за 2.8 милиона лири. Стюарт също така чул слух, че Луиджи бил замесен в търга в „Сотбис ъф Лондон“ на един от първите отпечатани атласи от 1477 г., разработен на основата на проучванията на географа от трети век Клаудио Птолемей. Наддаването за атласа стигнало 2.5 милиона крони.

Когато влизаме в магазина, покрай нас минава мъж. Очите ни се срещат за част от секундата и аз добивам чувството, че съм го виждал преди. Но той не прави знак, че ме познава, и истеричният звънец, който оповестява влизането ни в магазина, бързо го изтиква от паметта ми.

Скромната фасада на магазина (един прозорец и една врата) ме бе подвела, че той е съвсем малък. Но всъщност е огромен. Първото помещение е тясно, със стени, изцяло закрити от рафтове с книги; в стаята има само едно друго нещо — тезгях, върху който лежи старомоден касов апарат. Зад тази стая магазинът значително се разширява и започва да прилича на библиотека. Хиляди книги изпълват лабиринта от рафтове, шкафове за книги, щандове и маси. Във въздуха долавям особената миризма на книги: хартия и прах, конци, лепило и едва осезаема миризма на пот, идваща от хилядите протагонисти, водещи своите битки между кориците.

Стюарт ме ръгва в ребрата.

Бях си представил Луиджи Фиакини като висок, горделив италиански граф със сива коса и мъдри, топли очи. Но съществото, мърморещо „momento, momento“, докато мести книги от един рафт на друг, е ниско и кръгло, с рядка коса и мътни, кривогледи очи. Липсват единствено гърбицата и дългият език.

— Стюарт! — възкликва той, когато ни вижда.

— Луиджи! — отвръща Стюарт.

Стискат ръцете си с енергичност, която ми подсказва, че едва се сдържат да не се прегърнат.

Стюарт ме представя. Луиджи ме поглежда с неприкрито любопитство, което е допустимо между изроди.

— Господин Белтьо! Вие създадохте голяма суматоха в моя свят, когато открихте Кивотът на свещените тайни. Жалко, че не се опитахте да го продадете. Можехте да станете милиардер!

Смехът му наподобява вятър, свирещ между листата на дърво. Прилича повече на звуков ефект, отколкото на израз на веселост.

Луиджи е много по-нисък от мен. Едното му око е покрито със сиво перде.

— Сляп с лявото око, но точно като при един трол, това просто означава, че виждам по-добре с другото.

Луиджи опитал първата си пура още като младеж и оттогава отказва да ги откаже. Твърди, че има непряка роднинска връзка с Леонардо да Винчи. На мен по-скоро ми изглежда като наследник на испански мавър, изневерил на жена си с магаре.

Изведнъж Луиджи възкликва:

— Momento, momento, господа. — След това изтичва до вратата, заключва я и спуска щората.

Развежда ни из антикварния си магазин с гордостта на любовник, представяш своята любима на родителите си. Магазинът е организиран по начин, който не успявам съвсем да разбера. От време на време Луиджи ни показва редки издания — издание на Le Awenture di Pinocchio, подписано от автора Карло Колоди; илюстровано издание от осемнадесети век на La Divina Commedia на Данте Алигиери; първо издание на Il Principe на Макиавели и чернова на Il nome della rosa на Умберто Еко от 1979 г. с корекциите на автора.

Луиджи вдига ръце и щастливо засмуква пурата си:

— Тук имам хиляди от най-добре написаните книги на света и всяка една от тях умолява да бъде прочетена отново.

Луиджи живее в апартамент над магазина. Той е пълен с книги. Те са навсякъде. По средата на стаята е разчистил достатъчно място за шезлонг и ниска масичка, отрупана с италиански вестници и списания.

Донася кана кафе от кухнята.

— Както ти казах по телефона — казва той на Стюарт, докато налива кафето, — още от деветнадесети век колекционери събират копията от фрагментите, съдържащи описанията на Асим на неговите пътешествия до северната страна. Не знаем откъде идват тези копия, но някои от тях се съхраняват във ватиканските архиви. Изглежда всички фрагменти са част от един-единствен оригинален ръкопис, който най-вероятно е бил загубен.

— Значи всичко, което се съхранява във ватиканския архив, вече го има на пазара — заключвам аз.

— Съвсем не. Ватиканските архиви са неизчерпаеми. Всичко зависи от това как търсите и кои препратки използвате в търсенето. Независимо от това, че учени и колекционери са ровят в архивите от десетилетия, никой от тях не е бил съвсем наясно какво точно се е опитвал да открие. Ако пропуснете един-единствен, на пръв поглед маловажен документ, можете да пропуснете единствената препратка към нещо изключително важно и да загубите нишката, която би ви завела до вашата цел. Още повече, че едва сега — той ме поглежда многозначително, — всички тези късчета информация започват да добиват някакво значение.

— На какво можем да се надяваме?

— Един от фрагментите е за нападение над храма на Асим. Друг представлява нещо като пътепис, описващ пътуване до края на цивилизацията. Още през дванадесети век експертите на Ватикана бяха установили, че този „край на цивилизацията“ е Норвегия. Проблемът бил, че никой не е знаел къде точно в Норвегия.

Той ме поглежда въпросително и аз свивам рамене.

— Друг проблем е разпознаването на тези документи, които могат да бъдат свързани с всичко това.

— Повечето са белязани.

— Белязани? С какво?

— С три символа: египетски анкх, руната на Тир и кръст.

Луиджи се извръща.

— О, cazzo[21] — възкликва той. След това отново поглежда към мен. — Мисля, че някой отдавна щеше да е открил пътеписа на Асим, ако ръкописът бе някъде във ватиканските архиви.

— Не ни е нужен целият ръкопис — казва Стюарт. — Всяка следа, малка или голяма, ще ни е от полза.

— И се надявате да я намерите в Archivum Secretum Apostolicum Vaticum, тайният архив на Ватикана?

— Ако ни пуснат вътре.

— Архивите не са толкова тайни, колкото подсказва името им. Някои хора вярват, че думата „secretum“ означава по-скоро „отделен“, „обособен“, отколкото „таен“. Още през 1881 г. архивите са отворени за ограничен брой посетители. Трябва да подадете молба за разрешение да ги посетите, но в днешно време всяка година се издават около хиляда и петстотин подобни разрешения.

— Безнадеждна задача. Както достъпът, така и търсенето.

— О, не казвайте това. Няколко от архивистите принадлежат към моята — хмм, как да я нарека? — библиофилска гилдия. Дължат ми някоя и друга услуга. Ще ви уредя пропуски и ще ви осигуря предан архивист, който ще ви покаже къде да търсите.

Стискам ръката му в благодарност.

— Интересът към ръкописите и картите на Асим се увеличи неимоверно, когато Стюарт направи сензационната си находка през 1977 г. — продължава Луиджи. — Но академичните кръгове пренебрегнаха неговите открития с обичайната си арогантност и ги оставиха в ръцете на частни лица.

— Има предвид незаконни колекционери — информира ме Стюарт.

— Казахте карти?

— О, да, не знаехте ли? Съществува поне една карта, която Асим изпратил в Египет. По общо мнение тя показва къде са скрити мумията и съкровището. Възможно е да има нейно копие във ватиканските архиви, не знам, но досега тази карта не е помогнала особено на ловците на съкровища.

— Значи продавате и карти?

— Разбира се! Един момент.

С внезапен ентусиазъм той хуква надолу по спираловидната стълба и само след секунда се появява отново, прегърнал купчина навити на ролки карти, които развива на масата пред нас.

— Картите понякога са също толкова ценни, колкото ръкописите. И двете са свързани с нашето разбиране за света и еволюцията на това разбиране през времето. Славата на великите изследователи. Марко Поло. Христофор Колумб. Вашку да Гама. Хъдзън. Нансен. Амундсен. Хейердал.

Той разгъва един лист.

— Това е факсимиле на картата на света на Меркатор от 1569 г. Можете да разпознаете Скандинавия, северния връх на Шотландия, Исландия и части от Гренландия, но по-голяма част от картата е рожба на въображението на своя автор. Меркатор е използвал за източник средновековни документи, оставени от един монах — номад, автор на книгата Inventio Fortunata, която за съжаление е изгубена. Първото писмено описание на Винланд е направено от географа и историк Адам от Бремен едно цяло поколение, след като Лейв Ейриксон за първи път видял Винланд. На картата на папа Урбан от 1367 г. са изобразени няколко големи острова западно от Атлантическо море — всъщност крайбрежието на Америка. Спорната винландска карта, Mappa Mundi, трябвало да представлява карта на Америка. Пергаментът е от началото на петнадесети век, но учените не могат да се съгласят относно възрастта на мастилото. Карта от колекцията на сър Томас Филипс от 1424 г. показва части от източното крайбрежие на Америка, стигайки чак до Джорджия и Флорида на юг.

Аз изстенвам.

— Само това ми трябва. Америка! Не може ли да се придържаме към нашия си континент?

— Както желаете.

Сръбвам си от кафето, което е като катран, и питам дали Луиджи се страхува от крадци.

— Все пак — казвам аз, — един опортюнист може съвсем спокойно да открадне неща от тук, които ще му донесат повече пари, отколкото ако обере банка.

— Наистина, наистина. — Луиджи отива до перилата на стълбите.

Забелязвам копче, инсталирано в дърворезбата.

— Имам около петнадесет такива из целия магазин. Алармата е свързана с полицията, така че ако се наложи, ще пристигнат за минути. А в най-ценните книги съм скрил електронни сензори, които ще задействат алармата, когато крадецът се приближи до вратата. — Той почуква по стъклото на един прозорец. — Бронирано стъкло. Не можете да го счупите с чук. Ще ви трябват експлозиви, ако искате да влезете през този прозорец.

— Разбирам, че си имал взаимоотношения с шейх Ибраим? — започва Стюарт предпазливо.

Луиджи поглежда към него като животно, усетило опасност.

— Всеки, който е някой в международния свят на древните книги и ръкописи, е имал взаимоотношения с шейх Ибраим.

— Колко добре го познаваш?

— Всеки, който казва, че познава шейха добре, не го познава наистина.

— Някога продавали ли сте му нещо? Купували ли сте някога нещо от него?

Луиджи ме поглежда със зрящото си око.

— В моята работа дискретността е тайната на успеха. Съгласете се, че би било недискретно да ви кажа каквото и да било за някой мой клиент, независимо дали е купувач или продавач.

— Ние просто се чудехме — започва Стюарт, — защо шейхът се интересува от великия жрец Асим и от съкровището, откраднато от викингите. Съкровището ли е неговата цел? Или мумията? Или ръкописите и документите, съхранявани в бурканите?

— Шейхът винаги се е интересувал от антики и ръкописи.

— А откъде знае за Снори и за свети Олав?

— Може би е чел броя на „Нешънъл джиографик“ от 1977 г.

— Можеш ли да ни помогнеш? — пита направо Стюарт.

— Мога да проверя едно-две неща.

Стюарт ми намига. Осъзнавам, че когато Луиджи казва „мога да проверя едно-две неща“, той всъщност има предвид, че ще открие това, което търсим.

— Но не си мислете, че го правя като услуга — добавя той рязко, очевидно видял нашите доволни усмивки.

— Разбира се, че не — казва Стюарт. — Не би ми минало през ума, че няма да поискаш нещо в замяна.

Луиджи се засмива.

— Познаваш ме добре. Ще кажа направо, че причините ми са изцяло егоистични. Струва ми се малко вероятно целта на шейх Ибраим да е просто един монашески текст от петнадесети век. Той има дарбата да надушва пари. Много пари. А ако са замесени много пари, аз нямам нищо против да се присъединя към танца около златния телец.

2.

Читалнята в Archivum Secretum Apostolicum Vaticanum е дълга и тясна, с куполовиден таван, украсен със стенописи досущ като тавана на църква. Масите са разположени в средата на пода, всяка достатъчно голяма, за да могат около нея да седнат двама или трима души. Масите са толкова много, че се отказвам да ги броя. Вътрешната стена е висока два етажа и покрита с книги.

Рецепционистката ни превежда през няколко вестибюла и стаи с ламперии, рисувани тавани и тъмни, дървени рафтове с книги. Тук-там седят учени и изследователи, всеки в центъра на свой собствен облак от древен прах.

Томазо Роселини е нисък, пълен мъж с лешниковокафяви очи, които блещукат любопитно към нас иззад четириъгълните му очила с позлатени рамки. Той ни чака пред кабинета си с широка усмивка.

— Значи сте приятели на Луиджи — казва със заговорнически тон и се ръкува с нас.

— Кой не е? — връща удара Стюарт, карайки Томазо да избухне в безшумен смях.

Трябва да работиш години като архивист или библиотекар, за да усъвършенстваш смях, който никой не може да чуе. Правим няколко учтиви коментара за обзавеждането и за това колко благодарни сме, че е отделил от времето си, за да ни помогне, които той прогонва нетърпеливо с ръка като досадни мухи.

— Луиджи ми каза, че търсите документи и писма, свързани с великия жрец Асим от култа към Амон Ра и с норвежкия светец свети Олав. Може ли да ви попитам защо, от чисто любопитство?

— Опитваме се да докажем присъствието на по-близка историческа връзка между старонорвежката и египетската култура, отколкото повечето учени вярват, че е съществувала — обяснява Стюарт бързо и неясно. — Вярваме, че старонорвежките вярвания са били вдъхновени от египетските богове, а не само от германската и келтската митология.

Томазо ни поглежда, докато твърдият му диск преработва, категоризира и записва информацията. Едва ли сме първите хора, дошли тук с надеждата да докажат безнадеждна хипотеза.

— Събрал съм няколко архивни препратки към хората, темата и други свързани теми. Но по различни причини, най-вече липса на време, не успях самият аз да проуча материалите.

Той ни подава три листа с препратки, изписани с комбинации от букви и числа.

— Най-ранните препратки са на деветстотин и петдесет години, най-късните — от шестнадесети век.

Обяснява ни какво ще можем да намерим сами и за какво ще ни е нужен архивист, което е за почти всичко.

— Нашите архиви включват колекциите на двеста шестдесет и четири папи от пети век до сега. И не съхраняваме само религиозни текстове — тук можете да намерите всичко, от напомнително писмо, написано от Микеланджело, до любовните писма на Хенри Осми. Но трябва да знаете какво търсите. Архивите са безкрайни! Рафтовете с книги покриват общо осемдесет и пет километра. И трябва да ви предупредя — само част от текстовете са преведени, в най-добрия случай — на латински.

— Мога да чета латински, гръцки, коптски, иврит, арамейски и староиталиански — казва Стюарт и добавя, може би в отговор на изумлението, изписано по лицата ни: — Част от основното ми образование.

3.

Томазо ни показва читалнята, след което ни завежда в архивите. Повечето документи в нашия списък са в мазето, където редиците с рафтове изчезват в безкрая. Един куратор внимателно събира материалите, след което двамата със Стюарт отнасяме две картонени кутии, пълни с папки, протоколи и документи обратно в читалнята.

Настаняваме се удобно и започваме нашето търсене.

С часове седим приведени над книги, миришещи на изсъхнало лепило и над прашни, пожълтели от времето документи. Пресяваме материалите и откриваме няколко документа, докосващи периферията на нашата мистерия.

В един документ попадам на препратка към писмо до генерал-майстор Стефанус Сканабеки и прочитам ключовите думи Noruega и Dollstein. Стюарт ми прочита папска була, която Анастасий IV издал малко преди смъртта си през 1154 г. В нея той определя Нидарос за седалище на епархията, обхващаща Осло, Хамал, Берген, Ставангер, островите Оркни, Хебридските и Фарьорските острови и Гренландия.

Намираме голям брой препратки към Diplomatarium Norvegicum, сборник от двадесет и два тома, съдържащ над двадесет хиляди писма от Норвегия през Средновековието, някои от тях написани още през единадесети век.

Прочитам писмо, датирано „Ноември 1354 г.“, в което крал Магнус определя Пал Кнутсон за командир на специална експедиция до Гренландия, с цел да се заздравят позициите на християнството там. В документ от 1450 г. намирам препратка към „нападение срещу варварите в Гренландия“, след което „някои от варварите се спасиха“.

В една купчина писания на св. Магнус откривам папска була от 1197 г., издадена от папа Селестин III, в която той обявява граф Ранвалд от Оркни за светец.

Още по-изненадваща е препратка към пергамент от 1131 г., в която рицарят Клеменс де’Феши в писмо до кардинал-епископ Бенедикт Секундус обвинява същия Ранвалд в това, че е стигнал мястото преди него и е изпразнил пещерата от нейните съкровища.

Пещера? Съкровища?

В писмото Де’Феши предлага Ватикана да се съюзи с клон от семейството на Ранвалд, който се противопоставя на графа и активно се бори с него.

Тази информация събужда интереса ми по няколко причини.

Граф Ранвалд от Окни е същият кръстоносец, който според Аделхейд е търсил съкровище в пещерата Долстейн.

Нима наистина е намерил това съкровище?

Каква е била неговата роля?

Нима е бил Пазител, спасил мумията, свитъците и съкровището от лапите на църквата, или е бил просто един търсач на съкровища?

През 1137 г., няколко години след като е бил в Долстейн, Ранвалд започнал строителството на катедралата св. Магнус в Кирквал, островите Оркни. Тя била построена в чест на неговия чичо Магнус, който умрял като мъченик. Когато в началото на двадесети век катедралата била реставрирана, работниците открили скелетите на Ранвалд и неговия чичо, зазидани в две каменни колони.

Ранвалд бил убит от свои роднини в Кайтнес, Шотландия, през 1158 г. Това била кулминацията на борбата за власт между членовете на семейството. Писмото на Де’Феши ме навежда на мисълта, че е възможно той да е бил убит от професионални убийци, наети от църквата.

Убийството на Ранвалд през 1158 г. ме кара да се замисля за съдбата на моя приятел Сира Магнус.

4.

Половин час по-късно Стюарт намира документ, който кара и двама ни да загубим дар слово.

Печатът на документа е от комисията на кардинала и е бил счупен. Около него има разръфана копринена лента. В документа се казва, че Ватикана е бил информиран за това, че „варварите от земите на снега“ са извършили нападение в Египет и са откраднали „свещена мумия, незаменими папирусови свитъци и ценни съкровища“.

— Едва ли може да бъде казано по-ясно! — възкликва Стюарт, очите му са блеснали като на болен от треска. Мисля си, че в този момент за него е по-важно да намери потвърждение на теориите си, отколкото да открие гробницата и съкровището.

Според документа двама египетски пратеници, Халиф ал Мустаршид и неназован велик жрец, посетили Ватикана, за да изложат своя случай. Посещението им съвпаднало с превеждането на писмо, написано на коптски от египтянина Асим, което дълги години събирало прах във ватиканските архиви.

Разказът на двамата египтяни и коптското писмо трябва да са впечатлили папа Инокентий II, защото няколко месеца по-късно той заповядал да бъде организирана първата делегация до Норвегия, водена от рицаря Клеменс де’Феши.

Намираме и писмо, изпратено по куриер до генерал-майстор Сканабеки във Ватикана. Сигурно е същото писмо, препратка към което намерихме по-рано. Писмото е от Клеменс де’Феши, който смело е подписал доклада си с „Воин на Господ“.

До: високопочитаемия генерал-майстор Стефанус Сканабеки

Sancta Sedes & Curia Romana

Ватиканът

„Господарю,

Кардинал епископ Бенедикт Секундус ми нареди в името на светия отец да стана командир на група образовани воини, с които да заминем за Норвегия, най-северния край на цивилизацията, с цел да намерим един свещен папирусов ръкопис. Сред хората ми имаше представители на Ватикана, на ордена на рицарите тамплиери, ордена на рицарите хоспиталиери и довереници, избрани лично от халифа на Египет. Халифът инструктирал пратениците си да му донесат мумията (балсамирана съобразно езическите египетски традиции), както и останалото съдържание на гробницата на мумията — злато, скъпоценности и изкуство.

Подозирам, че за нещастие норвежците са знаели за нашата мисия, независимо от това, че не мога да установя как са узнали. Може би са били предупредени от присъствието на пратениците на хоспиталиерите или от разузнавачите, изпратени от кардинал Секундус, за да ни помогнат с намирането на следи, или от приказливи хора, които сме срещнали по пътя си в абатства и странноприемници, където сме нощували, които може би са казали на норвежците какво сме ги разпитвали и за какво сме си говорили. Следвайки съвета на търговци и ловци, запознати с Норвегия, които срещнахме в едно село в Дания на име Domus Mercatorum или Каупманахафн, ние отплавахме за Асло, село в долината на боговете, заобиколено от високи бели зъбери. Оттам поехме на северозапад, преминавайки първо през зелени долини и след това през огромни заснежени планини. Посъветваха ни да направим това, а не да отплаваме на север покрай опасните и диви крайбрежни скали, където вълни, високи като къщи, се надигат от нищото, и морско чудовище на име Кракен обитава дълбините и потапя кораби.

Когато пристигнахме в Норвегия, бяхме изненадани от суровото време и поради силния снеговалеж и ледените ветрове бяхме принудени да прекараме шест месеца в един норвежки манастир, докато чакахме снегът да се разтопи. Двама от мъжете ни умряха от болести, причинени от зимния студ.

Изчетохме и разучихме стогодишните карти и описания на египтянина Асим, велик жрец на култа към Амон Ра, и решихме, че сме намерили къде е пещерата на име Долстейн — на един остров на северозападното крайбрежие. Това съвпадаше с описанията на Асим.

Не възнамерявам да заемам от ценното ви време с описания на нещата, които срещнахме в дълбоките, тъмни гори, които трябваше да пресечем, за да стигнем високите върхове, които трябваше да преодолеем по пътя си към пещерата. Достатъчно е да кажа, че срещнахме няколко враждебно настроени племена, тролове и орки, и в битките с тях загубихме петима добри мъже.

Пристигнахме на остров Сандсьой късно един следобед и си направихме лагер на едно открито, плоско поле. Накладохме огън и опекохме няколко птици. Бяхме взели местен мъж, който ни бе обещал да ни помогне в замяна на една монета и благословията на Отца. От лагера си виждахме Долстейн, на западната страна на острова до фиорда.

Малко след изгрев-слънце на следващата сутрин възседнахме конете и поехме към планината. Когато я стигнахме, завързахме конете си и оставихме стражи. Планината бе стръмна и мокра. Пещерата се намира на около двеста стъпки височина, гледа към откритото море и прилича на бездна, водеща право в ада. Тесен, стръмен и хлъзгав тунел ни отведе дълбоко в планинския мрак.

Трябваше да запалим факлите си и да се катерим внимателно по огромните камъни. Въздухът бе леденостуден. Най-накрая стигнахме една огромна подземна зала. Оттам продължихме още по-навътре в планината по серия от тесни тунели. Прекосихме пет почти еднакви пещерни зали, една след друга. Пещерата бе дълбока стотици стъпки, а местните вярват, че продължава под морето и стига чак до Шотландия. Има много саги, които разказват за велико съкровище, скрито в тази пещера. По крайбрежието разправят, че преди две години Ранвалд от Окни дошъл на острова в търсене на това съкровище.

Ние слязохме толкова навътре в пещерата, колкото бе възможно. Високопочтени генерал-майстор Сканабеки, с болка ви съобщавам, че, въпреки нашите усилия, пещерата се оказа празна.

С уважение: Клеменс де’Феши, воин на Господ“

5.

Двадесет и пет години след първата неуспешна експедиция, папа Адриан IV, който бе посещавал Норвегия и Хамар през 1153–4 г. под предишното си име, Никълъс Брейкспиър, назначил комисия, която да разследва мистерията с пещерата. От документа става ясно, че предишната мисия на Брейкспиър в Норвегия също е била свързана със съкровището. Папа Александър III изпратил на север друга група войници през 1180 г., горе-долу по времето, когато била построена църквата във Флесберг. Петдесет години по-късно още една група войници била изпратена от папа Григорий IX.

1230… сещам се за текста от църквата „Гармо“: „Прислужникът на римския папа, рицарите на Св. Йоан и йерусалимските рицари тамплиери са се събрали за битка. Свещената гробница е скрита, както Асим нареди“.

В един прозрачен найлонов джоб, маркиран с римското число LXVII, лежи писмо, чието копие Стюарт ми показа в института „Шимър“ — писмото, което великият жрец Асим изпратил на халифа на Египет от Руен, но което не стигнало по-далече от Ватикана.

С треперещи пръсти, ние продължаваме да ровим в купчините хартия и пергаменти, които съвестни монаси и педантични архивисти бяха оплели в многовековна мрежа от препратки и скрити инструкции.

6.

Към края на втория ден, докато златните лъчи на следобедното слънце проникват през високите, тесни прозорци и затоплят лицето ми, аз намирам кожена папка. Не разбирам и думичка от текста, но инстинктивно усещам, че съм открил двата кратки фрагмента от историята на Асим, за които се говореше в писмото, което открихме в Египет.

— Коптски — потвърждава Стюарт.

Към текста е приложен превод на латински и използвайки двата документа, Стюарт прочита на глас:

„Свещени Озирис, как смърдят! Като нечисти животни са — да, като прасета с прогнили черва и като язовци с гангрена. Заразяват всичко около себе си с телесната си смрад, вонята на засъхнала пот, кисели оригвания, горчиви пръдни, спарени крака и немити сексуални органи. Дрехите им смърдят на урина и изпражнения, на пот, кръв и…“

„… безстрашни, груби и жестоки. Сражават се като зверове срещу всеки враг. Дори със смъртоносни рани и липсващи крайници те продължават да се бият. Валкириите отнасят смелите мъже, умрели в битка, в рай, който те наричат Валхала, където падналите воини се сражават, ядат и пият завинаги…“

7.

Развълнуван и объркан от откритието на двата древни текста, аз се шляя безцелно по улиците на Рим. Стюарт остана във Ватикана, за да направи копия.

Слънцето е хладно. Шумни мотопеди се провират между колите, замръзнали в дългите следобедни задръствания. Някъде бие църковна камбана, отнякъде другаде й отговаря втора, ясно и силно. Римляни и туристи седят по тротоарните кафенета около малки маси, стиснали малки горещи чаши с кафе. На пиаца „Венеция“ минавам през ято гълъби, което се отваря и затваря след мен като цип.

Сърцето ми не спира да препуска. Възможно ли е съкровището на Асим още да е в пещерата Долстейн, както каза Аделхейд? Или граф Ранвалд от Окни го е взел със себе си и го е скрил някъде в катедралата „Св. Магнус“ в Кирквал?

От другата страна на площада полицейска кола се провира през задръстването с помощта на сирената си, някъде другаде прогърмява клаксон, докато малък червен автобус изсипва туристи пред една църква.

Спомням си първия път, когато бях в Рим. Отне ми повече от час да открия Тарпейската скала. Прекарах часове в Колизеума, представяйки си, че чувам рева на древните римски тълпи, изтърпях жарките милувки на слънцето, докато разглеждах руините на Форума. След това се разходих сам из града, провирайки се между щастливите двойки, излезли да вечерят в топлата кадифена вечерна топлина.

Спирам рязко пред скутер, който се изстрелва от една странична уличка и след това моментално бива погълнат от трафика. Невъзмутим гълъб, намерил трохи от хляб на тротоара, отказва да ми направи път. Разсеяно излизам на пътя. Някой ме сграбчва за якето и ме издърпва обратно на тротоара, в същия миг спирачките на „Алфа Ромео“ изсвирват пронизително и шофьорът сърдито надува клаксона си. Обръщам се да благодаря на непознатия, който ме спаси, но той вече тича в обратната посока.

Обаждам се на Ранхилд от външен телефон. Питам я за новини.

— Ето те и теб — казва тя с такъв глас, сякаш аз съм този, когото се опитва да залови.

Казва ми, че са намерили скривалището на Хасан в Осло: апартамент във Фрогнер, който той купил от агент по недвижими имоти. С пари в брой. Изтеглени от сметка в Лондон. Когато полицаите нахлули в апартамента, намерили оръжия и апаратура за наблюдение, но никакви хора.

Главата ми се върти. Насочвам се към хотела на хълма Киринал.

8.

На рецепцията в хотела ме чака покана — красиво изписана калиграфия върху ръчно изработена хартия. Помолен съм тази вечер в осем часа да удостоя с присъствието си събиране в библиофилския клуб на Луиджи. Взимам паянтовия асансьор до четвъртия етаж.

Някой е бил в стаята ми. Изглежда точно така, както с камериерката ми я бяхме оставили. Леглото е оправено. Кошчето за боклук е празно. Но тънките нишки плат, които оставих върху ципа на сака си и между книгите и документите на бюрото, липсват.

Някой е търсил нещо, което не е намерил.

Хасан? Откъде знае, че съм в Рим? Защо тогава още не ме е докопал?

Стоя до прозореца и гледам към градската мозайка от покриви, кули на църкви и куполи. През гъстия смог различавам базиликата „Св. Петър“, която се извисява над всичко останало в Рим от другата страна на Тибър. Надолу по улицата, скрит зад брой на Corriere della Sera, висок мъж стои облегнат на уличната лампа. Външният му вид е съвсем обикновен. И точно това събужда подозренията ми.

Библията на Сатаната

1.

Клубът за джентълмени на Луиджи се събира зад една врата от махагон на втория етаж на великолепна сграда на улица „Кондоти“, близо до Испанските стъпала, в част от града, която изглежда така, сякаш все още мисли, че е в миналото, но още не е решила в коя епоха. Член на клуба или просто лакей (не мога да установя разликата) ни въвежда в антрето и след това се изпарява. В гостната са се събрали двадесет и трима мъже в тъмни костюми. Повечето от тях пийват коняк. Димът от пурите им е толкова гъст, че очите ми започват да смъдят.

— Бьорн! Стюарт!

Луиджи се отделя от трима високи господа, оставя коняка си пред едно огромно огледало и пурата си в пепелник, след което плясва с ръце.

— Господа, господа — провиква се той. — Нека ви представя господин Бьорн Белтьо. Всички вие сте запознати с доблестните му усилия да спаси Кивотът на свещените тайни.

Рехави аплодисменти.

— И господин Стюарт Дънхил, археологът, който доказа, че викингите са били в Тива!

Стюарт се покланя.

Луиджи ни хваща под ръка и ни развежда из стаята, представяйки ни на членовете на своя клуб. Ръкуваме се с всеки един от тях. Един от библиофилите е Томазо, с когото се запознахме във ватиканските архиви. Друг притежава една от най-големите вериги книжарници в Италия. Няколко са антиквари като Луиджи, има и библиотекари и писатели. Онзи там е издател, работи за „Бомпиани“. Професиите на няколко от мъжете остават мистерия, а имената им бързо се изпаряват от жалката ми памет.

Един от тях държи ръката ми дълго време.

— Бьорн Белтьо, значи това сте вие.

Бих определил възрастта му между шестдесет и седемдесет години. Все още изглежда добре, с тен и правилни черти, дългата му сива коса е сресана назад.

Когато най-накрая пуска ръката ми, тя незабавно е сграбчена от дебел, плешив мъж, който промърморва, че е ammiratore. Луиджи ми казва, че това означава „почитател“.

— Позволих си да спомена на братята си защо сте тук — казва Луиджи. — И с гордост ще заявя, че скромната ни мрежа е хванала нещо, което може да ви помогне във вашето търсене. Надяваме се — добавя той, — че и вие ще ни помогнете в замяна.

Долавям тържественост в тона на гласа му. Елегантните, сивокоси господа надигат чашите си.

— Нека ви представя клуба. Вие, както и всички останали, които знаят за съществуването му, сте в заблуда. Мислите, че нашето библиофилско братство е просто един клуб за джентълмени. То е клуб за джентълмени. Naturalement. Но не просто един клуб за джентълмени. Нашето братство е основано през 1922 г. със специфична, окултна цел.

— Окултна?

— Така биха я описали повечето хора.

— Защото?

Луиджи надига чашата си с коняк.

— Ще го кажа направо: ние търсим изгубената Библия на Сатаната.

В стаята е толкова тихо, че чувам колите от улицата под сградата. Стрела от страх пронизва гърдите ми.

— Вие сте сатанисти?

Всички в стаята избухват в смях.

Луиджи ме плясва по рамото.

— Не, не, не, приятелю. Не сме сатанисти. Не боготворим Сатаната. Нашият интерес е чисто академичен. Интересуваме се от ролята на Сатаната в Библията и в християнската и юдейската митология.

— Ролята на Сатаната?

— Знаем, че изгубената Библия съществува или може би е по-правилно да кажа „колекция от писания от предхристиянски времена“. Тези ръкописи са били написани от поклонниците на Дявола и съдържат неговата история и неговия мироглед, така, както Библията разказва за живота и мислите на пророците и Исус.

— Уау!

— Причината, поради която ви казваме нашата тайна, е вярата и надеждата ни, че вие имате във ваше притежание ръкопис на така наречената Библия на Сатаната.

„Библия на Сатаната“ звучи като някакво езическо проклятие.

— И какво ви кара да смятате, че притежавам този ръкопис?

— Заключения, предположения, гадаене. Знаем, че един библейски ръкопис е бил пренесен от Месопотамия до Египет петстотин години преди раждането на Христос и бил погребан заедно със светец. Може би това е бил ръкописът, който вашите викингски предци са взели със себе си.

— Тогава мумията трябва да е на самия Дявол?

Втора вълна от смях се разлива из стаята.

— Какво ви кара да смятате, че този сатанински ръкопис е бил в гробницата в храма на Амон Ра? — питам аз.

— Когато споменахте трите символа, анкх, руна на Тир и кръст, ме накарахте да се замисля. Спомних си, че веднъж преди съм срещал същата комбинация от символи. Но не можех да си спомня кога и къде. Така че попитах братята си.

Един от най-старите братя, Марчело Кастилионе, прави крачка напред и вади парче хартия от вътрешния си джоб.

— Това е копие от откъс от дневник, който братът на Христофор Колумб, Бартоломей, си водил по време на едно от пътешествията си в Карибско море — казва той, заеквайки, но на перфектен английски.

Той ми подава листа. Текстът е написан с елегантен почерк, пълен със завъртулки и заврънкулки.

— Едва ли ще разберете нещо от написаното, но ще привлека вниманието ви към това… — Той сочи ред по средата на страницата, където виждам символите анкх, руна на Тир и кръст, повторени три пъти.

— Хмм! — възкликвам аз.

Не знам дали „хмм“ означава същото на италиански, но по усмивките им разбирам, че са развеселени от моето неприкрито изумление.

— Казвате, че това било написано от брата на Христофор Колумб?

Марчело Кастилионе кимва.

— Защо Колумб е изписал тези символи?

— Никой не знае — отговаря ми Луиджи. — Нарича тази комбинация от символи „Печатът на пазителите“.

— В дневника си Бартоломей споменава запечатано писмо, което е бил помолен да отнесе обратно в Европа — продължава Марчело Кастилионе. — Той не казва кой жител на новооткрития карибски остров му е поверил писмото, но казва за кого е било адресирано то.

Марчело прави пауза за ефект.

— Архиепископ Ерик Валкендорф от Нидарос в кралство Норвегия.

Преглъщам ахването си.

— Знаем от нашите източници — продължава историята Луиджи, — че Колумб послушно взел писмото със себе си и първо го отнесъл в Лисабон и Вале де Парайсо в Португалия, а след това в Испания. Там го поверил на испански епископ, който обаче не горял от желание да се преквалифицира в пощальон, дори за свой норвежки колега. Подозрителният епископ счупил печата и след като прочел съдържанието на писмото, той бил толкова обезпокоен, че го предал на представител на Испанската инквизиция, която тогава се подчинявала на испанския крал, а не на Ватикана. Въпреки това през 1503 г., когато папа бил Юлий II, писмото се споменава в регистъра на ватиканските архиви. Петдесет години по-късно инквизицията на папата е преименувана „Висш свещен съвет на римската и вселенска инквизиция“ и този съвет от учени духовници определил писмото за „магьосническо“ и следователно — еретично.

— Инквизицията съществува и днес, но в една доста по-милостива и умерена форма — добавя Томазо. — Днес носи името „Съвет за доктрината на вярата“ и е част от централната администрация на Римокатолическата църква.

— Така че се чудехме — продължава Марчело Кастилионе, — какво е било това нещо в писмото, което не само е уплашило епископа дотолкова, че да го предаде на Инквизицията, но е накарало и самата Инквизиция да го възприеме на сериозно.

— Това писмо още ли съществува?

— Да. Всъщност, не. Или по-скоро може би. Но не знаем къде е — признава Луиджи.

— Изглежда е било откраднато от ватиканските архиви някъде между 1820 и 1825 г. — обяснява Марчело Кастилионе.

— Заподозрян за кражбата бил един заможен еврейски теолог, който живеел в Прага — казва Луиджи. — Той бил посветил живота си на събирането на религиозни документи и особено на материали за Сатаната. Подозираме, че може да е подкупил подчинен, работещ в архива, за да открадне документа. Трудно ни е да разберем защо едно карибско писмо от шестнадесети век, адресирано до норвежки епископ, е заинтригувало колекционер със слабост към близкоизточните ръкописи и документи.

— Какво е станало с колекцията му?

— Преди да умре през 1842 г., той дарил всичко — четири хиляди и шестстотин писма, документи и ръкописи — на тръст, администриран от неговия син Яков. През 1934 г. всички документи били конфискувани от прочутия немски индустриален магнат и нацист Максимилиан фон Левински. След това никой не знае какво е станало с колекцията. Опасяваме се, че е възможно да е била унищожена през февруари 1945 г., когато домът на Левински в Дрезден бил бомбардиран.

— Библията на Сатаната — промърморвам на себе си, все още в неведение.

Марчело Кастилионе заема позата на пастор, разказващ притча на неверници.

— Образът на Сатаната е различен в различните религии. Името „Сатана“ идва от староеврейски и означава съперник или обвинител. Сатаната всъщност бил архангел на име Луцифер, който се опозорил и Господ го изгонил от рая.

— Сатаната е инструмент на Господ — добавя Луиджи. — Точно както Юда е бил инструмент на Исус. Някои хора смятат, че Дяволът е олицетворение на злото, един символ или идея. За други той е същество от плът и кръв, звяр с копита и рога.

— Например евреите вярват, че той има свита от демони — казва Марчело Кастилионе. Поучителният му тон ми напомня за проповедник в селски параклис. — Евреите имат два вида демони. Косматият, приличен на сатир se ’irim и змиеподобният shedim. В християнската митология демоните нямат толкова изразено физическо присъствие. Те най-често са зли духове. През шестнадесети век Йохан Вейер, автор на Pseudomonarchia Daemonum, каталогът на демоните, изчислил, че има 7 405 926 демони, разделени в 1111 легиона, всеки с по 6666 демона.

Луиджи продължава лекцията:

— Сатаната е водачът на всички тези дяволи. През вековете той е предизвиквал много спорове. Кой е той всъщност? Сатаната не играе ключова роля в Библията, но в мормонския текст „Скъпоценната перла“ е описана среща между Моисей, Бог и Сатаната. Според мормоните този текст първоначално е бил глава от Библията.

— Както в Стария, така и в Новия завет, Бог използва Сатаната като инструмент, с който изпитва хората — казва Марчело Кастилионе.

— Когато през 1947 г. непознатите дотогава ръкописи на Битие и Изход били открити сред свитъците от Мъртво море, теолозите научили, че „в деня, когато Бог сътворил светлината, той също сътворил светли и тъмни ангели“ — цитира Луиджи.

— Виждате ли? — пита ни Марчело Кастилионе. — Бог е сътворил злите ангели. И сигурно се чудите защо.

— По същия начин, по който представата ни за Бог се е изменила през вековете, се е променила и представата ни за Сатаната. В Стария завет Бог е стриктен и наказва строго — обяснява Луиджи. — После този облик се променя. След раждането на Исус Бог става милостив. Много хора вярват, че Бог от Новия завет е много по-милостив и разбиращ, отколкото Бог от Стария завет.

— Но разбирането на хората за Сатаната също се е променило — подхваща нишката Марчело Кастилионе. — Постепенно той се превърнал в анти бог. В полярната противоположност на Бог.

— Но Сатаната така и не станал господар на своето царство — продължава Луиджи. — Адът не принадлежи на Сатаната. В Библията пише, че когато били изпъдени от рая, Сатаната и неговите ангели били изпратени в морето от пламъци. Значи адът е съществувал преди Сатаната. Едва по-късно хората започнали да вярват, че Сатаната управлява ада.

— Нашата представа за Сатаната като полузвяр, получовек с копита и рога не произлиза от Библията — завършва Марчело Кастилионе. — Тя е била измислена през Средновековието.

— Защо?

— Защото никой не се е боял от него! — избухва в смях Марчело Кастилионе. — Сатаната не е плашел никого. А църквата се е нуждаела от ужасяващ Дявол, който да плаши хората. Имали са нужда от отвратителен трол.

— Един от създателите на новия имидж на Сатаната бил един монах от абатството „Сен Жермен“ в Оксер, Франция — казва Луиджи. — През единадесети век Родулфус Глабер за пръв път изобразил Сатаната като малък мъж с измъчено лице, ненормално издадена уста, козя брада и космати, щръкнали уши. Зъбите му били като зъбите на куче, главата му била издължена и имал гърбица.

— Започнали да се появяват все повече хора, които твърдели, че са срещали Сатаната — казва ни Марчело Кастилионе. — Външният му вид ставал все по-животински и все по-малко човешки. Дали му копита, рога и криле. О, между другото, знаете ли защо ангелите имат криле? Художниците им дали криле, за да обяснят на обикновените хора как са дошли от Рая на земята.

— Просто си представете — започва Луиджи със замечтан израз на лицето, — ако наистина открием Библията на Сатаната! Просто си представете, че историята на Луцифер разкрива истинската същност на Дявола. Архангелът, осмелил се да постави под въпрос начина, по който Бог си играе със съдбите на хората. Ангелът, който се възпротивил на Господ.

— Защо мислите, че в Исландия сме открили именно тази „Библия“?

— Дедукция — отговаря Марчело Кастилионе.

— И математика — добавя Луиджи.

— Математика?

— Начинът, по който Колумб е комбинирал трите символа анкх, руна на Тир и кръст едва ли е случаен.

Марчело изписва върху къс хартия:

„Анкх. Руна на Тир. Кръст.

Руна на Тир. Кръст. Анкх.

Кръст. Анкх. Руна на Тир.“

— Ако заменим всеки символ с числена стойност — обяснява Марчело Кастилионе, — числото едно представлява свещения съюз. Числото две представлява двойствеността на съществуването, двустранността във всичко. Мъжът и жената. Ин и ян. Животът и смъртта. А числото три е богато на религиозен смисъл: от Светата троица до трите влъхви, дарили младенеца Исус с подаръци. Така че едно, две и три са най-важните, основните числа. Ние заменихме комбинациите от символи на Бартоломей с числа. Анкх е равен на едно, руната на Тир е две и кръстът е три. Така получихме:

„1. 2. 3.

2. 3. 1.

3. 1. 2.“

— Нима очаквате от мен да направя някаква връзка между тези числа и Сатаната? — питам аз.

— Опитайте се! — възкликва Марчело Кастилионе. — Намерихме връзката в Библията, в оригиналния гръцки ръкопис на Откровението на св. Йоан. Там намерихме числата hexakosioi hexekonta hex, преведени на латински, разбира се.

— Аха. А преведени на нашите западни числа?

— Имате предвид нашите арабски числа? — ухилва се Луиджи. — Много просто. Съберете ги.

Марчело изписва върху листа:

„1. 2. 3. = 6

2. 3. 1. = 6

3. 1. 2. = 6

= 666“

— Шест шест шест! — възкликвам аз. — Числото на звяра.

— Хоризонтално и вертикално — казва Марчело Кастилионе.

— Дори изписано с римски числа, шест шест шест е магическо число — казва Луиджи и изписва върху дланта си: DCLXVI.

— Ако изпишете всеки символ, който се използва за римско число между едно и петстотин, ще получите: IVXLCD. Което е DCLXVI изписано отзад напред.

— Шест шест шест. Числото на звяра от Откровението — повтаря Марчело Кастилионе.

— Числото на Антихриста — казва Луиджи.

Както и част от кодираното указание в кодекса на Снори, мисля си аз. Но не казвам нищо.

Излизаме от величествената сграда, помещаваща библиофилския клуб, малко след полунощ. Тръгваме пеша към хотела. Вървим в мълчание.

Когато най-накрая успявам да заспя, сънувам мъчителен кошмар, който на сутринта съм забравил напълно.

Но завивките ми са влажни от пот.

2.

Взимам си бърз душ, обръсвам се и се обаждам на Тран да го питам дали в текста има нещо, което да подсказва, че ръкописът, върху който той и колегите му работят, е „Библията на Сатаната“.

— Библията на Сатаната? — повтаря той през смях. След дълга пауза, която оставя, сякаш за да ми даде възможност да му кажа, че се шегувам, Тран ми отговаря: — Да бъда напълно честен, нямах представа, че Библията на Сатаната съществува.

— Има теория, че съществува…

— Както и да е. Досега не сме попаднали на нещо, което да подсказва, че ръкописът съдържа нещо… сатанинско. — Той пак се засмива. — Но имаме още много работа. Не можем да отхвърлим нищо, преди да преведем целия ръкопис.

Излизам на разходка в топлата римската утрин, свиркайки си една от мелодиите от Les Miserables[22]. Паважите блестят сякаш са от сребро, влажни от лекия ръмеж. Градът току-що се е измъкнал от топлите завивки, още е сънлив и бавен.

Предишната нощ, преди със Стюарт да си тръгнем от клуба, Луиджи ме помоли да се отбия в магазина му на път за Ватикана. Искал да ми покаже нещо.

Стюарт вече трябва да се е загубил в безкрайния лабиринт на тайните ватикански архиви. Напоследък неговите спокойни, британски и леко подпийнали джентълменски маниери са отстъпили мястото си на неприкрито вълнение и нервен ентусиазъм. Той знае, че сме на прага на това да докажем, че викингите са осъществили набег в Египет. Тогава ще може да напише дълга, емпирична статия и ще я публикува в уважавано академично списание. Господ е казал: „Отмъщението е мое“. Mihi vindicate, ego retribuan, dicit Dominus. Не ми се вярва, че Стюарт ще изпита някакви угризения да размаже опонентите си, независимо дали в името на Господ, или в свое име.

3.

Влизам в антикварния магазин и звънчето над вратата весело се обажда.

— Momento, momento!

Луиджи се показва иззад един ъгъл с уморени, зачервени очи и кърпичка, с която бърше устата си. Очевидно още не е свършил със закуската си.

Приветства ме със здраво ръкостискане.

— Влез, приятелю, влез!

Заключва вратата и ме кани да се кача горе.

— Благодаря ти за чудесната вечер. Надявам се, че не сме те уплашили?

От колоните звучи прекрасният дует „Je crois entendre encore“ от операта на Бизе „Ловци на бисери“. Луиджи сяда на дивана. Обляга се назад с доволна въздишка.

— Красиво, нали?

Трябва ми известно време да осъзная, че говори за дуета. Зрящото му око се изпълва със сълзи.

— Единствено музиката и жените могат да накарат един мъж да се почувства толкова добре.

Опитвам си да си представя жените, които биха намерили Луиджи за привлекателен.

— Искахте да ми покажете нещо? — подсещам го аз.

Той се обръща към мен и добивам чувството, че ме зяпа със сляпото си око.

— Последният път, когато беше тук, ти ме попита защо шейх Ибраим се интересува от Асим — започва той. — Проучих въпроса. Разбрах, че по време на войната един доверен служител на Ватикана е продавал копия и оригинали на документи от ватиканските архиви. Този непочтен слуга бил алчен за злато, но го заловили и повечето материали били проследени и върнати в архивите. Въпреки това неофициални копия от откраднатите документи продължили да се продават и купуват в колекционерските и академичните среди, като накрая всички текстове били събрани в сборник с името „Ватиканските документи“. Сборникът съдържал копия на индивидуални фрагменти от евангелистки текстове, някои спорни гностични текстове, няколко папски були, посветени на православието и колекция от египетски текстове, предимно коптски, които може би са включвали и някои от документите на Асим. „Ватиканските документи“ бързо си спечелили особена репутация в антикварните среди. Според някои хора те били прокълнати. Сборникът изчезнал през 50-те години на двадесети век, но после се появил отново на незаконен търг в Буенос Айрес през 1974 г. — три години преди твоят приятел Стюарт да направи сензационното си откритие в Египет. Цялата колекция от текстове била продадена за сумата от един и половина милиона долара. И можеш ли да отгатнеш кой я е купил?

— Шейхът?

— Точно така. Шейх Ибраим.

— Благодаря ти, Луиджи — казвам аз и ставам да си вървя. Нямам търпение да продължа с търсенето във ватиканските архиви.

Тази нова информация за шейха не ме бе изненадала много.

— Чакай, има и още… — Луиджи снижава гласа си. — След нашата среща в клуба снощи един от членовете ме задържа, след като останалите си тръгнаха. Той ми довери, че притежава фрагмент от документ, който бил в много лошо състояние, но съдържал символите анкх и руна на Тир. Той не знае какво означава текстът. Фрагментът бил част от сборник, конфискуван от представители на Ватикана през 1450 г. в Гренландия. Той го купил на незаконен търг в Сантяго през 1987 г.

— Гренландия?

— Гренландия.

Луиджи се приближава до един рафт с книги и изважда издание на De Principatibus на Николо ди Бернанди дей Макиавели от 1532 г. Скрил е фрагмента по средата на книгата.

— Моят приятел се чудеше дали ще искаш да го купиш?

Приятелят на Луиджи е бил прав, когато му е казал, че фрагментът е в „много лошо състояние“, но все пак различавам символите анкх и руна на Тир. Хартията е скъсана на мястото, където трябва да е бил изписан християнският кръст.

— Нарича се фрагментът „Скахолт“ — казва ми Луиджи.

Текстът е на старонорвежки, но е напълно четлив. Написан е от епископа на Скахолт и представлява списък на подаръците, дарени от исландския епископ на норвежката църква през 1250 г.

— Как се е озовал в Исландия?

— Никой не знае.

Според фрагмента един от подаръците на епископа били две дървени статуи. Тордур Пелтека, племенникът на Снори, наел исландски дърворезбар, който да ги направи.

В списъка двете статуи са наречени „Свети Лаврентий Тома“ и „Свети Лаврентий Дидимус“.

През тялото ми преминава електрически шок.

Тома е бил един от дванадесетте апостоли на Исус. Пълното му име е Юда Тома Дидимус.

Тома означава „близнаци“ на арамейски, а Дидимус означава „близнаци“ на гръцки.

Загубил съм ума и дума.

Били са направени две статуи на свети Лаврентий!

Което означава, че някъде има статуя, идентична с тази на свети Лаврентий от дървената църква в Рингебу. Този факт е бил хитро замаскиран в аналите чрез името, което пазителите дали на свети Лаврентий — Тома, или с други думи близнак! Текстът, скрит под боята върху Библията, гласеше:

„Така както Дева Мария е носила Исус в утробата си, ковчежето се крие в корема. Слава на Тома!“

Последното изречение бе хитро послание, отправено към бъдещите пазители, че ковчежето е скрито в корема на близнака на статуята.

— Моят приятел предложи цена от двадесет и пет хиляди евро — казва Луиджи.

Мислите ми препускат напред. Луиджи не разбира правилно мълчанието ми.

— Извинявам се. Търговецът си е търговец. В нашия бизнес няма идеалисти, които да си помагат взаимно. Ние сме търговци. Моят колега вярва, че ти или този, за когото работиш, би платил тази сума. — Той се колебае. — Ако фрагментът не те интересува, той ще го предложи на шейх Ибраим.

Когато среща очите ми, той добавя:

— Бизнес.

Не му издавам, че вече прочетох и интерпретирах текста. Вместо това съвсем искрено му заявявам, че двадесет и пет хиляди евро е твърде голяма сума и поради това искам да се поразходя и да се посъветвам с моя работодател.

Луиджи запалва пурата си, сякаш за да отпразнува вече сключената сделка.

4.

Отварям вратата на магазина, дзън-дзън, и поемам по тясната уличка, излизаща на улица „Говерно Векио“. Там намирам уличен телефон. Първо звъня на Ойвинд. Бързо му разказвам най-новите развития и го моля да намери близнака на свети Лаврентий.

— Търси навсякъде! Църкви, музеи, замъци, имения!

След това набирам номера на мобилния телефон на професор Лайлуърт. Вдига след три иззвънявания. Чувам как се извинява и напуска някакво съвещание.

— Бьорн! Какво се е случило? Защо изчезна така внезапно от института „Шимър“? И какво, за бога, правиш в Египет? Не разбрах почти нищо от това, което ми каза последния път, когато ми се обади.

— В Рим съм.

Повтарям всичко, което му изкрещях в телефонната слушалка в Луксор в опита си да надвикам невъобразимата глъчка — за бягството от института „Шимър“ след предупреждението, което Стюарт бе получил от Обществото, че хората на шейха пътуват насам, за прекосяването на пустинята до Египет и за времето, прекарано в Рим.

Тишина.

— Професоре?

— Стюарт с теб ли е в момента?

Долавям нещо в гласа му.

— Той е във Ватикана, претърсва архивите. Аз съм при един антиквар, който иска двадесет и пет хиляди евро за фрагмент от текст, в който пише, че свети Лаврентий има двойник, близнак. Мислите ли…

— Бьорн, чуй ме. Чуй ме много внимателно.

— Да?

— Никой от Обществото не се е обаждал на Стюарт Дънхил.

Покрай мен минава автобус, обвит в черен облак от дизелови изпарения.

— Не сме предупреждавали Стюарт, че шейх Ибраим е изпратил хората си в института „Шимър“.

— Но…

— За първи път чувам това. Не сме научавали нищо ново за шейх Ибраим или за неговите хора.

— Може би някой друг…

— Двамата с Даян сме единствените, които поддържаме контакти със Стюарт. Няма никой друг. А щях да знам, ако Даян му се бе обадила.

Нещо студено притиска сърцето ми. Пешеходец се блъска в мен със сърдито грухтене.

— Бьорн, там ли си?

— Да.

— Чу ли какво ти казах?

— Но…

— Нито аз, нито Даян сме се обаждали на Стюарт Дънхил!

— Но защо ще ме лъже?

Професор Лайлуърт въздъхва.

— Трябваше да те предупредим. Някои хора от института „Шимър“ подозират, че Стюарт Дънхил работи за шейх Ибраим.

— Господи!

— Никога не сме вярвали на този слух. Никога не е имало нещо, което да го подкрепи. Нямаше доказателства. Нищо! Беше просто едно неопределено чувство, че има нещо нередно. Обществото реши да го подкрепи. Преценихме, че слухът е просто една безпочвена клевета…

— … и ме изпратихте право в ръцете му.

— Бьорн, ако знаехме… — Той млъква. — Трябва да се махнеш от Рим. Колко се може по-скоро. Ако Стюарт работи за шейха, можеш да бъдеш сигурен, че Хасан и останалите също са там. Дебнат някъде извън кадър. Дори и ти да не можеш да ги видиш.

— Тук са. Знам, че са тук.

— Трябва да се махнеш оттам!

— Защо ме оставят да правя това, което правя? Защо Стюарт се преструва, че сме партньори?

— Защото те използват. Стюарт иска да споделиш с него всичко, което знаеш и което си открил. Просто те използват. Тръгвай си, Бьорн! Качи се на експресния влак от Милано и хвани самолет от там. Сигурен съм, че държат римските летища под око.

— Фрагментът от текста. Двадесет и пет хиляди евро. Какво да правя?

— Купи го! И след това се махай от Рим. Чуваш ли ме?

Пациентът (I)

1.

Магазинът е празен. — Луиджи?

Тишина.

Провиквам се отново, този път нетърпеливо:

— Луиджи?

Очите ми се плъзгат по елегантните гръбчета на книгите така, както мъже като мен зяпат жени. В захлас.

Чувам странен звук.

— Луиджи? Горе ли си?

2.

Луиджи седи на дивана в апартамента си. На пръв поглед изглежда така, сякаш е задрямал и главата му се е килнала назад. Пурата му лежи в скута му изгаснала.

— Луиджи?

Тогава осъзнавам, че половината му тил липсва.

Подът зад дивана е опръскан с нещо, което някога е било в главата на Луиджи.

Ахвам и правя крачка назад.

Човешкото тяло губи голяма част от своята мистерия, когато по каквато и да било причина в него се появи дупка. Когато рана от куршум открива гледка към мозъка, на човек му е трудно да си представи, че в това жълто-сиво пюре някога са блуждаели мисли за вселената, за любов към красива жена или за насладата от „Je crois entendre encore“.

Изпепелените останки от фрагмента лежат в чинийка на масата пред трупа на Луиджи, до шедьовъра на Макиавели.

Коленете ми треперят.

Хасан.

Хасан е бил тук.

Представям си всичко съвсем ясно.

Главорезите са нахлули в магазина, дзън-дзън, малко след като аз бях излязъл, за да се обадя на Лайлуърт. Преди да слезе, за да ги посрещне, Луиджи най-вероятно е извикал „momento“, а после „Si, signori?“. След това е видял, че носят пистолети и са заключили вратата. Те са го принудили да изкачи спираловидната стълба и да седне на дивана, извикали са му „Седни, проклет Квазимодо!“. Хасан го е попитал какво е искал Бьорн Белтьо. Или дали този проклет Белтьо се е опитал да му продаде Тингвелирските свитъци. Луиджи е поклатил глава. Сигурно е осъзнал как ще свърши всичко това. Хладнокръвно е дръпнал за последен път от пурата си, преди да запали с нея документа, който е пламнал като суха хартия за цигари.

Луиджи е знаел каква е била важността на фрагмента на Скахолт и последното му действие на тази земя е било да предотврати попадането му в ръцете на шейха.

— Господин Белтьо.

Замръзвам. Толкова неподвижен съм, че диагнозата на всеки доктор щеше да бъде парализа. Краката ми сякаш са потънали в кофи, пълни с олово. Знам, че трябва да се обърна. Но не мога. Чувствам се така, сякаш тялото ми е било залято с бързосъхнещ, подсилен бетон.

Най-накрая парализата ме освобождава. Обръщам се към гласа, като ставите ми изскърцват като несмазани панти.

Двама са. Седят на диван, полускрит от голяма маса, отрупана с книги и документи.

Чакали са ме.

Не съм ги виждам преди. Араби. И двамата са облечени в елегантни костюми. И двамата носят самодоволното изражение на хора, изиграли по-добрата ръка. И двамата са се облегнали спокойно назад.

Мускетарите на шейха.

— Шефът започва да губи търпение — казва един от тях на лош английски. Шефът.

— Иска ръкописа — казва другият.

— Веднага!

Толкова съм уплашен, че не се опитвам да се правя на глупав, а просто съм:

— Ръкопис?

— Тингвелирските свитъци — казва първият.

— Колко се е съгласил да плати за тях Луиджи Фиакини?

— Има някакво недоразумение…

— Къде са те?

Точно тогава осъзнавам, че все още стоя до перилото, в което е инсталиран бутонът за включване на алармата.

— Къде?

Ръката ми се плъзга по перилото. Напипвам бутона с върховете на пръстите си.

— Не са в мен — казвам и натискам алармата.

Бях си представил тиха аларма. Аларма, която дискретно ще уведоми полицията. Но не. Едва сега осъзнавам защо Луиджи не е посмял да натисне бутона.

Започва да вие сирена. Чуваме силен металически трясък, който идва от приземния етаж.

Двамата араби скачат на крака. За щастие те не осъзнават, че аз съм включил алармата.

— Бързо — извиква един от тях и ме бута надолу по спираловидното стълбище.

Твърде силно.

Препъвам се, но се задържам на крака. Но те продължават да ме бутат, за да слизам все по-бързо и по-бързо. Краката ми започват да се огъват; стълбите ме поглъщат, нещо ще се случи. Виждам металната решетка, спуснала се пред входната врата, и в същия момент губя равновесие.

Строполявам се надолу. Кракът ми среща пода под странен ъгъл и гореща светкавица от болка преминава през цялото ми тяло.

Костта се чупи.

Изкрещявам от болка, ужас и страх.

Арабите нетърпеливо ме вдигат за якето и ме понасят със себе си. Влачат ме по пода като чувал с картофи. Опитвам се да се изправя на здравия си крак.

Всичко почернява.

Свестявам се почти веднага. Арабите дърпат решетката пред вратата и разговарят на висок глас.

Появяват се внезапно. Двамата полицаи. Сигурно са паркирали нагоре по улицата, защото малката уличка пред магазина е твърде тясна за автомобили. Не сме чули сирената поради воя на алармата.

Те ни гледат изумено. Гледат мен, лежащ на пода. Двамата араби, всеки стискащ пистолет.

След това отново изчезват.

Секунда по-късно алармата спира. Но сега Рим е пълен със сирени.

Изхленчвам. Не мога да се спра.

3.

За художниците и печатарите черното е цвят. За физиците то е липсата на цвят. Казват, че хората изпитват болка по различен начин и че мъжете никога не биха могли да издържат болката на раждането. Принуден съм да се съглася. Едва понасяме студа.

Кракът ме боли. Не. Болката ми е крак.

Сякаш някой отново и отново го промушва с огромен шиш за лед.

Плача като бебе. Периодите на безсъзнание са блажени, но твърде кратки и твърде малко. Болката и гаденето ме връщат обратно в реалността.

Отвън виждам полицаи в униформи на командоси. Някои от тях ни наблюдават в огледала, прикачени към дълги, криви метални пръчки. Арабите водят разгорещена дискусия. Сграбчват ме за ръцете и краката и ме вдигат. Болката е непоносима.

4.

Когато се свестявам, лежа на кожения диван на Луиджи горе в апартамента. Гладен чакал дъвче крака ми.

Луиджи е изчезнал. Сигурно са пренесли тялото му в спалнята.

Сложили са възглавници под счупения ми крак. Значи в безскрупулните им тела има поне една капчица благоприличие.

Телефонът звъни. Те го оставят да звъни. Дълго време.

Накрая един от тях вдига слушалката.

— Na ’am! — изревава той. Слуша. — Имаме заложник — изкрещява, — и искаме свободен достъп до летище „Леонардо да Винчи“. — Отново слуша. Лицето му помръква. Споменава цяло ято гневни арабски демони, след което тряска слушалката обратно на вилката.

Изчезвам в блажената мъгла на безсъзнанието.

5.

Отварям очи. Устата ми е суха като пустиня.

Колко време е изминало? Минути? Часове? Болката продължава да дъвче счупения ми крак.

— Вода — простенвам. — Вода. Моля ви.

Арабите са безразлични. Нито един не си вдига пръста, за да ми донесе вода.

Кашлям. Езикът ми залепва за небцето.

— Моля ви, жаден съм!

— Тихо!

— Вода, моля ви!

— Млъкни!

6.

Пъшкам.

Намирам се на борда на кораб, който се носи по вълните. Нагоре-надолу, нагоре-надолу… Морето е една безкрайна, гигантска вълна. Морето е едно мазно, влажно одеяло, което смърди на мокра вълна. Морето ме покрива, дави, пълни. В устата си усещам вкус на гранясала сланина. Нагоре-надолу, нагоре-надолу… Болката и гаденето се преплитат. Безкрайното клатене ме кара да се потя и обръща стомаха ми. Краищата на костите ми се търкат един в друг. Корабът се олюлява. Някой лепи нещо на крака ми; реже, боде, кълца, гори с остра изгаряща болка, която след време е заменена от тъпа, плътна болка. Кракът ми пулсира, разширява се. Нервните ми окончания са обвити в пламъци. Пулсът ми е рязък и гневен. Стомахът ми се гърчи като животно в предсмъртна агония. Нагоре-надолу, нагоре-надолу…

Един от арабите говори по мобилния си телефон. Представям си, че говори с Хасан. Радвам се, че той не е тук. Нямаше да сложи меки възглавници под крака ми. Точно обратното — щеше да обхване счупването с огромните си космати лапи и щеше да стисне.

Повръщам.

Арабинът затваря. Казва нещо на другия мъж. Поглеждат към мен. Мобилният телефон иззвънява отново. Този път отговаря другият мъж. Той е превъзбуден. Въпросите и оплакванията на първия арабин са заменени от неговите кратки, гневни изблици. Опитвам се да мисля. Не разбирам нито думичка.

След това започва да звъни стационарният телефон. Решавам, че е полицията. Този път не вдигат.

7.

Кракът ми се е издул като балон. Подутината се притиска в плата на панталоните ми. Всяка клетка, всяко мускулно влакно, всяка кост в тялото ми пулсира. Жаден съм. Потя се. Тресе ме.

Мисля си: Господ да ми е на помощ, каква агония, каква невероятна болка, каква шибана, смотана, проклета болка.

Тъмнина.

Светлина.

Тъмнина.

В полусъзнание съм и единственото нещо, което има някакво значение, е болката.

Колко време е изминало? Нямам представа, не мога да определя: секундите, минутите и часовете се преплитат в една безсмислена мрежа.

Унасям се и някой изсмуква целия кислород от стаята. Аз съм астронавт, носещ се в открития космос и кислородът ми е свършил. Гърча се от болка, а кабелът се изплъзва от ръцете ми и започвам да се отдалечавам от космическия кораб.

После: нищо.

8.

Свестявам се с чувството, че ме притиска огромна тежест. Отварям очи. Опитвам се да си поема въздух. Носът и устата ми са пълни с фин пясък и хоросан. Белите ми дробове са стегнати в стоманено менгеме. Езикът е залепнал за небцето ми.

Повдига ми се. Опитвам се да повърна, но от устата ми не излиза нищо. Нищо, освен сухи, нечленоразделни звуци, които сякаш излизат от гърлото на умиращ войник.

— Вода — простенвам, — вода, вода, вода.

Но те или не ме разбират, или не ги е грижа.

Устата ми е широко отворена. По-лесно ми е да дишам така.

Тъмнина. Светлина. Тъмнина…

9.

Звук разкъсва мрака.

Гласове.

Отварям очи.

Арабинът говори по мобилния си телефон. Крещи.

Гневен.

В капан.

10.

Обвили са бяла кърпа около счупването.

И са я пристегнали със закачалка за дрехи.

Замаян съм. За момент ми се струва, че кърпата е просмукана с кръв. Отворена рана. Поглеждам пак. Отново е бяла. Няма никаква кръв.

Трябва да съм си я представил, мисля си аз с облекчение и отново губя съзнание.

11.

— Той умира — крещи арабинът.

Отварям очи.

Арабинът отново говори по телефона. Гледа към мен.

Той умира?

Думите му, казани на арабски, отекват в празната ми глава. Не разбирам какво казва. Не говоря арабски. Той умира? Сигурно съм сънувал.

Не можеш да умреш от счупен крак, нали?

Вода.

Вода, моля ви.

Моля ви.

Вода.

Но не ми дават нищо.

12.

Отвън проникват звуци, сякаш от друга реалност.

Ботуши, думкащи върху калдъръм.

Вой на сирени.

Ръмжащи полицейски кучета.

Кратки, резки заповеди.

Вода. Моля ви.

Млъкни! Просто млъкни!

Интермедия

Разказът на Бард

(II)

„Казвам ви, че тъй на небесата повече радост ще има за един каещ се грешник, нежели за деветдесет и девет праведници, които нямат нужда от покаяние.“

Евангелие на Лука, 15:7

„А в упорството си и непокаяното си сърце трупаш на себе си гняв за деня на гнева, когато ще се открие праведната съдба от Бога.“

Римляни, 2:5

„Когато западният вятър духаше най-силно, той изгасяше свещта на паянтовото писалище, което му бяха дали монасите. Един от краката на писалището бе по-къс от останалите. Или пък другите три бяха по-дълги — той не можеше да реши кое от двете. Преди няколко седмици бе сложил парче дърво под късия крак, но монасите го бяха махнали, сигурно когато са чистили пода. Старецът седеше на бюрото, подпрял брадичката си с ръка. Очите му бяха полузатворени. От мястото, където седеше, чуваше песнопението от катедралата в Руен. Гласът на свещеника се издигаше и спускаше…“

Откъс от Разказа на Бард

Гласът на свещеника се издигаше и спускаше като океанските вълни и като полята с царевица на летния норвежки бриз. Ехото вибрираше във въздуха под сводестия таван. Слънцето блестеше през прозореца, образувайки горещи, коси колони от светлина. Свещениците притихнаха. Някой се изкашля. След това, някъде от далечния край на църквата, запяха хористите. Нежната красота на тяхната песен бе сладострастна. Нито един от нас не разбираше думите, но въпреки това разбирахме песента. Не мога да обясня по-добре. Вдишвах непознатата миризма на тамян, едновременно сладка и горчива. Изведнъж високият глас на младо момче изпълни църквата и докосна нещо дълбоко в мен. Спомних си момчето, чиято глава бях отсякъл с един удар, спомних си кръвта, която шурна като фонтан. Мъжете около мен се бяха разсмели. Но тук, в църквата на Руен, ми бе трудно отново да изпитам гордост от това, което бях направил.

Крал Олав седеше на твърдата дървена пейка и мълчеше, скрил лицето си в ръце. Предишната вечер той бе споделил с мен, че му липсва майка му Аста. Бяха изминали много години от последния път, когато я бе видял. Дали тя бе още жива? Дали бе родила още деца? Олав бе още момче, когато я бе прегърнал за сбогом и бе заминал на първата си експедиция. Сега бе зрял мъж. Крал. На връщане от църквата Олав бе мълчалив и замислен. Няколко пъти се опитах да започна разговор, но той ми отговаряше кратко и без интерес. Оттегли се в покоите си, без да ми продума. След като го изпратих с поглед, поех към библиотеката на херцога. Баща ми ме бе научил да чета и пиша руни, а повечето пергаменти в библиотеката на херцога бяха изписани на старонорвежки. Винаги съм обичал да слушам песни и да чета текстове.

Както винаги, египтянинът Асим бе в библиотеката. Наричахме го Мъдрецът. Той ме изпълваше с безпокойство. Въпреки че се бях сражавал с много мъже, по-едри и по-силни от него, аз знаех, че малкият египтянин бе десет пъти по-опасен от всеки един от тях. Той имаше мъдростта на много богове и способностите на магьосник. Това бях разбрал по време на пътуването ни на борда на „Морски орел“.

Асим погледна към мен. Седеше зад едно писалище с перо в ръка. Пред него имаше свитък от материала, който наричат папирус, както и нов, блестящо бял пергамент, върху който той пишеше.

— Беше на църква? — попита ме той.

Дрехите ми още миришеха на тамян. За краткото време, през което той бе наш затворник, Асим бе научил езика ни. На кораба бе прекарал много време в компанията на кормчиите и се бе образовал по навигация и корабоплаване. Познаваше всички звезди в небето и веднъж ми бе посочил leidarstjarna, северната звезда, която на неговия език имаше друго име.

— Църквата е красив храм — каза Асим.

— Какво пишеш? — попитах го аз и кимнах към свитъка.

Асим ми махна да се приближа. Поколебах се, преди да седна на стола до него.

Той рече:

— Твоят крал ми разреши да препиша текста, който бе погребан заедно със Свещения.

— Наистина ли разбираш тези странни, древни символи? — попитах го аз.

Асим се засмя.

— Знам много езици — отвърна той. — Когато бях на пет години, говорех не само майчиния си език, но и иврит и арамейски. По-късно научих гръцки и латински и още много други езици. А сега изучавам твоя език! Млади човече — Асим сложи ръка на рамото ми, — без език човек е нищо. С език, светът е негов.

Мумията и ковчегът бяха положени в един параклис близо до Руен. Десетима слуги на Олав охраняваха параклиса ден и нощ. Много викинги бяха отплавали за вкъщи, корабите им бяха натоварени със съкровища. Други останаха в Руен с краля. Всяка сутрин Асим изминаваше пеша разстоянието от двореца на херцога до параклиса, за да се увери, че всичко е наред. Съкровищата от гробницата все още бяха в трюма на нашия кораб в пристанището, опаковани и добре охранявани. Но дори най-алчният и глупав крадец в Нормандия не би посмял да открадне нещо от нас — дори ако знаеше за съкровищата, които бяха скрити в корабите ни. Кралят бе потаен. Реликвата притежаваше толкова огромна свещена сила, че никой не биваше да узнава за нашето нападение и за това, което бяхме взели. Олав забрани да бъдат съчинявани песни за приключенията ни в Египет. Аз напомних на краля, че езиците на хората ни нямаше как да не се развържат по кръчмите и в компанията на жени, но Олав не се безпокоеше.

— Мъжете винаги ще се хвалят — каза той. — Никой няма да повярва на един моряк. Но стиховете и сагите имат голяма сила. Те живеят вечно. Никой не бива да узнава къде сме били и какво сме откраднали.

Така и стана.

Минаха седмици. Кралят прекарваше дълги часове в компанията на херцог Ричард. Херцогът бе покръстен и боготвореше Белия Христос. Олав също започна да се прекланя пред този нов бог. Времената бяха тежки за тези от нас, които бяха приближени на крал Олав. Гордият викинг в него бе принуден да отстъпи. Този Олав, когото познавахме от бойното поле, напразно се опитваше да се освободи от затвора си. Кралят водеше дълги разговори с херцога и с архиепископа, както и с монасите от манастирите и семинариите. Разговаряха за всемогъщия Бог и неговия син Исус Христос, за християнската справедливост и за свещената книга, която наричаха Библия. Тогава в мен се събуди интерес към стиховете и песните. Докато херцогът спасяваше душата на Олав, аз бях вдъхновен от Асим и изкуството на разказвачите. Олав бе толкова погълнат от вярата си, че Белият Христос бе засенчил в сърцето му любовта към неговия верен оръженосец и приятел.

Крал Олав бе покръстен в името на Белия Христос. Покръсти го Робърт, епископ и брат на херцог Ричард. Двамата с Асим гледахме церемонията от първата пейка. Олав искаше и аз да се покръстя, но се поколебах и му казах, че не съм готов.

В деня на нашето заминаване от Руен крал Олав и херцог Ричард стояха дълго на кея, хванати за ръце, погълнати от разговор. На раздяла кралят коленичи на едно коляно и целуна ръката на херцога. Хиляди нормандци се бяха събрали на брега на Сена, за да видят как викингската флотилия отплава към морето. Морето… не можах да сдържа смеха си, когато видях нещастното, сбръчкано от морска болест лице на Асим.

— Това не е нищо — казах му аз. — Това е просто един бриз, който опъва платната, мързелували толкова дълго. Ако смяташ, че това е ужасно, трябва да видиш норвежкото море по време на есенните бури.

Корабът се спускаше в браздите между вълните с трясък, от който дървесината пращеше. Пръските се издигаха високо в небето, след което се изсипваха върху ни, леденостудени. Солената вода заливаше драконовата глава на носа. Мъжете надаваха радостни възгласи. Отново се усмихнах. Мъжете се радваха отново да бъдат в морето! Дългите безрадостни месеци, прекарани в Руен, бяха обтегнали не само моите нерви. Тук, сред високите вълни и силния вятър, ние отново се почувствахме живи.

В Англия се съюзихме с крал Етълред и Торкел Високия. Крал Суейн бе завладял английска земя с датската си армия, а крал Етълред бе заклал много датчани, установили се там. Прекарахме две лета, воювайки в Англия, преди Олав да продаде един малък дял от своето богатство, за да възнагради щедро мъжете си. После ги пусна в отпуск. Някои се установиха в Англия като богати мъже. Други отплаваха към Норвегия на своите викингски кораби. Двеста-триста от най-верните воини на краля останаха с него. Олав продаде „Морски орел“, купи два търговски кораба и през есента отплавахме на север. Двата търговски кораба бяха натоварени със злато, сребро, скъпоценни камъни и съкровищата от Египет. След една свирепа буря, бушувала един ден и една нощ, двамата с Олав отново стояхме рамо до рамо на носа на нашия кораб, но този път гледахме на север. Корабите бавно разсичаха бурното море. Бяха по-къси, по-широки и по-тежки от викингските. Скоро щяхме да видим Норвегия на хоризонта. Трудно ни беше да повярваме. Не я бяхме виждали от толкова много години.

Олав бе убедил четирима свещеници да дойдат с нас в Норвегия, за да подкрепят неговата мисия да покръсти страната: Гримкел, Сигурд, Рудолф и Бернард. Сега четиримата дойдоха да говорят с краля.

— Кралю — започна Гримкел, покланяйки се ниско и поглеждайки към мен.

Минаха няколко секунди, преди Олав да разбере жеста му. След това той каза:

— Гримкел, Бард е мой довереник. Каквото искаш да кажеш на мен, можеш да кажеш и на него.

— Както желае Негово Величество — отвърна свещеникът и след това каза, че с Асим са разговаряли на език, наречен латински.

— Той е велик жрец в своята земя — рече Гримкел.

Олав му отвърна, че знае това.

— Според Асим мумията е спящ бог.

— Идол? — попита кралят, изпълнен със страх от това да не наруши някоя от десетте заповеди, на които го бе научил херцог Ричард.

Гримкел вдигна ръка.

— Точно обратното, Ваше Величество — каза той. — Асим ни каза, че сектата е пазила мумията два и половина века. Според нас той не знае на кого е тази мумия.

— А вие знаете ли? — попита го кралят.

— Ваше Величество, ние знаем.

Вятърът улови дългата руса грива на краля и я развя като знаме.

— Добре тогава, чия е мумията? — попита крал Олав…

„Той бе приятел на сенките. Скрит в хладните сенки на късното лято, той се обвиваше във вълнената си пелерина, ставайки невидим за монасите, които бързаха да свършат своите задължения. Той седеше без да помръдва дълго, дълго време, скрит в сенките, връщайки се назад във времето в ума си, в годините на своята младост, преди толкова много лета; тези безгрижни години, прекарани в компанията на краля, когато смъртта бе обещание, но още не заплаха. Когато пътешествието на слънцето по небето го прогонваше от сенчестото му убежище, той или търсеше ново такова, или се връщаше в килията си, където се навеждаше над ръкописа на писалището и слушаше как вълните се разбиват в скалистия бряг.“

Трета част

Пътуване до Винланд

„Твърде близо до носа, рече селянинът, когато го удариха в окото.“

Снори

„Когато умра, погребете ме в гроба, където е погребан човекът на Господ; положете костите ми до неговите кости.“

Книга на царете, 13:31

„За него е построен златният храм, за него, чието сърце не познаваше страха.“

Скандинавски стих

Пациентът (II)

1.

Зора.

Ручейче светлина се процежда през завесите на апартамента на Луиджи.

Болката е тъпа и безконечна.

Поглеждам ръката си с премрежен поглед. Тя трепери.

Двамата араби дремят. Единият седи на стол до мен, другият лежи на дивана.

Цяла нощ говореха по телефона. На арабски по мобилните си телефони и на английски по стационарния телефон.

Арабинът на дивана започва да хърка.

Аз се унасям в сън или припадам. Трудно ми е да определя кое от двете.

2.

Експлозията е толкова мощна, че преобръща дивана.

Вълна от стъкълца облива апартамента. Диванът ме предпазва. Чувствам крака си така, сякаш някой го е извил и завързал на възел.

Полицаите нахлуват в апартамента през счупения прозорец. Трябва да са използвали стълби или въжета. Не мога да ги видя от мястото, където лежа зад дивана. Но чувам дълбоките им гласове, които крещят:

— Polizia[23]!

След това прогърмяват серия от изстрели.

Не помръдвам.

Един от арабите изкрещява нещо. Не знам какво. Но по гласа му познавам, че се предава. Полицаите се хвърлят към него. Пистолетът и главата му се удрят в пода. Полицаите крещят заповеди на италиански.

В този момент трима полицаи в командоски униформи поглеждат над ръба на преобърнатия диван. Носят каски, маски, бронебойни якета и държат автомати с монтирани върху тях фенери.

— Ostaggio![24] — изкрещява един от тях.

— Via liberate![25] — изкрещява друг.

Един от тях коленичи на земята до мен.

— Dottore![26] — изревава той. — Immediatamente![27]

Вратата на долния етаж е разтърсена от втора експлозия. Свалят решетките. Чувам стъпки по спираловидното стълбище. Апартаментът на Луиджи се изпълва с хора. Няколко полицаи. Санитари в червени якета. Двама доктори.

Докторите разговарят с мен на английски. Къде боли? Какво са ми направили? Как се казвам? Къде съм роден? След като отговарям на всичките им въпроси, те ми правят инжекция с болкоуспокояващо и с някаква интравенозна течност.

Ноктите на болката започват да се отдръпват. Лекарствата ме обвиват в еуфорично чувство на блаженство. В главата ми кънти „Je crois entendre encore“ на Бизе.

След като намират счупването и ме качват на носилката, аз виждам двамата араби.

Единият е с гръб към мен и ръцете му са в белезници.

Другият лежи мъртъв в локва от кръв.

Затрудняват се при свалянето на носилката по спираловидното стълбище. Успяват да я вдигнат над перилата. След като най-накрая стигаме приземния етаж, те пускат колелата на носилката да паднат и ме избутват през вратата на антикварния магазин и надолу по уличката, на края на която чакат всички полицейски коли и линейката. Ято гълъби отлита шумно към небето. Усещам студен вятър по лицето си. Някъде наблизо започва да бие църковна камбана.

3.

Прекарвам следващите двадесет и четири часа в болница, възстановявайки се от преживяното в приятен, упоен ступор. Докторите са сложили гипс на крака ми. За щастие, счупването не е толкова сериозно, колкото ме бе накарала да си помисля болката.

В коридора пред стаята ми стоят двама въоръжени полицаи.

Ято скучни младоци от полицията се изреждат до леглото ми да ме разпитват. Всичките изглеждат напълно еднакво. Имената им са еднакви. Задават едни и същи въпроси. Изглежда всеки един отдел на полицията и разузнаването е изпратил свой собствен детектив инспектор, който идва при мен оборудван с преводач, камера и забележителна липса на разбиране как нещо толкова скучно като стари пергаменти и документи може да накара някого да убива.

Казвам им всичко, което знам.

4.

На следващия ден идва да ме посети професор Лайлуърт. Изглежда като някой богат чичо, пристигнал в Италия от имението си в английската провинция, облечен в безупречните си палто и шапка.

Отнема ми два часа да му разкажа всичко, което се случи, след като Обществото ме изпрати в института „Шимър“. Когато споменавам колекцията „Левински“, лицето му засиява. Казва ми, че току-що е наел една прекрасна дама, която ще може да ми помогне. Лора Кошерханс е историк и учен с докторат от Йейл. Преди да бъде изкушена от офертата на Обществото да стане главен изследовател на ръкописи в централата на Обществото в Лондон, тя е била най-способният детектив по ръкописите в Библиотеката на конгреса във Вашингтон.

След като професор Лайлуърт си тръгва, аз се унасям. Спя около два часа. Събужда ме звъненето на мобилния телефон, който ми остави професорът.

Гласът на Лора Кошерханс звучи малко носов по телефона, по един типично американски начин, но в него има нещо нежно и очарователно.

— Разбира се, че ще намерим колекцията „Левински“ — казва тя след първите няколко реплики, които си разменяме.

— Но как можете да сте толкова сигурна?

— Проблемът на хората, които никога не намират това, което търсят, е, че не търсят достатъчно упорито.

Жена по моя вкус.

Лора ми казва, че много от съкровищата, скрити в частни колекции из целия свят, са неизвестни на учените и следователно съществуват много неизвестни и непознати ръкописи с огромна културна и историческа стойност.

— Как ще търсите колекция, която е изчезнала?

— Предполагам по същия начин, по който вие търсите неща. С интелект и въображение. И ако е необходимо, с подкупи — добавя тя, смеейки се.

Смехът й е прекрасен.

— Откъде ще започнете?

— Дрезден. А след това държавните архиви в Берлин.

Оставам в леглото още няколко дни, докато кракът ми почива.

Изписват ме с две патерици, за които си плащам, и с крак, опакован в гипс.

Островът на монасите

Норвегия

1.

Кълба мъгла настъпват от морето и се търкалят по назъбената земя. Трудно ми е да си представя, че някъде високо над нас грее слънце.

През въртящата се мъгла зървам квадратна каменна кула, издигаща се от развалините на абатството като гневен пръст.

Аз съм се подпрял на патериците си пред временните казарми, построени между абатството и вълнолома. Няколко седмици изминаха откакто се върнах от Италия. Счупеният ми крак е почти зараснал, а временното ми отстраняване от работа е отменено. Разследващата комисия заключи, с доста резерви и под значителен политически натиск, че моето провинение (разкопаването на гробницата в абатството „Лис“) няма да ми струва работата.

Вече две седмици работим ден и нощ върху подготовката на разкопките. Излъгахме жителите на Селя и местните строителни работници, които построиха казармите, че възстановяваме развалините на църквата „Св. Албан“.

Норвежки, шведски, датски, английски, френски, италиански и немски археолози, историци и геолози щъкат между палатките и разговарят оживено. Проектът е финансиран от Обществото и от Министерството на културата и църковните дела. По него работят близо сто експерти.

Няма ни вест, ни кост от Хасан и хората на шейха. Но, разбира се, това не означава, че не ни наблюдават. Казват, че дори движението на крилата на пеперуда може да причини ураган. И съобразно този очарователен постулат от теорията на хаоса, веднага щом научихме, благодарение на фрагмента, който Луиджи изгори, преди да го убият, че съществуват две дървени статуи, всички парчета от пъзела си дойдоха на мястото.

Ойвинд успя да намери Дидимус, близнака на свети Лаврентий, след щателно претърсване на архиви, регистри и лъскави албуми със снимки. Статуята ни бе чакала търпеливо в дървената църква в Боргунд цели 725 години. Оказа се, че статуята на Дидимус е била дарена на жителите на Боргунд от техните братя християни от Рингебу през 1280 г.

В статуята имаше процеп, застопорен с осем дървени клина под туниката и ръкавите му. В кухината вътре намерихме ковчеже, покрито с руни:

„Ейрик Пазителят скри това ковчеже в църквата Урнес

100 лета след смъртта на свети Олав.

Бард Пазителят премести ковчежето във Флесберг

150 лета след смъртта на свети Олав.

Вегард Пазителят занесе ковчежето в Лом

200 лета след смъртта на свети Олав.

Сигурд Пазителят скри ковчежето в корема на

Свети Лаврентий Дидимус и премести статуята

от дървената църква Рингебу

в дървената църква Боргунд

250 лета след смъртта на свети Олав.“

В ковчежето намерихме кодиран документ, който Ойвинд и Терйе разшифроваха с помощта на руническото колело.

„Ранвалд Пазителят написа тези свещени думи както му бе наредено от Асим пет лета след завръщането на крал Олав.

Търсете гробницата в дълбините на пещерата, където Светата дева и мъчениците се спасиха от морето и приеха милостта Господна.

Тук почиват тленните останки на Свещения

от вечност до вечност.

Трим Пазителят написа тези думи

25 лета след смъртта на свети Олав

Мъдрецът Асим

почива в мир със св. Олав

и Свещения

и го пази вовеки веков.“

Пещерата Св. Сунива.

Не пещерата Долстейн, както си мислехме.

Погребалната камера се намира в пещерата Св. Сунива на остров Селя, в графство Сон и Фиордан — епархия на Гулатинг до 1170 г.

Чувам птици, които кряскат в мъглата. Поне се надявам, че това са птици. Около мен кипи активност. Уоки-токитата бръмчат и бипкат. Десетина полицаи патрулират острова. Присъствието им ни вдъхва сигурност, в случай, че Хасан се крие зад някоя скала. След убийството на свещеника в Рингебу и събитията в Рим, случаят придоби първостепенно значение за полицията. Норвежките, исландските и италианските полицейски органи работят заедно и си сътрудничат чрез Интерпол. Ранхилд ръководи разследването от норвежка страна.

Абатството е разположено на пълния произвол на стихиите в едно обширно поле под сянката на стръмен планински склон. Някога е приличало на средновековен замък, с дебели стени и висока кула. Бенедиктинското абатство е било построено през дванадесети век, но дори преди това тук е имало малък, дървен женски манастир. Развалините на църквата са се вкопчили в планинската гръд като гнездо на орли, издигнати на петдесет метра от земята. Точно над тях е входът към пещерата, която някога е служела за параклис на Св. Михаил.

Пещерата Св. Сунива…

Св. Сунива била ирландска принцеса, която избягала от ухажор езичник към края на десети век. Той искал да завладее страната, тялото и живота й. Заедно с дузина богобоязливи мъже, жени и деца, Сунива отплавала с три лодки без рулове, платна или гребла. Морските течения и ветровете ги отвели в Селя, където се подслонили в пещерите. Езическите идолопоклонници, живеещи на сушата, гледали на новопристигналите с подозрение. Ярлът[28] Хакон изпратил въоръжени мъже на острова, защото вярвал, че там живеели воини. Сунива и нейните спътници избягали, скрили се в пещерата и се молили на Бог за спасение. Според легендата, вместо да спре атакуващите воини, Бог погребал Сунива под скално срутване. Така става понякога. През следващите десетилетия фермери и моряци често виждали странни светлини от пещерата. Когато крал Олав Тригвасон и епископ Сигурд отишли на острова на чудесата, те намерили тялото на Сунива непокътнато в пещерата й, заедно с други благоуханни кости, черепи и скелети. Няколко години по-късно крал Олав Харалдсон също посетил остров Селя, когато се върнал в Норвегия, за да покръсти своята родина.

Пещерата Св. Сунива…

Възможно ли е легендата за Св. Сунива да е била измислена, с цел да се прикрие това, че на дъното на пещерата има гробница?

2.

Мъглата се вдига около обяд.

Седя в една от палатките и изучавам последните снимки от разкопките. Пещерата е пострадала от срутвания и свличания. Изнесохме няколко тона камъни от пространството зад каменния олтар, разкривайки вертикална стена, направена от грубо издялани скали и хоросан. По средата на стената има врата с арка, запълнена с по-малки камъни.

Утре точно в единадесет часа започваме операцията по разбиването на запечатания вход.

Чувам приближаващи стъпки и оставям снимките на масата. Тя застава на прага, а светлината струи зад гърба й и я прави да изглежда като богиня, слязла при смъртните на земята с обещание за вечен живот в рая.

Но е само Астрид, която ми носи сандвич с домат и краставица.

— Развълнуван ли си? — пита ме.

Астрид е професор и един от водещите експерти по манастирски развалини в Норвегия.

Чувствам топъл гъдел отвътре.

3.

Алармата започва да врещи.

Изведнъж се оказвам напълно разбуден и изправен в леглото. Останките от странен сън изтичат от мозъка ми като пясък през пръсти. Известно време опипвам за очилата си, преди да светна лампата. Минава два и половина сутринта.

Отвън чувам викове и лай на кучета.

Обличам се бързо, грабвам патериците и излизам в нощта. Всички светлини са се включили автоматично при задействането на алармата. Всичко наоколо е потопено в гъста мъгла и ярка светлина. Въздухът е студен и влажен. Чувам вълните, разбиващи се в брега.

Докуцуквам до работната палатка. Там вече са се събрали няколко човека и разговарят разпалено с двама охранители, които разказват как намерили трети охранител да лежи в безсъзнание на стръмните, тесни каменни стъпала, водещи към пещерата.

Някой най-накрая успява да изключи алармата.

В същия момент чуваме рев на моторна лодка.

През следващия час успяваме да сглобим какво се бе случило, но това не прави нещата по-ясни.

Някой е нахлул с взлом в пещерата. Пневматичните чукове, които са оставили след себе си, доказват, че са искали да разбият вратата. Искали са да влязат в погребалната камера, скрита зад нея.

Охранителят, който изтичал да види какво става, бил нокаутиран.

Той се свестява, объркан, докато го пренасяме до казармите, където почистваме и превързваме раната на челото му. Охранителят смътно си спомня как някой го удря. Но не е видял лицето му.

На следващата сутрин откриваме, че липсват трима наши колеги.

Майкъл Рен-Лей от Департамента по археология на университета Оксфорд, Пол-Анри де Шенонко от Института по папирусология на Сорбоната и Паоло Байгенти от Римския университет са изчезнали.

Не познавам нито един от тримата особено добре. Работата, която са вършели, не е изисквала от тях да влизат в пещерата. Особено посред нощ. С пневматични чукове. Но тримата по някакъв начин бяха успели да се инфилтрират в разкопките.

Не се съмнявам, че работят за шейха.

Според местната полиция лодката, която са използвали, за да избягат, е изоставена в Селя. А от колата под наем няма следа.

Когато проверяваме в университетите, се оказва, че и тримата са назначени съвсем наскоро. А работата им е била финансирана от една и съща фондация в Абу Даби, Обединени арабски емирства.

4.

В единадесет часа започваме да разбиваме стената.

Пещерата е влажна и студена. Зъзнещи от студ и треперещи от очакване, ние се нареждаме в полукръг около мускулестите работници, които рушат стената. Отвън, под постоянния ръмеж, чакат ято журналисти и един новинарски телевизионен екип.

Стената е дебела и твърда и не ни съдейства. Но най-накрая един от камъните започва да се клати, след това още един. По-малките камъни къртим с лост, правейки отвора още по-голям. Някой насочва фенера си в мрака от другата страна.

Спомням си как, когато бях малък, разкъсвах опаковъчната хартия на коледните си подаръци с малките си, бели пръсти, докато тялото ми се тресеше от вълнение при мисълта, че именно този подарък ще бъде по-добър и по-изненадващ, отколкото всички останали, които бях получил.

Когато пропълзявам в дупката и вдигам фенера над главата си, аз най-накрая получавам своя подарък.

Астрид ми подава патериците през отвора. Тихо е. Изправям се и изтупвам праха от коленете си. Останал без дъх, поглеждам надолу — намирам се на върха на стълбище.

Нищо, абсолютно нищо не ни бе подготвило за това, което ни чакаше отвъд стената.

Пещерата

1.

В полумрака добивам известна представа за размера на гробницата. Две редици колони от гранит хвърлят сенки върху стените. Брада от мъх и корени се подава от цепнатина в скалата. Лек полъх изправя косъмчетата по ръката ми.

Вековете мрак отстъпват пред лъчите на фенерите в ръцете на хората, които пропълзяват през дупката след мен.

Камерата е пълна с египетски съкровища.

Под пластовете мръсотия, прах и паяжини лежат прекрасни антики. Ковчежета, урни, сандъци. Злато, сребро и скъпоценни камъни. Свещници. Чинии. Лампи. Стенописи. Орнаменти. Скиптри. Бижута. Диаманти. Рубини. Сапфири. Изумруди.

Статуи на египетски богове и фараони стоят в редица на пода в една от страничните стаички, сякаш чакат търпеливо някой да се поклони пред тях. Разпознавам повечето. Анубис. Тутмос. Аменхотеп. Рамзес. Хор. Акхенатен. Тот.

В екстаз съм. Сълзите напират.

Някой ме потупва по рамото. Прехапвам устната си, опирайки ръка на колоната до стълбите. Гладката повърхност е леденостудена. Толкова съм превъзбуден, че дълго време стоя неподвижно, облегнат на патериците, взрян в нищото.

Астрид пропълзява през отвора в стената зад мен.

— Господи боже! — възкликва.

Точно като мен, тя дълго стои напълно неподвижно, зяпнала с отворена уста съкровищата, лежащи в слабо осветената камера.

Около хиляда години тази погребална камера бе останала скрита зад тонове гранит, зад стената, която бе толкова дебела, сякаш бе част от самата планина.

2.

Бавно и внимателно аз оставям патериците на пода и слизам надолу по стълбите. Другите ме следват със своите фенери, лампи и възклицания.

Два плинта са издълбани в скалата по средата на петоъгълната стая.

Един от тях е празен.

Върху другия лежи мощехранителницата на Олав — ковчегът на свети Олав.

Без да продумам, аз се обръщам и поглеждам Астрид в очите. Устните й треперят.

Приближавам се до мощехранителницата с благоговение. Мисля си за всичките кодове, уловки и диверсии, благодарение на които ковчегът бе останал недокоснат от човешка ръка повече от хиляда години. Спирам. Прехвърлям лявата си патерица в дясната ръка и внимателно избърсвам дебелия слой прах.

Повдигаме външния ковчег, който е без дъно и служи като черупка на същинския, сребърен ковчег.

Сребърните дръжки на дървения ковчег са почернели от времето под пластовете прах. Сребърният ковчег е украсен със злато и скъпоценни камъни.

Формата на ковчега е точно такава, каквато я помня от рисунките по учебниците по история. Той е дълъг два метра и е висок и широк около метър. Капакът има формата на покрив; фронтоните са издължени и наподобяват драконови глави.

Дълго време стоя неподвижно и се възхищавам на мощехранителницата на Олав.

Когато почистят и реставрират ковчега, той ще бъде известен по целия свят. Негови снимки ще се появят по всички телевизии, от САЩ до Австралия, от Япония до Буркина Фасо. Ще краси заглавните страници на „Нюзуик“ и „Ел Паис“. Откриването на мощехранителницата, съдържаща останките на викингския крал светец, ще се превърне в археологическа сензация.

Още и още колеги се трупат зад нас. Всички говорят шепнешком, сякаш са в църква.

— Кивотът на завета! — възкликва някой.

— Не е! — излайвам аз. — Това е мощехранителницата на Олав!

Някой избухва в развълнуван смях.

Очите ми се преместват от мощехранителницата на празния каменен плинт до нея.

Плинтът на мумията? Но къде е ковчегът?

Докуцуквам до една от страничните стаи. Тук върху един плинт лежат два по-малки ковчега.

Името Bardr е издълбано в капака на единия ковчег. На другия е издълбано Asim.

Асим…

Правя крачка назад, поразен.

Асим египтянина… Великият жрец на култа на Амон Ра. Значи всичко е истина. Препратките на Снори. Теориите на Стюарт. Нашите налудничави догадки. Всичко, което подозирахме, но не знаехме със сигурност.

Всичко е вярно.

След няколко минути, прекарани в съзерцаване, ние вдигаме каменните капаци на ковчезите. Във всеки един от тях лежи скелет, обвит в дрипа от изгнил лен. Някой се бе опитал да балсамира и мумифицира двата трупа.

В страничната стая има още урни и гърнета, пълни със злато и скъпоценни камъни.

3.

Лампите обливат погребалната камера с мощна, студена бяла светлина.

Едва сега виждам, че стените и таванът са украсени. Под пластовете прах различавам надписи, изписани с йероглифи, руни и латински букви. Виждам избелели стенописи, изобразяващи египетски, християнски и старонорвежки богове, фигури и символи — една божествена смесица от митология, астрология и религия. Исус, разпнат на кръст с формата на анкх, вперил взор във всемогъщия Один. Мидгардският дракон[29], обвил земята, върху която е нарисуван гигантски пентаграм. Амон Ра, седнал на трон пред портите на подземното царство, където Сатаната се извисява в цялото си могъщество. Игдразил[30], световното дърво, хвърлящо сянката си върху пирамидата на Хеопс. Моисей, разделящ бурното море с помощта на меча Мимунг[31]. Фантастичните декорации представляват една приказно странна манджа от старонорвежки вярвания, християнство, юдейство и египетска митология, овкусени с щипка астрология.

Успявам да разчета някои от текстовете. В тях става дума за спящ бог, за Моисей и за свети Олав, за езика на звездите и за едно пътешествие до края на света.

4.

Повече от седмица работя в погребалната камера, всеки ден от пукването на зората до късно вечер.

Правим снимки, снимаме филми, скицираме стенописите. Измерваме пещерата. Скицираме я от различни ъгли. Каталогизираме и описваме всеки предмет, всяко гърне, всеки камък.

Посвещавам се на тази археологическа работа с удоволствие и плам, опитвайки се да забравя, че на света съществуват мъже с имената Хасан и шейх Ибраим ал Джамил Ибн Закий Ибн Абдулазис ал Филастини. Полицаи и охранители от частна фирма патрулират острова и пещерата двадесет и четири часа в денонощието.

Учени, журналисти и тв екипи от целия свят посещават гробницата. Всеки следобед позволяваме на малка група любопитни да влязат и да разгледат погребалната камера. Понеже имам навика да прекарвам дъждовни неделни следобеди в компанията на „Нешънъл Джиографик“, аз съм особено услужлив, когато се появява екип от тази американска телевизия. Ще правят шестдесетминутен документален филм за находката. CNN излъчва на живо от входа на пещерата. Италианският канал Rai е запланувал предаване със заглавието „Гробницата в пещерата“, а утре очакваме репортери от телевизия Ал Джазира.

Късно една вечер ми се обажда Ранхилд. Току-що получила доклад, че един от хората на Хасан бил арестуван по време на влизане с взлом в къщата на Тран. Главорезът бил наел къща в Рейкявик от саудитска агенция по недвижими имоти в Париж. Изпратили трима адвокати от Лондон, за да помагат на най-престижната исландска адвокатска кантора.

Опитвам се да позвъня на Тран, но никой не вдига.

5.

Пренасяме мощехранителницата на Олав от Селя до Берген с хеликоптер. Микробусът, превозващ реликвата от летище „Флесланд“ до лабораторията на университета Берген, е придружен от полицейски ескорт.

Отнема ни два дни да разглобим ковчега.

Под външната обшивка лежи украсеният със скъпоценни камъни сребърен ковчег, който синът на Олав, Магнус Олавсон, изработил за баща си. Капакът и страничните панели са инкрустирани със злато. Някои от релефите са с религиозни теми. Целият ковчег е обсипан с бижута и полирани кристали.

Изключително бавно и внимателно ние разхлабваме пантите, които придържат капака с формата на покрив върху сребърния ковчег. Четирима мъже внимателно повдигат капака. Четирите стени на ковчега също се държат на панти.

Вътре е оригиналният дървен ковчег.

Дървото е покрито с плат, който отдавна се е разложил, докато самото то все още е солидно и твърдо. Капакът на дървения ковчег е бил закован с шестдесет и шест пирона от мед.

Изваждаме ги един по един и вдигаме капака.

Тялото на свети Олав е било мумифицирано.

Мумията е частично покрита с бродиран плат. Той почива с ръце, скръстени на гърдите. В тях кралят държи златен скиптър. В единия край скиптърът е оформен като анкх, а в другия — като руническия символ на Тир. По средата на скиптъра е закована напречна летва.

Анкх, руна на Тир и кръст.

Няколко минути стоим в мълчание и гледаме останките на краля светец. Отвън вятърът се е усилил и листата на дърветата шумолят силно при всеки повей.

Връзката Левински

1.

Някой чука на вратата на кабинета ми.

Отново съм в Осло. Прекарах няколко дни в четене на доклади, изготвени от различните агенции и департаменти, работещи върху разкопките и изследването на останките.

Хвърлям раздразнен поглед към вратата, но не ставам от стола с надеждата, че този, който чука, ще помисли, че няма никого и ще си тръгне.

Пазителите са преместили египетската мумия от пещерата в Селя, страхувайки се, че ватиканските пратеници ще я намерят. След това пазителите временно скрили мумията в неизвестна дървена църква, а после я пренесли в Исландия. Там мумията била пазена от Снори, а след него от Тордур Пелтека. Но не знаем кой е поел отговорността за съхранението й, след като Тордур е бил привикан при краля на Норвегия. Защо ковчегът е бил преместен? И къде са го преместили? И защо са оставили в пещерата съкровището и мощехранителницата на Олав?

Второ почукване по вратата. Този път по-силно.

През последните няколко дни бях успял да превърна параноята си от преследване в уверено безразличие. Бях спечелил. Шейхът бе изгубил. Легионът убийци, шпиони и скрити преследвачи се бяха върнали вкъщи, начело с Хасан, разочаровани и с подвити опашки. Победени от норвежки доцент по археология. Вече няколко дни се наслаждавах на тази мисъл с безсрамно самодоволство.

— Бьорн?

Вратата се отваря.

— Аз съм.

Тран.

Прегръщам го с малко повече ентусиазъм, отколкото един доктор по философия би очаквал от един доцент.

— Опитвах се да ти се обяда — казва ми той.

— Извинявай. Изключих мобилния си телефон. Звънеше непрестанно. Какво правиш тук?

— Нося ти нещо, което може би ще ти е от полза. След това отивам в Селя, за да видя тази пещера със собствените си очи. На човек веднъж в живота му се отдава възможност да преживее нещо подобно.

Стиска голяма папка под мишницата си.

— Превод на библейския ръкопис?

Клати глава.

— Още работят върху него. Много объркващ е. Части от текста съвпадат с по-ранни версии на Библията, а други части са съвсем различни. Преводачите не са отхвърлили възможността ръкописът да е нещо като „пиратска“ версия — някой глупав монах да е добавял собствени текстове в съществуващ библейски текст.

Той отваря папката и вади уголемени снимки на ръкопис.

— Най-интересните страници снимах в реален мащаб. Страхотно качество! Вижда се дори различната плътност на мастилото при различните символи.

— Какво е това?

— Книгата „Флати“, известна също като Codex Flatoiensis. Най-дългият, най-красивият и може би най-важният исландски ръкопис. Двеста и петдесет страници, цветен, илюстриран, изписан върху най-фин велен. Текстът е бил започнат през 1387 г. от…

— Тран, защо си донесъл копие?

— Защото Codex Flatoiensis съдържа повече информация от останалите ръкописи. Тук ще откриеш повечето кралски саги, като например сагата за Олав Тригвасон и сагата за свети Олав, но също така и друга историческа информация. Освен това Codex Flatoiensis съдържа няколко версии на сагата за свети Олав. Преди историците вярваха, че версията на Снори е била най-точната, но сега разчитаме повече на Codex Flatoiensis. А аз исках да ти покажа ето това…

Тран разлиства книгата.

— Тук. Grcenlendinga Saga. Сагата на гренландците.

Той сочи ръкописа. В полето са изписани три красиви цветни символа: анкх, руна на Тир и кръст.

— Текстът в полето никога не е бил включван в някой от преписите или преводите на Codex Flatoiensis, направени по-късно. Това се отнася за повечето ръкописи. Когато изследваш оригинала, винаги намираш поне един текст, който е бил забравен или пропуснат при всички следващи преводи или преписи.

— Какво се казва в него?

— Не много. Очевидно не са искали всеки да може да го прочете и разбере. Накратко, в текста се казва, че през 1350 г. пазителите са преместили съкровището на сигурно място в Гренландия.

Не казвам нищо. „Съкровището“ сигурно означава мумията и свитъците.

Нима в Гренландия има още една погребална камера?

— В края на десети век Гренландия била колонизирана от Ерик Червения, който бил в изгнание, защото имало заповеди за арестуването му както в Норвегия, така и в Исландия. Колонията просъществувала няколкостотин години в крехка хармония с местните ескимоси, но постепенно техните отношения се влошили. Последният норвежки търговски кораб отплавал от Гренландия през 1368 г. и последният християнски свещеник умрял там десет години по-късно. Според сагата, норвежката колония изчезнала през първата половина на петнадесети век. Някои вярват, че тези, които останали, били пленени от пирати и продадени като роби. Други смятат, че отплавали към Канарските острови, където основали племе от високи, русокоси и синеоки хора. Съществува теория, че те се върнали в Исландия и Норвегия, но според други просто измрели. Има и хора, които мислят, че отплавали на запад към Винланд…

— Това би обяснило всички препратки към Гренландия, на които попаднахме досега — казвам аз.

— Тук има препратка към Черната смърт. През 1350 г. исландците били ужасени от чумата, която опустошила Норвегия и Европа. Черната смърт така и не стигнала до Исландия, но можеш да си представиш каква паника е предизвикала.

— Значи страх от чумата е накарал пазителите да избягат в Гренландия.

— Така изглежда.

— И остатъкът от съкровището все още е там?

— О, не!

Тран изважда няколко стари снимки.

— Това е страница от исландската книга „Skaholtsbok“ от петнадесети век. Тук в полето е добавен текст, според който съкровището е било пазено от норвежките заселници в Гренландия в продължение на сто години, или с други думи до 1450 г., когато повечето заселници били заклани. Археологически находки, намерени на мястото на клането, като например скелети и оръжия, ни карат да заключим, че нападателите били южноевропейци. Може би са били наемници на Ватикана. Но виж това…

Той посочва един абзац.

— Тук пише, че една група заселници избягали и отплавали за страната отвъд хоризонта, което е интересен израз. Той се появява в няколко други текста от същия период. В тях е използван като описание на Винланд, новата странна земя на запад.

— През 1450 г.?

— Петдесет години преди Колумб случайно да попадне на Карибските острови.

— Във Ватикана намерих текст за сражение в Гренландия през 1450 г. Доколкото си спомням, в него се казваше, че някои от варварите успели да избягат — това може би са били норвежки и исландски пазители. И петдесет години по-късно братът на Христофор Колумб получил писмо от неизвестни хора на остров Еспаньола, което трябвало да върне в Европа. Пазителите.

— Имаш ли писмото?

— Търсим го.

— През този период водите около Норвегия, Шотландия, Исландия и Гренландия били посетени от няколко южноевропейски експедиции. Освен това хората на папата познавали тези води много добре след експедициите през шестдесетте години на четиринадесети век. Самият Христофор Колумб е идвал в тази част на света, но това било около сто години по-късно и той бил обикновен моряк. Може би тук му е дошла идеята да отплава за страната на запад.

— Значи мумията е била пренесена от Исландия до Гренландия, а сто години по-късно е била пренесена от Гренландия до норвежка колония във Винланд.

— Така изглежда, да.

2.

В два следобед имам час при докторката, за да ми свалят гипса. Без него чувствам крака си лек като перце. Но ме е страх някой да не го удари и счупи пак. Страхувам се от болката. Докторката ми казва, че съм женчо. Не знам дали се шегува или говори сериозно.

Този следобед ми се обажда Лора, изследователката от Обществото, издирваща изгубената колекция на Максимилиан фон Левински. По гласа й познавам колко е развълнувана.

— Обаждам се от Берлин. От националния архив!

— Какво сте открили?

— Мисля, че най-накрая успях да проследя колекцията!

— Уау! В Берлин?

— Не, не. Но тук открих следата. Вече бях в Бон, Щутгарт, Париж, Варшава…

— Разкажете ми всичко!

— Любовта на Максимилиан фон Левински към колекцията му трябва да е била много голяма, защото той се е страхувал да поема каквито и да било рискове с нея. Бил е висш офицер във Вермахта и несъмнено е знаел, че идва война. Така че се замислих — ако аз бях Максимилиан фон Левински, какво щях да направя? Какво щеше да направиш ти, Бьорн?

— Щях да се опитам да намеря сигурно скривалище за колекцията.

— И къде, според теб, е било най-сигурното скривалище през тридесетте години?

— Ами… в страна, която според Левински е нямало да бъде замесена във войната?

— И това означава…

— Има много такива страни…

— Но в този контекст една от тях ми се струва много по-вероятна, отколкото останалите.

— САЩ?

— Династията Левински вече имала свой представител в САЩ, в лицето на Уве, братът на Максимилиан, който емигрирал в САЩ през 1924 г. Установил се в Чикаго, където станал директор на промишлената компания на династията, „Левински Стийл Корпорейшън“.

— Открихте ли някаква връзка?

— И още как. В нацистка Германия всичко е било държано под строг контрол. Дори хора като Левински, които са принадлежали към най-висшите прослойки на обществото, е трябвало да попълнят купища бумащина, за да изпратят нещо извън Германия. Точно така открих препратка към неговата колекция. Прекарах последните няколко дни в Das Bundesarchiv, националния архив на Германия. В митническите архиви от 1935 г., които по ирония на съдбата са напълно запазени, защото дълго преди войната били преместени в бомбоубежище, намерих препратка към документи за износ. Те се отнасят за колекция от книги, притежавана от Максимилиан фон Левински и изпратена извън Германия през 1935 г. заедно с колекцията му от картини и други предмети на изкуството. Изпратена до Чикаго!

— На неговия брат?

— Точно така. Максимилиан изпратил колекцията си от предмети на изкуството и книги на брат си Уве. В митническия документ не се споменават писма или ръкописи, но според мен Максимилиан е скрил колекцията някъде в огромната си библиотека.

— Без някой да открие това?

— Не е толкова невероятно. Няколко хиляди документи не заемат толкова много място. Особено когато са скрити в няколко десетки хиляди красиво подвързани книги, заковани в дебели дървени сандъци, пълни с вестници и стърготини.

— Значи колекцията още съществува?

— Не само съществува, но и открих къде е в момента. И няма да повярваш!

— Къде?

— Точно под носовете ни.

— Къде?

— Максимилиан умрял по време на войната. Но изглежда брат му Уве не споделял неговия интерес към книгите и предметите на изкуството. Повече от шестдесет години уникалната колекция на Максимилиан фон Левински била в къщата на Уве, все още в същите сандъци, в които била изпратена. Те не били отваряни! Дори след като Максимилиан умрял, Уве не ги отворил. Просто ги преместил на тавана. Уве умрял през 1962 г., а синът му Албърт загинал в самолетна катастрофа година по-късно. Той нямал деца. Така че неговите наследници, един легион племенници и братовчеди, дарили цялата колекция от книги и предмети на изкуството на… седнал ли си? Библиотеката на Конгреса!

Когато връщам слушалката на вилката й, чувам две изщраквания.

След това чувам гласа на Лора:

— … стари книги и дарил…

След това чувам сигнала за свободно.

Ловът

САЩ

1.

Когато кацам в Америка, вече е нощ.

Вашингтон е потънал в безкрайно море от светлина. Улици и сгради блещукат и просветват. От прозореца на самолета виждам червените и бели ивици от милионите фарове на коли, които отмират като падащи звезди.

Лора Кошерханс ме чака в салона за пристигащи. Нямах представа, че е толкова сладка. А пък тя очевидно не е била предупредена, че съм албинос. За повечето жени аз изглеждам като нещо, оставено твърде дълго във ваната. Така че първата ни среща е смущаваща и непохватна смесица от прегръдки и патерици.

Извън летището влажният мрак мирише на бензинови изпарения, слаб, топъл дъжд и деликатния, едва доловим парфюм на Лора. Стоим на опашката за таксита около десет минути, след което летим към хотела по осемлентова магистрала в река от ярки светлини.

Хотелът е като оазис в нощта.

Пиколо пренася куфарите ми от рецепцията до стая 3534. Лора е в съседната стая.

Уговаряме се да пийнем по едно в бара на хотела, след като си ударя един бърз душ и разопаковам багажа си. Когато излизам от асансьора, Лора седи и ме чака. Какво видение! В една изолирана и тъмна част от мозъка ми се появява мисълта, че тя е най-съвършената жена, която съм виждал. Облягам патериците си на бара и сядам непохватно на стола до нея. Няколко мъже ни гледат невярващо. Красавицата и звяра. Поръчвам си джин и тоник. Това е единственото питие, чието име си спомням; Лора пие нещо червено, в което има парасол. Казва ми, че утре сутринта имаме среща с една нейна приятелка в библиотеката на Конгреса.

Един от мъжете на бара не може да откъсне очи от мен. Несъмнено се чуди защо жена като Лора е в компанията на дрипав бледолик изрод като мен. Или е един от агентите на шейха, изпратен да ме наглежда.

Прочиствам гърлото си и питам Лора дали е почувствала, че някой… ами че някой я е следил, докато е издирвала колекцията на Левински.

Тя се засмива.

— Страхувам се, че животът ми не е толкова драматичен.

Смехът й гъделичка нещо дълбоко в мен.

— Не си видяла един и същи човек на няколко различни места? Никой не те е следил с очи? Или поне по-дълго, отколкото по принцип — добавям аз с усмивка.

— Не, за съжаление — кикоти се тя. — Всъщност имаше един интернет техник в националния архив в Берлин. Но не е мой тип.

Мъжът, който ни гледа, изглежда като арабин. Определено има нужда да се обръсне. Когато очите му срещат моите за четвърти път, той допива питието си и си тръгва.

Не след дълго двамата с Лора изчерпваме темите за разговор. Взимаме асансьора до третия етаж. Докато крачим по коридора, аз си играя с мисълта, че сме любовници на път да прекарат дълга нощ в леглото.

Точно по средата между стая 3532 и стая 3534 Лора ми казва лека нощ и ме прегръща.

Няколко минути стоя неподвижно, загледан през прозореца на стаята си. След това се мушвам между хладните, твърди чаршафи. Чувствам се като писмо, пъхнато в плик, който е твърде малък за него.

Трябват ми няколко часа, за да заспя.

2.

Докато е била служител в библиотеката на Конгреса, Лора е работила в отдела „Редки книги и специални колекции“. Едно от нейните задължения е било да участва в проекта по допълване, каталогизиране и описване на историческо-културната колекция „Кислак“, съдържаща повече от четири хиляди редки книги, карти, документи, писма, картини и предмети на изкуството от американската история.

В някои страни обикновените хора нямат достъп до историческите колекции. В Америка е точно обратното. Библиотеката на Конгреса разполага с цели двадесет и две читални за научни изследователи, студенти и просто любопитни граждани.

Лора ми помага да се регистрирам и да премина благополучно през охраната на сградата „Джеймс Мадисън“ — няколко изпълнени с напрежение секунди охранителите се чудят дали патериците ми могат да бъдат превърнати в смъртоносни оръжия.

След това двамата с Лора тръгваме по един подземен тунел, който ни извежда в сградата „Томас Джеферсън“ и читалнята, копие на Залата на независимостта във Филаделфия, където е подписана Декларацията за независимост на САЩ.

По пътя срещаме поне една дузина бивши колеги на Лора. Те се поздравяват щастливо, прегръщат се и си разменят комплименти. Някои поглеждат любопитно към мен, чудейки се кой съм. Лора ме представя като един от водещите европейски археолози. Лично аз се чувствам повече като нещо, избягало от цирка.

Свикнал съм хората да ме зяпат. Кожата ми, косата ми, всичко е бяло. Когато бях малък, децата ме наричаха Isbjorn, което е норвежката дума за бяла мечка. Възрастните са по-внимателни. Но в погледите им виждам всичко, което си мислят за мен.

Обикновено, за да изнесеш книги или ръкописи от библиотеката, трябва да попълниш няколко молби и формуляри. Но колекцията „Левински“ е толкова нова, че още не е каталогизирана. Така че Лора ни е уговорила среща с куратора, Миранда Картрайт.

Миранда е висока, закръглена и с огненочервена коса. Тя е от онези жени, които винаги са мили, внимателни и чистосърдечни, но в същото време притежават прекрасно чувство за хумор.

Точно като мен тя е свикнала хората да я зяпат.

Свикнала е с мълчанието и с неизпълнените обещания. Свикнала е да я пренебрегват и забравят, свикнала е да стои отстрани, докато другите деца се смеят и си играят весело и щастливо. Казват, че тези неща се преодоляват с възрастта. Но, разбира се, това не е така. Миранда не е споделяла с никого, че всяка нощ заспива обляна в сълзи. С никого не е споделяла колко често е седяла гола във ваната, стискайки бръснарско ножче, готова да се избави от мъката с един бърз разрез. В нея аз виждам себе си. Тя е точно като мен. Крие омразата, която чувства към себе си, под дебел слой духовитост. Разбира се, освен това е изключително наблюдателна. Чувствителните хора могат почти да четат мисли. Така че когато стиска ръката ми, усмивката й е различна, пълна с топлина и истинска емпатия. С едва доловимо кимване тя ми показва, че споделя болезненото ми детство и ниското ми самочувствие.

— Добре дошли във Вашингтон — казва тя с усмивка, чиято дълбочина разбирам единствено аз.

Миранда ни обяснява, че библиотеката получила колекцията „Левински“ в началото на миналото лято, но нейното каталогизиране и описване е започнало едва след Великден. Колекцията съдържа голям брой оригинални произведения от периода петнадесети-осемнадесети век, но също така и ръкописи, писма и книги от Средновековието.

Питам Миранда дали е запозната с писмо от началото на шестнадесети век, което Бартоломей Колумб донесъл в Европа от Карибите.

— Някъде в писмото най-вероятно има изписани три символа: анкх, руна на Тир и кръст. Освен това текстът е неразбираем, защото е кодиран.

— Колко интересно! — възкликва Миранда. — Но за съжаление, не. Опасявам се, че за подобни неща тук можем само да си мечтаем.

3.

Отваряме дървените сандъци, съдържащи открадната колекция на Максимилиан фон Левински; книгите са подредени много внимателно, покрити са със стърготини и смачкани на топка страници от вестници, в които пише, че Германия се подготвя за бляскавото си бъдеще.

Разлистваме дебели, тежки книги, които миришат на прах и забравени идеи.

Преглеждаме фолианти и подвързани с кожа книги с екзотични имена и дати, изписани на библиографските им карета.

Изследваме крехки протоколи и палеографии, творби от зората на печатарството — книги с проповеди, каталози, карти, писма и енциклопедии.

Но не намираме писмото от пазителите.

След като приключваме работата си в библиотеката на Конгреса, Лора си хваща такси и се връща в хотела, а Миранда се прибира вкъщи.

Аз, от друга страна, получавам призовка от ФБР.

Това бе уредено от Ранхилд. Когато й се обадих от летище „Гардермоен“ и й казах, че заминавам за САЩ, тя настоя да потърся защитата на американската полиция.

Когато бях малък, често седях сам вкъщи и играех шах със себе си, докато другите деца играеха навън. Понякога успявах да убедя някой друг отшелник да играе шах с мен, някое друго самотно момче, отхвърлено от групата. Винаги печелех и затова след време спрях да ги каня. Или може би затова те спряха да идват. Шахът изисква способността да мислиш няколко хода напред, въпреки че не знаеш как твоят опонент ще реагира. Всеки играч на шах знае, че несигурният опонент бързо губи своята концентрация.

Агентът на ФБР, който ме разпитва, е скептично настроен и стресиран. Носи купчина факсове от Интерпол. Чете за трите убийства. За драмата със заложници в Рим. От време на време ме поглежда с раздразнение, сякаш не може да проумее от къде на къде един късоглед албинос от Норвегия се е превърнал в негов проблем.

Гледам го, когато той не ме гледа. Всеки път, когато преглъща, адамовата му ябълка подскача от яката до брадичката му.

Най-накрая казвам вълшебните думички:

— Най-вероятно са ислямски терористи.

Бързият подскок на адамовата му ябълка ми казва, че съм уцелил в десетката. Той набира думите ми в компютъра си. Те ще чакат там като бомба със закъснител.

Агентът на ФБР с неохота ми дава аларма, състояща се от GPS предавател и паникбутон. Обяснява ми как работи, но говори толкова бързо, че не успявам да разбера дали алармата уведомява ФБР, шерифството или вашингтонската полиция. Но съм убеден, че когато натисна бутона, някой ще дойде много бързо.

Тази вечер с Лора отиваме да вечеряме в един от най-модерните вегетариански ресторанти във Вашингтон. Сервитьорът очевидно се упражнява за роля на статуя от гранит. Лора е поразена от идеята за зеленчуци, преструващи се на месо. Казва, че имат забавен вкус. Аз избирам ястие от аспержи, които не се преструват на нищо друго, освен на варени аспержи. Пием калифорнийско вино и скъпа минерална вода.

През прозореца виждам черна кола със затъмнени прозорци, паркирана от другата страна на улицата. Не мога да се отърва от мисълта, че в нея седи някой и ни наблюдава през бинокъл. Може би дори ни снима с дигитален фотоапарат. Така че се усмихвам и му махам. Лора ме пита с кого флиртувам.

— Със собственото си отражение — отвръщам аз.

Един час по-късно, когато излизаме от ресторанта, колата все още е там.

Вървим по тротоара, който гъмжи от минувачи. Лора ме е хванала под ръка. Изпили сме толкова вино, че тя започва да ми разказва за последния си приятел. Казвал се Роби. Но не бил готов за брак. Раздялата с него била една от причините тя да приеме работата в Обществото и да се премести в Лондон.

От време на време поглеждам назад през рамо, за да видя дали колата ни следва.

Не.

Не са толкова глупави.

4.

На следващия ден възобновяваме усилията си да намерим писмото.

В една колекция от подредени по азбучен ред текстове за арестуването на Христофор Колумб попадам на няколко документа, свързани с норвежки заселници в Северна Америка. Най-важният текст разказва за Хелге и Ан Стин Ингстад, които открили викингски къщи в Ланс о Медоус, Нюфаундленд.

Чета десетки текстове за предизвикващи спорове рунически камъни, за каменни кули, донякъде наподобяващи старонорвежките кръгли църкви и за откриването на монета от времето на Олав Куре близо до индианско селище в Норумбега, Норвегия. В началото на шестнадесети век, картографите Абрахам Ортелий и Жерар Меркатор доказали, че името Норумбега идва от викингските колонии там. Когато Джовани да Верзано изследвал и картографирал източното крайбрежие на континента от Флорида до Нюфаундленд, той писал за Норманвия или казано с други думи „норвежка земя“, която се намирала горе-долу на мястото, където е днешен Ню Йорк.

Дълго преди Колумб да се отправи към Карибите, норвежки заселници са живеели в южните части на американското източно крайбрежие.

Лора и Миранда работят по-бавно от мен. Докато аз разлиствам и изследвам книгите и ръкописите, те ги регистрират и каталогизират. Въвеждат всичката достъпна информация за тях в специална програма в компютърната мрежа на библиотеката на Конгреса.

След края на работното време на библиотеката двамата с Лора се качваме на такси и се връщаме в хотела. В устата си имам вкус на вестници. Толкова съм уморен, че дори ме мързи да кажа на Лора, че според мен ни следят. Тя ще ми се изсмее. Не виждам никого, когато се обръщам. Но те са твърде добри за това. И знам, че са там.

5.

Намираме писмото на третия ден.

Пергаментът е сплескан между страници 343 и 344 на испанска книга от седемнадесети век за откриването на Америка, заедно с плик, адресиран до архиепископ Ерик Валкендорф от Нидарос, кралство Норвегия.

Под трите символа анкх, руна на Тир и кръст виждам позната комбинация от руни и букви. Не се съмнявам, че са били изписани от същите пазители, закодирали надписите в дървените църкви триста и петдесет години по-рано.

Изсвирвам, за да привлека вниманието на Лора. Устата й увисва от изумление.

За момент през ума ми минава мисълта да го открадна. Все пак това писмо принадлежи към всичко, което досега бяхме открили. Но бързо пропъждам тази мисъл. Дори аз имам своите граници. Трябва ми съдържанието, а не самият пергамент.

Правя няколко снимки на пергамента и руните с дигиталния си фотоапарат, преди да махна на Миранда да дойде.

— Намерих го.

— О, господи! Пергамента?

— Кодиран е. Този документ доказва веднъж завинаги, че потомци на викингите вече са населявали американския континент, когато Колумб е пристигнал тук.

— Разбираш ли нещо от текста? — пита ме Лора.

— Абсолютно нищо.

Страните на Миранда се зачервяват от вълнение и тя бързо отнася пергамента в тънка картонена кутия.

6.

Тома Аквински казва, че страхът идва от любовта. Лично аз бих поставил страха от болката и смъртта по-високо в списъка.

Двамата с Лора излизаме от библиотеката на Конгреса и ни посреща леден порив на вятъра. Забелязвам ги през облака прах, който той вдига.

В изпечените от слънцето савани на Африка, когато лъвове нападнат газелите, те ослепяват за всичко останало около тях. Сега разбирам как се чувстват. Успявам да преброя четири фигури. Четирима мъже. Четирима мъже, които бавно, но уверено крачат към нас. Като ракети с топлинно насочване те се приближават към мишената си. От всички страни.

— Ходи по-бързо! — казвам на Лора, въпреки че едва я догонвам. Стисвам здраво патериците си. Поне имам нещо, с което да ги ударя.

Вече са на около десет-петнадесет метра от нас. Хасан не е сред тях. Но са огромни. И са араби. Облечени в скъпи костюми.

— Лора…

Тя спира и ме поглежда.

— Бягай, Лора, бягай!

Лора клати глава.

— Бьорн! За бога!

Трябва да спра, за да пъхна ръка в джоба на сакото си. Пръстите ми се обвиват около алармата.

Лора демонстративно се оглежда, за да убеди както себе си, така и мен, че си въобразявам. Казва ми, че съм гледал твърде много екшъни.

Дори не ги забелязва.

Приближават се като невидими хамелеони в своите елегантни костюми, бели ризи и вратовръзки.

Натискам паникбутона.

— Бягай! — прошепвам отново.

— Не ставай глупав.

На пет метра от нас са. Стискам още по-здраво патериците си, съзнавайки чудесно, че кухият, олекотен метал е жалко оръжие.

— Бррр, колко е студено — казва Лора и обвива палтото си плътно около себе си.

Едва когато един от мъжете застава помежду ни и ни показва скритото си оръжие, тя осъзнава, че дори параноиците могат да са прави.

Лицето й замръзва, след което се пречупва.

— Моля ви, елате с нас — казва един от мъжете с акцент, пародия на екранен злодей.

Сърцето ми бумти толкова силно, че ушите ми звънтят.

Какво ще направят, ако се развикам за помощ? Дали ще ме застрелят?

Двама от тях ме сграбчват за ръцете. Други двама хващат Лора, но по-внимателно.

На никой нормален човек, минаващ наблизо, не би му минало през ума, че вижда как отвличат двама души.

Мъжете ни повеждат надолу към булевард „Независимост“. Те са толкова добре обучени, толкова хладнокръвни, че всеки свидетел би решил, че наблюдава професионален арест. Ако изобщо забележи нещо.

Черен микробус със затъмнени стъкла спира пред нас. Вкарват ни на задната седалка. Двама от мъжете сядат отпред при шофьора, двама сядат отзад при нас.

Микробусът тръгва.

Движим се през центъра на града. Мъжете мълчат като риби.

Опитвам се да ги попитам кои са. И какво правят. Сякаш не знам. Но не получавам отговор. Дори не ми казват да замълча.

Всички замръзват, когато на един светофар до нас спира полицейска кола с включени сирени. Но когато светва зелено, тя дава газ и продължава надолу по булеварда.

Цялото ми тяло се тресе. Лора диша шумно и на пресекулки.

Шофьорът майсторски се провира между многото коли. След десетина минути микробусът рязко завива надясно и влиза в подземния паркинг на хотел.

Вкарват ни в асансьор, който ни качва на втория етаж на хотела. Шофьорът вкарва магнитна карта в ключалката. Светва зелена светлина. Влизаме.

7.

Хасан седи в едно кресло и ни чака.

Дори когато е в седнало положение, той е огромен. И страшен.

Коленете ми треперят. Един господ знае какво ще ми причини сега, когато е уморен и нетърпелив.

Поглежда ме сякаш е моят психиатър, но съм нахлул в кабинета му в неподходящ момент.

Двама от мъжете ни обискират. Когато намират алармата, те я хвърлят на земята, без да я погледнат втори път. Мислят си, че е мобилен телефон.

След това други двама отнасят Лора до дивана. Каня се да закуцукам след тях в жалък опит да я защитя, но един от главорезите ме държи.

Лора изглежда така, сякаш всеки момент ще заплаче. Поглежда към мен с очи, изпълнени с ням ужас.

— Госпожице Кошерханс — казва Хасан. — Радвам се, че намерихте възможност да ни посетите.

Лора избухва в сълзи.

8.

Стаята е част от най-големия апартамент, в който някога съм бил. Преброявам три врати, водещи в други стаи.

Двама главорези ме сграбчват за ръцете, трети взима патериците ми.

Започват да ме влачат към една от другите стаи. Не се съпротивлявам.

В стаята ме чака Стюарт Дънхил.

Той отпраща горилите с поглед.

Тишина.

— Радвам се да те видя отново, Бьорн.

Посочва към удобен на вид диван до прозореца. Аз облягам патериците си на едно кресло и потъвам в дивана.

— Извинявай, че си тръгнах от Рим, без да се сбогувам. — Опитвам се гласът ми да звучи хладнокръвно, но всъщност звучи така, сякаш всеки момент ще се разплача. — Нямаше как да съм сигурен, че не съм в същия списък като Луиджи.

— Трябва да ми повярваш, когато ти казвам, че харесвах Луиджи.

— Но не достатъчно, за да не го убиеш.

— Не бях аз, Бьорн, не бях аз. Аз съм просто малка рибка, плуваща с акулите. Луиджи… той започна да си позволява твърде много. Стана алчен. Знаеш как е. Въртеше ни мръсни номера. Луиджи бе наясно с риска, който поемаше, предизвиквайки шейха по този начин. Игра смело и загуби. Вече бе обещал на шейха фрагмента от ръкописа, който се опита да ти продаде. Имаше и други неща. Измами шейха няколко пъти. Шейхът изгуби търпението си. След това започна да подозира, че двамата с Луиджи преговаряте за цената на Тингвелирските свитъци.

— Това е лудост.

— Ти знаеш това. Аз също го знам. Но шейхът е подозрителен по природа.

— Значи признаваш, че работиш за него?

— Шейх Ибраим…

Отговорът виси във въздуха помежду ни.

— В края на седемдесетте шейхът и Обществото бяха единствените, които ме подкрепиха. Когато всички останали ми се смееха и никой не искаше да работи с мен или да публикува изследванията ми. Бързо губех почва под краката си и шейх Ибраим ме спаси. Заедно с Обществото той ми помогна да си намеря работа в института „Шимър“.

През тънката завеса и прозореца виждам хора, работещи в сграда от другата страна на улицата.

Къде са полицаите?

— Беше ми предоставено нещо като професионално убежище — продължава Стюарт. — Археолог — алкохолик, който по случайност се натъкнал на една от най-големите мистерии в историята на археологията и в резултат на това се превърнал в посмешище за колегите си.

— Не е било случайно. Знаел си какво си търсил.

— Повечето от това, което ти казах, е вярно. Повярвай ми, Бьорн. Всъщност аз те защитих… от тях.

— Разкажи ми за него. Кой е този човек, който ме преследва?

— Шейх Ибраим… откъде да започна? За някои той е религиозен водач, за други — философ. Фанатик. Никой не го познава. От Емирствата е, където притежава богати нефтени находища. Той е невероятно богат, освен това е една изключително противоречива личност. Интересът му към древните ръкописи не се изчерпва с тяхното колекциониране или с правенето на пари от тяхната продажба. Той вярва, че евреите и християните трябва да признаят, че Мохамед е единственият истински пророк. Шейхът е един парадокс в човешка форма. Дълбоко религиозен, но в същото време мономаниак, що се отнася до властта и богатството. Притежава най-голямата частна колекция от антични предмети на изкуството в света. Библиотеката му е огромна. Той е пресметлив и прагматичен, но в същото време дарява милиони долари на най-различни каузи, от ветеринарни клиники за животни в Канада до училища в Сомалия. Той е интелигентен, образован и мъдър. Но също така безкомпромисен директор на организация, притежаваща много мултинационални компании. Шейхът няма скрупули. Няма да спре пред нищо, за да получи това, което иска. И плаща пари на хора, които не знаят що е страх.

— Убийци.

Стюарт кимва замислено.

— И хора като теб.

— И хора като мен…

— Какви книги има в своята библиотека?

— Библиотеката на шейха съдържа уникална колекция от ръкописи. Ранни преписи на Библията и Корана. Притежава едно от най-старите копия на „Песен на песните“ на Соломон. Соломон също е пророк в ислямската религия.

— Как е научил за Снори? За Сира Магнус? За мен?

— От началото на седемдесетте шейхът научава за почти всички законни и незаконни ръкописи, писма, пергаменти, карти и документи, които се появяват на пазара. Така е попаднал на копие на фрагмент от коптския превод, което Асим се опитал да изпрати на халифа на Египет, когато бил в Нормандия с херцог Ричард, но от Ватикана го конфискували и го заровили в архивите, без някой да има представа какво се казва в него.

— Различен ръкопис от този, който намерихме в Тингвелир?

— Различна версия, да. Шейхът наредил текстът да бъде преведен и след това намирането на оригинала се превърнало в нещо като мания за него. Когато чул за моето откритие в Египет, той незабавно видял връзката.

— Какъв е този оригинален ръкопис, за който говориш?

— Още ли не си проумял? Асим е преписал папирусовите ръкописи, които викингите откраднали от гробницата в Египет.

— А Тингвелирските свитъци…

— Представляват юдейска версия на същите тези текстове, заедно с нов коптски превод.

— Сира Магнус не е знаел тези неща.

— Това е така. Но по случайност е попаднал на древен документ, Кодексът на Снори, който съдържа следите, които шейхът търси вече двадесет и пет години. Кодексът включва карти и кодове, които ще заведат този, който ги разчете, до норвежките гробници и пещерата в Тингвелир, където Снори е скрил преписът на Асим.

— Сира Магнус не е знаел какво е било това, което е открил.

— Така е. И не е знаел как да интерпретира текста, рисунките и картите. Но е знаел достатъчно, за да прецени, че кодексът ще струва милиони долари на черния пазар. Точно затова Сира Магнус се свърза с нас.

— Не ти вярвам.

— Сира Магнус имаше нужда от пари. Е, може би не лично той, а църквата му. Нов орган. Нови стенописи. Сира Магнус искаше да ни продаде кодекса.

— Все още не ти вярвам.

— През годините Сира Магнус е попадал на много редки исландски ръкописи и документи, които после е продавал на шейха. Досега нито един от тях не е бил с особена историческа или финансова стойност. Но как иначе според теб един свещеник би могъл да си позволи да кара BMW 4×4?

— Не мисля, че е използвал парите за себе си — продължава Стюарт. — Въпреки че си е купил скъпа кола. Мисля, че е използвал парите главно за църквата, за изследователска работа, за паството си и за приятелите на Снорастофа. И може би го е правил, защото му се е струвало по-вълнуващо, отколкото да дарява ръкописите на института.

Мълча.

— Запознах се със Сира Магнус в края на деветдесетте — казва Стюарт. — Срещнахме се на конференция в Барселона, посветена на разпространението и значението на минускулите в средновековните ръкописи. Харесвах го…

— Ти го уби!

— Няколко месеца по-късно се свърза с мен. Беше попаднал на ръкописи, които смяташе, че ще искам да видя. Трябва да е знаел, че работя за шейха. Така започна всичко.

Той поглежда в краката си.

— Това, което доведе до смъртта на Сира, бе фактът, че той се разколеба. Осъзна, че ще премине границата, продавайки нещо толкова рядко като Кодекса на Снори. Така че се отказа. Тогава ти се е обадил. Имал е нужда от подкрепа. Бил е отчаян. Когато ти му отиде на гости в Рейкхолт, той вече се бе отказал от сделката. Беше се отказал от всичко.

— Но все пак се страхуваше от вас.

— Сира Магнус знаеше, че бяхме на път. Знаеше и какво искахме. Каза ни, че кодексът вече не е в него. Че ти си го взел, за да го занесеш в института.

— И затова го уби?

— Умря от инфаркт. Прочети доклада на патолога.

— Държал си главата му под водата!

— Това беше Хасан. В природата му е да прави подобни неща. Имаше разрешение да предложи на Сира огромна сума пари. Но той отказа. Хасан трябваше да, как да кажа, трябваше да го убеди. Хасан възприема работата си много сериозно. Но никой не е убивал Сира Магнус. Да, Хасан го принуди да ни каже къде е скрил кодекса, но не го уби. Поне не нарочно. Въпреки че Магнус умря в ръцете му.

Оставям това жалко оправдание да виси във въздуха между нас като отвратителна миризма. Стюарт се чувства неудобно. Оставям го да се пържи. След около минута питам:

— Откъде знаеше, че двамата с Тран сме в Тингвелир?

— Хасан знаеше какво правиш, докато беше в Снорастофа. Но когато се премести в хотела в Рейкявик, за известно време загубихме следите ти. Трябваше да разследваме. Знаехме, че си се свързал с професор Тран Сигурдсон, така че позвънихме в института, преструвайки се на твои колеги. Една от секретарките ни каза къде сте.

— А в Норвегия? Там ме следвахте навсякъде.

— Това не е особено трудно, ако разполагаш с достатъчно хора. Някои от хората на шейха са работили в разузнаването. Използвахме специализирана апаратура за следене. Инфрачервени камери, GPS следене, подслушване, следене на мобилния ти телефон. Единственият ни проблем бе, че ти често зарязваше телефона си и правеше неочаквани неща. Не си лесен за следене, Бьорн.

— Открихте ме в Лом. Там нямах мобилен телефон.

— Но твоят колега Ойвинд имаше.

— Тогава защо не ме открихте в Несоден?

— Знаехме, че си там. Но не успяхме да локализираме къщата. Апаратурата ни не е толкова напреднала.

— Значи наистина съм видял теб…

— Следвахме колата ти, използвайки GPS предаватели…

— Намерих ги.

— Знаехме, че ще ги потърсиш. Така че сложихме четири предавателя в ситроена. Решихме, че ще намериш най-много два от тях. А останалите два няма да намериш никога. Така успяхме да те проследим до Рингебу.

— Където убихте свещеника и подпалихте дървената църква.

Въздъхва.

— Още един нещастен случай.

— Нещастен случай! Аз бях там. Видях какво се случи, Стюарт!

— Хората на шейха понякога действат безкомпромисно. Такива неща се случват. За съжаление. Шейхът бе бесен, когато чу за това.

— Стига глупости! Убиецът си е убиец.

— Плащат им изключително щедро, за да вършат мръсната работа на шейха.

— Но никой не е открил това, което открих аз?

— Имаш уникален талант, Бьорн. Шейхът е впечатлен. Той разполага с армия от експерти, но досега никой от тях не е успял да стигне толкова далече, колкото стигна ти. Може би това се дължи на факта, че си норвежец. Може би просто мозъкът ти е устроен да регистрира неща, които никой друг не може. Но най-вече се дължи на феноменалния ти талант.

Не отговарям на този тромав опит за ласкателство.

— Когато дойде в института „Шимър“, избрахме нова тактика. Мен. Знаехме, че ще ме издириш. Все пак аз съм авторитет номер едно в света, що се отнася до викингските набези по Нил. Така че вместо да изпрати орките си в института „Шимър“, шейхът ме остави да се грижа за теб. Споделяйки с теб всичко, което знаех, аз за известно време успях да спечеля доверието ти.

— Значи шейхът не е имал хора в института?

— Имаше мен. Както и човек, който те следеше. Сложихме камера и микрофон в лампата в стаята ти. Работата на този човек бе да те наблюдава и да разбере какво знаеш. Шейхът също така плати на други експерти да изследват артефактите, като например статуята на свети Лаврентий.

— Нощта, преди да избягаме от института ти ми каза, че хората на шейха пътуват насам?

— Това беше блъф. Съжалявам. Когато се престорих, че ми се обаждат от Обществото с предупреждението, че хората на шейха идват насам, всъщност бе обаждане от рецепцията за дрехите ми, които са пристигнали от химическо чистене. Но ти напълно случайно откри статуята на свети Лаврентий в една от работилниците и след това реши да споделиш това с мен, давайки ми по този начин чудесна възможност да спечеля пълното ти доверие.

Поемам дълбоко дъх. Колко лесно може да бъде изигран един човек? Колко лесно един човек може да бъде направен на глупак? В моя случай твърде лесно. Трябваше да разбера истината за Стюарт в момента, в който се срещнахме.

— Взе ме със себе си в Египет. Показа ми гробницата. Отидохме заедно в Забравения град. В Рим. При Луиджи. Защо?

Стюарт става, след това отново сяда. Ако бях наивен, щях да си помисля, че се бори с гузната си съвест.

— Защото, Бьорн, се надявах, че ще откриеш всички неща, които аз не бях успял. Бях стигнал до задънена улица. В мен бяха всички керамични парчета, но не можех да направя гърнето. Само ти можеше да направиш това, да събереш всички парчета и да ги подредиш. Надявах се, че захранвайки те с информация, аз ще ти помогна да подредиш парчетата.

— Но през цялото време целта ви е била да получите Тингвелирските свитъци?

— Точно така.

— Какво в този ръкопис го прави толкова ценен за шейха?

— Не мога да ти кажа това.

— Институтът „Шимър“. Египет. Рим. Ти си бил този, който ме е следил през цялото време.

— Шейхът изпрати няколко мъже да ми помагат. Но през цялото време ти бе под моя закрила, Бьорн. И повярвай ми, никога не съм искал да ти се случи нещо лошо. Просто исках да взема назаем таланта ти. Това, че горилите на шейха убиха Луиджи, бе просто една грешка.

— Просто една грешка…

— Те трябваше да изчакат да напуснем Рим, преди да се заемат с Луиджи. Това ни причини куп неприятности. Осъзнахме, че губим контрол. Около теб се събираха все повече и повече охранители и полицаи. Така че започнахме да те следим отдалече. Но когато Обществото и Дирекцията за културно наследство събраха водещите експерти от целия свят да участват в разкопките на пещерата Св. Сунива, ние видяхме своя шанс да инфилтрираме проекта. Успяхме да направим така, че трима от нашите хора да бъдат избрани да участват в него. Но за съжаление те не бяха достатъчно… дискретни.

— А тук в САЩ?

— Бьорн, трябва да разбереш… ти си бил следен по-зорко от агент на ЦРУ, заподозрян в шпиониране за врага! Шейхът има хора навсякъде. Институтът „Шимър“, Обществото, Дирекцията за културно наследство. Съвсем наясно бяхме с това, че Лора работи за теб. Знаехме също така, че пазителите са пренесли мумията и текстовете от Исландия в Гренландия, а оттам във Винланд.

— А сега? Сега какво?

— Тингвелирските свитъци могат да те направят изключително богат.

— Изключително богат… — повтарям думите му с известна ирония. За мен парите са като жените. Копнея за тях единствено в мечтите си.

— Помисли си само. Ще прекараш остатъка от живота си в лукс. Вила с басейн. Спортни коли. Ваканции на френската Ривиера или на Карибите. Скъпи вина. Пържоли. Привлекателни жени.

Един нормален човек би се замислил над тази идея, но аз просто ставам още по-упорит. Стюарт си мисли, че мълчанието ми се дължи на факта, че обмислям предложението му.

— Шейхът е готов да ти плати десет милиона долара за Тингвелирските свитъци.

— Десет милиона долара — опитвам числото на вкус. — Какво прави един текст толкова невероятно ценен?

— Десет милиона долара!

— Не знам къде са.

И това дори не е лъжа, просто съвсем леко изкривяване на истината.

— Петнадесет милиона?

Клатя глава.

— Да ти кажа честно…

Агентите на ФБР не чукат. Те отнасят вратата със себе си.

С оглушителен трясък вратата на съседната стая се разцепва на парчета. Избухва димна граната. Чувам тежки стъпки. Викове.

— ФБР! Долу! Долу! Долу! ФБР!

В Рим научих как специалните части влизат в стая. Тактиката е една и съща по целия свят. Влизат, когато най-малко очакваш. Освен това влизат ужасяващо бързо, невероятно шумно и без да показват никаква милост.

— Долу! Долу! Долу!

Нито Стюарт, нито аз смеем да помръднем.

Разбиват вратата на стаята ни. Нахлуват трима въоръжени полицаи.

— ФБР! Долу! Долу! Долу!

Това не е молба. Това е обещание за внезапна и бърза смърт, ако не правим точно това, което ни казват.

Слизам от дивана и лягам на пода като нещо, което се топи на слънце.

— ФБР! — изревава пак един от полицаите. В случай че сме глухи или невероятно глупави.

Стюарт вдига ръце над главата си.

— Мисля, че е станала някаква грешка…

— Долу! Долу! Долу!

Стюарт неохотно ляга на пода, сякаш това вече наистина е под достойнството му. Поглежда ме. След това разкрачва краката си.

— Чисто! — изревава един от агентите.

Полицаите нахлуват в стаята. Някои приличат на пехотинци от интергалактически космически кораб. Други носят якета, на които с огромни жълти букви пише „ФБР“. Някои стискат картечни пистолети МР5, други пушки помпи, трети револвери. Най-накрая влизат мъжете в костюми.

— Г-н Белтьо? — пита един от агентите.

— Да, сър!

Помага ми да се изправя на крака и ми подава патериците.

— Искам да си поговоря с вас.

9.

С Лора прекарваме остатъка от деня и вечерта в компанията на агенти от ФБР.

Хасан, Стюарт и останалите членове на бандата трябва да бъдат съдени за убийство и опит за убийство на територията на три европейски държави. Но това никак не е лесно. С изключение на Стюарт всички са араби. Мюсюлмани. И всички носят оръжия, за които нямат разрешително.

— Ислямски терористи — повтарям аз, отново и отново.

Не знам каква ще бъде съдбата на Стюарт и неговите другарчета, но се съмнявам, че скоро ще видят дневна светлина.

Когато полицаите най-накрая ни освобождават, двамата с Лора излизаме в студената вашингтонска нощ. Вечеряме в японски ресторант, след което си хващаме такси за хотела.

10.

На следващия ден си купувам чисто нов мобилен телефон, регистриран на името на един от приятелите на Лора. Изпращам номера на няколко човека, на които вярвам. Терйе е един от тях.

Прекарваме следващите двадесет и четири часа в опити да разбием кода.

Изпратил съм му снимки на ръкописа. Разменяме си есемеси, опитвайки различни кодове и комбинации. Въпреки че карибското писмо е било написано няколкостотин години по-късно от кодираните текстове в дървените църкви, то е зашифровано по абсолютно същия начин.

Всяка втора дума е закодирана с комбинация от Цезар 7 и 8 и всяка трета дума е написана отзад напред.

Документът е изумителен.

В писмото си до архиепископ Валкендорф пазителите му благодарят за предишното му писмо, защото не знаели нито кой е епископът на Трондхайм, нито дали братството на пазителите още съществува в Норвегия. Те потвърждават, че епископът е отговорил с правилните символи, анкх, руна на Тир и кръст, и се извиняват, че не са се свързали с него по-рано. Причината за това бил фактът, че едва сега намерили убежище в едно село на име Санто Доминго на остров Еспаньола (който днес е разделен на две между Доминиканската република и Хаити). В това село те се запознали с европеец на име Бароломе Колон, брат на Кристобал Колон, известен също като Христофор Колумб.

Пазителите пишат още, че след клането в Гренландия, братството им избягало в страната, която се намирала западно от хоризонта. Последните петдесет години пътували все на юг заедно със Свещения. Били сигурни, че по старонорвежка традиция рано или късно ще попаднат на източен вятър, който ще ги отведе обратно в Европа.

Прекарали много години в различни норвежки колонии по източното крайбрежие и си изградили връзки с местните. Оставили рунически камъни. Много от пазителите умрели по пътя, от старост или в сражения с местните. Някои останали в колониите. Други заживели с местните. Въпреки че се родили много деца, групата на пазителите се свила до деветнадесет мъже, девет жени и осем деца.

В писмото си пазителите уведомяват архиепископа, че са решили да върнат мумията в Египет, съобразно желанието на Асим.

Двамата с Лора четем превода на писмото отново и отново. Не можем да решим откъде да продължим търсенето.

Санто Доминго е най-старият европейски град на Карибите, с население над два милиона души. Дали пътуването на пазителите е свършило там? Или са отплавали обратно към Европа? Не е ли възможно мумията все пак да се е озовала във Ватикана?

11.

Взимаме купчина книги за историята на Санто Доминго от библиотеката. И започваме да търсим.

Няколко часа по-късно се обаждам на професор Лайлуърт от Обществото за помощ. По гласа му познавам, че връзката Санто Доминго му говори нещо.

— Прочетохте ли за двореца „Миерколес“?

В мен се надига надежда. Чувал съм за легендарния дворец в Санто Доминго.

— Чувал съм, че Естебан Родригес е един доста ексцентричен мъж. Проверете го! — казва професорът.

В един справочник от 1954 г., озаглавен „Десетте най-велики дворци на света“, Лора прочита главата за двореца „Миерколес“. Той представлява ренесансова сграда с огромен двор, построена преди повече от петстотин години. Намира се в покрайнините на стария град в Санто Доминго. Според местната легенда дворецът бил построен от Христофор Колумб, което едва ли е истина, тъй като той вече е бил покойник по времето, когато е започнало строителството. Но брат му Бартоломей участвал в закупуването на земята, която тогава била в центъра на града. Днес дворецът „Миерколес“ е като оазис в центъра на един пренаселен мегаполис.

На края на главата авторът споменава рода Родригес, който притежавал двореца „Миерколес“ и ревностно защитавал миналото си. Родригес бил европейски аристократ, който придружил Бартоломей Колумб на една от неговите експедиции в новооткритите земи. Освен това авторът споменава няколко интересни теории, според които богатството на рода Родригес се дължи на загубеното съкровище на рицарите тамплиери; на това, че те били подкупени от кралица Изабела да не разкриват тайната на нейния произход; на това, че Хенри VIII финансирал строителството на двореца „Миерколес“, за да държи рода Родригес извън Европа след мистериозен скандал; и на това, че Леонардо да Винчи убедил династията Сфорца от Милано да построи двореца като част от план за установяването на аристократичен мост към Новия свят. Но истината е, че никой не знае много за историята на рода Родригес, преди те да пристигнат в Санто Доминго през шестнадесети век, да построят двореца, да се пренесат да живеят в него и да затръшнат вратите с трясък, който още отеква в историята.

„Миерколес“.

Miercoles означава сряда на испански. Думата идва от римския бог Меркурий, който в германската митология носи името Вотан (Воден, Wodinaz), а в старонорвежката — Один. Английската дума за сряда, Wednesday, идва от Wёdnes dœg, по същия начин както името на Один се появява в норвежката дума за сряда onsdag.

Дворецът „Миерколес“.

Дворецът „Сряда“.

Дворецът на Один…

Лора ми сочи черно-бяла снимка на герба на аристократичния род Родригес.

Виждам три символа, обградени от дракони, лъвове и серафими, размахващи мечове.

Анкх, руна на Тир и кръст.

Интермедия

Разказът на Бард

(III)

„Крал Олав се сражавал отчаяно. Той посякъл гореспоменатия Торгейр от Квистстад през лицето, отрязал предпазителя за носа на шлема му и разцепил главата му под очите така, че те почти изскочили.“

Снори

„Ти си от безсмъртното царство на Барбело.“

Евангелие на Юда

„Той се разтрепери от студ във влажната монашеска килия и се обви по-плътно с кожуха си. Потопи току-що подостреното перо в мастилото. След като слънцето се скри, той продължи да пише на светлината на две тънки свещи, които монасите сменяха всяка сутрин. Миризмата на горящия восък се смесваше с острата миризма на мастилото и уханието на риба, зеле или агнешко, която се носеше от кухнята. Понякога чуваше как монасите се смееха, което винаги извикваше усмивка на собствените му устни; по-късно той затваряше очи и слушаше пеенето им, докато се събираха за вечерня. Отвън морската мъгла бе изтрила очертанията на хоризонта, както и контурите на островите и планините. Докато здрачът пълзеше бавно към манастира, той си спомняше чувството, което го бе обзело на кораба, когато най-накрая видяха земя…“

Откъс от разказа на Бард

… след многото години, прекарани в чужди и странни земи, ние най-накрая видяхме бреговете на родината. Бяхме си вкъщи! Дори крал Олав бе развълнуван и щастлив. Единственият, който не се зарадва, когато бялата завеса на мъглата се вдигна и откри прекрасната гледка към планините и фиордите, бе Асим. Той стоеше мълчалив и смръщен до мощехранителницата и гледаше към брега с мрачен поглед.

След като видяхме суша, крал Олав нареди да се насочим на юг, а след това на изток покрай брега. Пуснахме котва във Викен. Оттук Кралят на морето пое към фермата, където бе отраснал и където го чакаха майка му Аста и вторият му баща.

Много се е писало за мисията на крал Олав да покръсти Норвегия. Аз, който винаги бях до него през всичките тези години, съм съгласен с много малко от това, което бе написано. Истината е, че земята, която нашият крал се опитваше да обедини, бе разединена от кланове и родове, които нямаха чувство за обща нация. Норвегия бе една бърканица от независими райони, управлявани от могъщи вождове и дребнави крале. Преди да покръсти страната, Олав трябваше да вземе властта в ръцете си. В това не му помогнаха ангели, както казват на югозапад, нито пък портите на рая бяха отворени за него, както вярват на запад. Белият Христос никога не застана рамо до рамо с крал Олав. О, не — разпространението на християнството бе резултат от големи усилия и тежка работа. И дисциплина! Олав ласкаеше дребнавите крале, вождовете и богатите фермери от вътрешните райони. Те приеха Олав за техен крал. Малко по малко той придобиваше власт и по крайбрежията, първо на юг, а после на запад до Трьонделаг. В ролята на крал на южна и средна Норвегия Олав се помири с шведския крал и се ожени за една от неговите дъщери. Каква великолепна сватба беше! Така моят господар и приятел Олав се превърна в най-могъщият крал в Норвегия. Но в страната, която той искаше да покръсти, много хора все още почитаха боговете на своите прадеди.

Крал Олав бе нетърпелив мисионер. Това стана причина много хора да се обърнат срещу него. С нежеланието си да чуят словата Божии те събудиха стария викинг в Олав. Той изравни със земята техните храмове и ферми. Уби или осакати враговете си. И всичко това в името на Христа. За да може Норвегия да бъде християнизирана, старите богове трябваше да бъдат прокудени със сила и заплахи. Посланието на Исус за прошка и милосърдие не бе прието с ентусиазъм. А аз симпатизирах на тези, които отстояваха старите вярвания и традиции.

Асим построи манастир в Селя, където събра около себе си група Пазители, които да защитават мумията и съкровището, откраднати от пустинята. Веднъж на всеки три години аз го посещавах в неговия манастир.

Всички уважаваха Асим. Той беше нещо повече от свещеник и монах. Асим бе магьосник, астролог и пророк, който чуваше словата на боговете. В своя манастир, той обучи хората на краля по астрономия и астрология, география и история. Изпращаше експедиции, които да изследват далечни и слабо заселени части на Норвегия. С помощта на измервания и астрономически наблюдения той бе събрал достатъчно информация за земята, морето, реките и планините, за да нарисува карта на Норвегия. Тази карта даде възможност на крал Олав и неговите хора да пътуват из страната по-бързо и по-сигурно.

Асим бе човек на навиците. Всяка сутрин с изгрева на слънцето той се изкатерваше по стръмнината пред пещерата и заставаше на високото, загледан в открито море. Монасите казваха, че чакал някой да дойде по море, за да го спаси.

Много от враговете на Олав се съюзиха с Кнут Велики, крал на Дания и Англия, който дойде в Норвегия начело на голяма армия — флотът му бе страховита гледка, със своите издути платна и драконови глави. Никой не се изправи срещу датския крал. Напротив. Хората бяха уморени от заплахите и нападенията на крал Олав. Християнският крал бе обидил много горди големци. От друга страна Кнут обеща на вождовете власт, богатства и свобода. Той щедро възнагради най-важните си съюзници. Дори воините на Олав го изоставиха.

Кралят изпадна в униние. Делото на живота му бе в развалини. Той бе вярвал, че покръстването на Норвегия ще бъде свещен триумф. Когато го принудиха да бяга на изток, крал Олав се почувства като куче, подвило опашка между краката си. Кралят на Норвегия! Викингът! Великият воин, който винаги бе гледал страха право в очите. Пратеникът на Господ Бог! Трябваше да бяга от крал Кнут и недоволните фермери.

Аз бях един от онези, които последваха краля на изток през великите гори. Той остави жена си и дъщеря си в двора на шведския крал Анунд и заедно с най-верните си мъже пропътува огромно разстояние, за да стигне Гардарайк на великия принц Ярослав от Новгород.

Вождовете признаха Кнут за крал на Норвегия и Хакон Ериксон за негов регент. Олав бе неутешим. Великият принц Ярослав предложи на Олав короната на България[32], но кралят отказа. Единственото му желание бе да спечели обратно своята родина, своето наследство, Норвегия.

През лятото на 1030 г. Олав научи радостната вест, че граф Хакон се бе удавил, когато корабът му потънал. Норвегия бе останала без водач! С нови сили Олав се завърна в родината си.

Горд и уверен в своя триумф, крал Олав поведе армията си от хиляда и петстотин воини през долината Вердал в Трьонделаг.

Армиите се срещнаха при Стиклестад. Олав качи воините си на един хребет, откъдето имахме прекрасна гледка към врага, който започна да пристига на групи. На север имаше тресавища, на юг — река, а една клисура пречеше на врага да ни атакува от изток. Ако искаха да ни нападнат, трябваше да се изкачат по хребета, където Олав бе събрал воините си.

Аз се изравних с коня на краля и казах унило:

— Врагът разполага с три пъти повече хора!

Даг Рингсон, приятел на краля, още не бе пристигнал със своите хиляда мъже, които ни бяха толкова нужни. Олав се усмихна безстрашно.

— Бог и провидението са на наша страна — рече той.

Не отговорих. В долината под нас воините на врага се подреждаха в редици. Разузнавачите на Олав докладваха, че те бяха поне пет хиляди: фермери, наемници, вождове и водачи, които се бяха обърнали срещу Олав. Ръката ми стисна здраво дръжката на меча. Нямах вярата и увереността на моя крал и виждах единствено армия, която числено ни превъзхождаше.

— Ти беше добър оръженосец и верен приятел, Бард — рече кралят.

Все още го виждам пред мен, с бронята и шлема, с меча и брадвата, стиснал белия си щит, украсен със златния кръст на Белия Христос.

— Благодаря ти, господарю — отвърнах.

Кралят каза:

— Помниш ли как в Карлсра ти разказах за съня си, в който мъж с огън в очите ми каза, че като се върна вкъщи, ще стана крал на Норвегия?

Отвърнах на своя крал, че помня съня.

Олав се намръщи и продължи:

— Докато спах с глава в скута на Фин Арнесон, аз сънувах стълба, която стигаше право в рая. И пред портите на рая ме чакаше същият мъж с огън в очите.

Кралят ме погледна. Казах му, че според мен този сън може да е предупреждение. Олав се засмя:

— Точно обратното, Бард — каза той. — Обещание!

Олав бе събрал своите най-силни и смели мъже, както и няколко страхливи скалди, криещи се зад дебела стена от щитове. Най-отпред Олав бе наредил бандити и луди, които не бяха обучени воини, но пък наваксваха липсата на умения със свирепост и жажда за кръв. Около Олав се бяха събрали шведските воини на крал Анунд, воините на великия княз Ярослав и армията, която бе придружавала неговия петнадесетгодишен полубрат Харалд от Опланд.

Спуснахме се надолу по хребета към чакащата армия от фермери, а въздухът се разтрепери от бойните ни викове. На мен ми се струваше, че яздим право към Рагнарок. Не се страхувах да се сражавам рамо до рамо със своя крал, но скоро осъзнах, че поради голямото числено превъзходство на врага ние просто отлагаме неизбежното: смъртта на крал Олав.

Битката бе кървава и свирепа. Набрахме скорост, препускайки надолу по склона, и се врязахме в редиците на врага. Някои побягнаха пред нашата атака, други я отблъснаха. Някои се сражаваха с копия, други размахваха брадви, трети мечове. Дъжд от остри стрели се сипеше върху ни. Други хвърляха копия и камъни. Мъже крещяха и ревяха като диви животни, някои от гняв, други от болка или страх. Земята се пропи с кръв. Над бойното поле като невидима мъгла увисна противната миризма на вътрешности.

Торе Хунд, стар враг на краля, се приближи.

— Олав! — извика той с гръмовен глас, вдигна копието си и безмилостно го заби под бронята на краля, дълбоко в корема му.

— Кралю мой — прошепнах аз, но гласът ми се изгуби в шума на стотици, не, хиляди сражаващи се мъже.

Олав пое своята последна глътка въздух.

Така в Стиклестад умря моят крал и господар, викингът Олав Харалдсон, мъжът, когото сега наричаме свети Олав.

„Той вдигна перото си, затвори шишето с мастило и нави пергамента. Облегна се назад с дълбока въздишка.

Четиридесет години бяха изминали от онзи слънчев ден в Стиклестад, когато кралят бе умрял. Но все още си спомняше всяка секунда с яснота, която понякога го плашеше. Юлското слънце, светещо в небето, вонята на кръв и черва, смесена с миризмата на пръст, поляни и гори; писъците на умиращите мъже и страховитите викове на тези, които се сражаваха диво и смело.

Той погледна през прозореца и видя чайка, носеща се по вятъра. Вълните се разбиваха в скалите.

Вечният дъх на морето, помисли си той. Соленият дъх на морето.

Монасите го откриха малко след вечерня. Лежеше на леглото си с ръце скръстени на гърдите. Веднага разбраха, че старият викинг бе умрял.

Абатът, който бе положил клетва за вярност пред Асим Египтянина, незабавно изпрати вестта за смъртта до великия магистър на братството в Нидарос.“

Четвърта част

Последният Пазител

„И Аарон, като дигна жезъла, удари речната вода пред фараона и пред слугите му; и всичката речна вода се превърна на кръв.“

Изход, 7:20

„Sufficientia Scripturae Sacrae“

(За достатъчността на свещените писания)

Дворецът Миерколес

Доминиканска република

1.

Животът е пълен със звуци.

Чувам движението на колите по улицата под нас, постоянен монотонен рев отвъд дебелите стъкла на затворения прозорец. Климатикът жужи весело. Някъде се затваря врата. Вратата на асансьора се отваря със свистене.

Седя на ръба на леглото в хотелската си стая, затрупан от пътеводители и карти. Хотелът не е от най-евтините, но нали не плащам аз.

Изпратих SMS на Лора, че съм пристигнал благополучно. Тя вече не ми е нужна. Щеше да ми бъде приятно да дойде с мен в Санто Доминго, но от Обществото сметнаха, че ще е най-добре да се върне в Лондон.

Очевидно аз съм човек, който може да бъде жертван.

Лора ми казва, че Стюарт, Хасан и останалите главорези на шейха са в затвора. ФБР ще ги подведе под отговорност за отвличане и тероризъм.

Казвам на шофьор на такси да ме закара до двореца „Миерколес“, който се намира в покрайнините на стария град, съвсем близо до Catedral Primada de America, първата католическа катедрала на американския континент.

Дворецът лежи в центъра на парк, който е толкова огромен, че сградата едва се вижда между дънерите на древните дървета. Тук-там плитки езерца блещукат на слънцето под старинни мостове. Паркът е заобиколен от ограда от ковано желязо, висока почти четири метра. На равни разстояния една от друга стърчат тухлени колони, върху които блестят метални панели с цитати от Библията.

Строителството на двореца започнало в началото на шестнадесети век, но той бил завършен цели сто години по-късно. В пътеводителя, който си купих от летището, пише, че дворецът и паркът „Миерколес“ са използвани за вдъхновение от архитектите на „Версай“.

Днес собственик на двореца е Естебан Родригес. Той има репутацията на саможив филантроп, който се появява от време на време на приеми на аристокрацията на стара Европа, винаги като приятел на краля или принца, но обикновено избягва светлината на прожекторите. Родът му е финансирал болници, църкви и училища в третия свят чрез фондацията „Миерколес“ с централа във Вашингтон. Естебан Родригес е женен за София Голдсмит, която била второразредна актриса в Холивуд, когато през 1958 г. срещнала Родригес. Имат две деца: Хавиер, роден през 1964 г., и Грасиела, родена през 1968 г.

Няколко минути вървя покрай твърде високата ограда, подпирайки се на патериците си, след което стигам главната порта, която е заключена и охранявана от въоръжени мъже в униформи. Оглеждам се за звънец или интерком, но изглежда живущите в двореца „Миерколес“ не се интересуват от амбулантни търговци, туристи или мисионери. Опитвам се да привлека вниманието на един от охранителите, но той има предостатъчно опит в игнорирането на любопитни минувачи.

Накрая се предавам и се връщам в хотела.

Вечерта пиша писмо, адресирано до Senor Esteban Rodriquez, Miercoles Palace[33], в което му разказвам накратко за себе си и за проекта, с който се занимавам. Питам го дали ще е възможно да се срещнем. Може би трябваше да използвам думата „аудиенция“. Хартията на хотела е дебела и във всеки лист има воден знак.

Давам плика на рецепцията и ги моля да изпратят писмото в двореца „Миерколес“. Иначе напълно безразличният към всичко портиер повдига вежди при тези думи, но бързо изтрива всякаква емоция от лицето си и отвръща напълно безизразно:

— Разбира се, сър, веднага.

2.

Рано на следващата сутрин ме събужда някой, който чука на вратата ми.

Опипвам нощното шкафче в търсене на очилата си. Осем часа е. Навличам панталоните си и отварям вратата.

Отвън стоят трима мъже. Познавам един от тях — рецепционистът, а зад него като истукани стоят двама безупречно облечени мъже към тридесетте.

— Г-н Белтьо — казва рецепционистът развълнувано, — тези господа са от двореца „Миерколес“.

Двамата мъже се покланят. Един от тях ми подава парче хартия с герба на Родригес, отпечатан най-отгоре. Посланието е написано на ръка:

„Скъпи г-н Белтьо,

С риск да прозвуча самонадеяно, бих искал да ви поканя на закуска в двореца и с тази цел изпратих двама от моите сътрудници да ви вземат. Това ще ви спести усилията да търсите двореца в натоварения сутрешен трафик.“

С уважение: Естебан Родригес

Блестящата черна лимузина, която ме чака пред хотела, прилича на пантеон, дълъг триста метра. Прозорците са затъмнени, а седалките отзад облицовани в бяла кожа.

Лимузината ускорява светкавично, след което успява да наруши всеки един закон за движение по пътищата на Доминиканската република. Така че ни трябват не повече от петнадесет минути, за да стигнем двореца „Миерколес“. Портите се отварят и преминаваме покрай охранителите. След това вратите от ковано желязо хлопват зад нас и ни изолират от останалия свят.

Прекосяваме парка върху широк чакълов път. Четири лебеда плуват в едно езеро наблизо, а в далечината хора яздят породисти жребци.

Не след дълго се измъкваме изпод сянката на дърветата и най-накрая виждам дворец „Миерколес“ в целия му блясък.

Има хора, които смятат, че ако си видял един дворец, значи си видял всички дворци. Но красотата на „Миерколес“ ме оставя без дъх. Огромните му размери и безсрамното му великолепие ме карат за пореден път да се запитам кой е бил този Родригес, който преди петстотин години е построил това чудовище.

Когато лимузината спира пред широките гранитни стъпала, водещи до главния вход, четирима прислужници хукват към мен. Посрещат ме с дълбоки поклони и ме въвеждат в двореца.

Фоайето е високо поне три етажа и стълбището е толкова огромно, че започвам да се чудя откъде са намерили всичкия този мрамор. Качваме се на първия етаж, след което минаваме покрай десетки огромни картини и високи мраморни колони, красящи дълги коридори. Най-накрая спираме пред двойна врата, висока поне четири метра, след което прислужниците отново ми се покланят и ме въвеждат в стаята.

Затварят вратата след мен.

По средата на стаята виждам голяма маса, отрупана с ястия. Изглежда някак си не на място в това огромно помещение.

Таванът е украсен с религиозни мотиви. По стените висят огромни огледала със златни рамки. На дъното на стаята има еркерни прозорци, отвъд които виждам тераса.

Вървя бавно към масата. Отваря се врата. Не я чувам, но усещам полъха по бузата си.

3.

Той спира на метър от мен и ме поглежда усмихнат. Ченето ми увисва. Дълго време стоим и се гледаме.

Срещам съм го преди.

В джентълменския клуб на Луиджи в Рим.

Естебан Родригес е дългокосият, изтъкнат джентълмен, който държа ръката ми толкова дълго време.

— Вие? — казвам.

Усмивката му е като белег.

— Срещнахме се в Рим — добавям аз, за да запълня тишината, която струи към мен като леденостудена струя.

Отново стискаме ръцете си. След това той пак ме поглежда в очите.

Косата на Естебан Родригес е сресана назад. Чертите му са остри, очите — пълни с живец. Напомня ми на холивудска звезда от 40-те, чието име не мога да си спомня. Освен това е облечен така, сякаш чака покана за вечеря от великия Гетсби.

— Наблюдавах вашия прогрес — казва ми той, гласът му е приятен, топъл баритон. Говори английски с едва доловим испански акцент. — Вие сте един упорит млад мъж. Напомняте ми на териер или на питбул. Когато захапете нещо, не го пускате.

Щраква с пръсти. Прислужница се материализира до нас с две чаши коняк върху поднос.

— Едно добро начало на деня — кани ме той.

Вдигаме чашите си. Конякът изгаря гърлото ми и се навива в стомаха ми като змия.

Той върти чашата в ръка и души букета. Тънките му ноздри трептят.

— А вие? Кой сте вие? — питам аз.

— Кой съм аз? — отвръща той с игрив, любопитен поглед. — Повечето хора могат да проследят рода си четири или пет поколения назад във времето. Но колко хора знаят каквото и да било за своите прапрапрадеди? Най-старият запазен норвежки църковен регистър е от 1623 г. Но в моята библиотека мога да проследя родословието си чак до 930 г.

— В Норвегия?

— Разбира се.

Дълго време не мога да откъсна очите си от него. Ставам все по-сигурен и по-сигурен.

Отвън бризът гали дърветата и повдига листата.

— Роден съм тук, на четвъртия етаж на двореца. Майка ми беше кубинска аристократка, прочута с красотата си и с певческия си глас. Баща ми я видял за първи път на един бал и веднага й изпратил покана за обяд. Тя дошла, разбира се. Никой не отказва покана за двореца „Миерколес“. Баща ми беше русокос, блед и синеок. Майка ми имаше лешникови очи, черна коса и златна кожа. Винаги ме е изумявало как гените на баща ми са надвили тези на майка ми. Но всеки път е било така в моя род, поне по мъжка линия. Има нещо непокорно в нас.

— Вие сте пазител!

Той изпива остатъка от коняка си на екс и затваря очи, вдишвайки дълбоко.

— Вие сте последният пазител! — възкликвам аз.

— Позволих си да се погрижа за сметката ви в хотела. Вещите и багажа ви са пренесени тук, в двореца. Наредих да ви приготвят стая в крилото за гости. Надявам се, че ще приемете поканата ми?

— Никой не отказва покана за двореца „Миерколес“.

Сядаме от двете страни на масата в центъра на стаята. Прислужници незабавно се втурват към нас, понесли топли ролца, мармалади, бъркани яйца и сирена, както и прясно изстискан портокалов сок. След като свършваме със закуската, той ме повежда по един огромен коридор. Не след дълго спираме пред двойна врата и влизаме в стая за гости, която е по-голяма от целия ми апартамент. Куфарът ми е оставен на пода по средата на стаята. Между прозорците има легло, способно да побере всяка оргия, която мога да си представя. В стаята има два апартамента, отделна тоалетна, баня и гардеробна. Тежки завеси скриват прозорците, през които най-вероятно се открива прекрасен изглед към парка. Едната стена е заета от огромна витрина, съдържаща впечатляваща колекция от книги.

Изпращам SMS на професор Лайлуърт, за да му кажа къде съм. Получавам отговор от мобилния телефон на Даян:

„Дворецът Миерколес? Щастливец! Иска ми се и аз да бях там!“

Няколко минути по-късно професорът ми отговаря:

„Това е голяма чест. Не са много хората, които са влизали в двореца «Миерколес». Поздрави на Естебан. Той е един от най-големите дарители на Обществото.“

4.

След като разопаковам багажа си и си взимам бърз душ, Естебан ме повежда на обиколка из двореца.

— Греъм Лайлуърт ви праща поздрави — казвам му.

— А, професорът! От време на време подкрепям Обществото финансово. Приятен джентълмен, наистина.

Нужен ни е повече от час, за да разгледаме всички стаи: големи и малки приемни и салони, луксозни спални и будоари, свързани помежду си с огромна паяжина от коридори. От време на време ми се налага да поседна, за да си почина. Патериците правят мазоли на дланите ми.

Чувам кларинет някъде в двореца.

Естебан се обръща към мен:

— Хиляди извинения. Синът на камериерката на съпругата ми наскоро се присъедини към духов оркестър.

Пресичаме две свързани спални, всяка обзаведена изключително луксозно и с големината на концертна зала. След това влизаме в музикална стая, където виждам пиано „Стейнуей“, обикновено пиано, спинет, орган „Хамънд В3“ и позлатена арфа. Котка, излежаваща се върху стол, се събужда при нашето влизане и ме поглежда с толкова надменен поглед, сякаш е господар на вселената.

Но Естебан Родригес пази най-изумителното нещо за финал: библиотеката.

Библиотеката на двореца „Миерколес“ заема цялото западно крило на комплекса. Тя не само съдържа десетки хиляди произведения от Ренесанса, Барока и Романтизма, но също така помещава хиляди оригинални ръкописи, свързани с европейското откриване и колонизиране на Америка от шестнадесети до двадесети век. Естебан Родригес ми показва написани на ръка писма от Христофор Колумб, адресирани до кралица Изабела и до други важни духовни лица и аристократи.

— Елате — казва той и ми показва една витрина.

През дебелото стъкло виждам текст, написан върху пергамент, потъмнял от времето.

— Писмо от един от хората, оцелели след клането в Гренландия. Група ловци от Нюфаундленд трябвало да занесат писмото в Исландия, но били убити от индианци и писмото по някакъв начин се озовало в семейство на заселници. То описва как оцелелите от клането са избягали от Гренландия, когато братството на пазителите осъзнало, че Ватикана ги е проследил и папата е изпратил своята армия да ги довърши.

Внимателно прочитам старонорвежкия текст: „Потърсихме убежище със свещеното съкровище в страната на запад от хоризонта“.

Естебан повтаря тихо:

— Страната на запад от хоризонта.

— САЩ…

— Хмм. Не забравяйте, че това е било в средата на петнадесети век и тогава нито САЩ, нито Канада са съществували. Бегълците от източното крайбрежие на Гренландия са следвали маршрута на Лейв Ериксон и викингите; те заобиколили най-южната точка на Гренландия и продължили нагоре по западното крайбрежие, прекосявайки пролива „Дейвис“ до остров Бафин, след което продължили на юг, достигайки места, които днес наричаме Лабрадор, Нюфаундленд, Нова Скотия, Мейн и Ню Хемпшир. Винланд…

Известно време гледаме документа в мълчание, опитвайки се да си представим изпълненото с трудности плаване през ледените води.

Кларинетът продължава да се оплаква, но звукът идва от толкова голямо разстояние, че едва го чувам.

— Бьорн, вие намерихте нещо в Исландия.

Веднага заставам нащрек.

Той слага ръка на рамото ми.

— Един ръкопис… прочетохте ли го?

— Не.

— Нека отгатна… юдейски текст с коптски превод?

— Бинго.

— Нямате представа каква е стойността на този ръкопис.

— Три убийства. Счупен крак и счупен пръст. Спомената бе и цифрата петнадесет милиона долара. Така че да, имам доста добра представа.

— Къде е?

— В момента го превеждаме.

— Но къде?

Вълнението в гласа му ми подсказва, че наистина не знае отговора.

— На сигурно място — отвръщам.

5.

— Бартоломей Колумб е положил първия камък при строителството на двореца „Миерколес“.

Минава четири часа. Естебан Родригес се е облегнал назад в плетен стол на една от терасите с прекрасна гледка към парка. Пали пура. Полъх на вятъра улавя няколко сиви люспи пепел от върха й и ги понася към мен. Въздухът ухае на мимоза. Чайка прелита наблизо, засилена от морския бриз. Един от стотиците градинари е включил пръскачките, от които започва да мирише на влага.

— Испанската колония в Санто Доминго била установена, когато Христофор Колумб дошъл за първи път в Америка.

— Според слуховете, вашето семейство е дошло тук с него.

— Очевидно сте осъзнали връзката.

— Вие сте последният пазител.

Той засмуква пурата си.

— Санто Доминго е бил първият европейски град в Новия свят, ако не броим норвежките колонии в Северна Америка, разбира се. Още спорят на кой остров пуснал котва Колумб, когато дошъл тук през 1492 г. Но повечето историци отказват да приемат, че Колумб е знаел за пътешествията на викингите до Винланд.

— Говорите за посещението му в Исландия и Гренландия през 1477 г.?

— Колумб и другите моряци разговаряли с рибари и ловци, които им разказали за страна, разположена на запад от хоризонта. Колумб решил, че това било Азия.

— Малко недоразумение.

— Проблемът бил в това, че той изчислил грешно обиколката на света. Колумб знаел, както и всички моряци, разбира се, че светът е кръгъл. Той основал заключенията си на изчисленията на географа Мариний от Тир, но направил грешка при превеждането на градусите в километри от повърхността на земята. И освен това работил с италианския линеен метър, еквивалентен на 1238 метра, а не с арабския линеен метър, еквивалентен на 1830 метра. Така Колумб изчислил, че разстоянието между Канарските острови и Япония е 3700 километра. Неговите критици били уплашени не толкова от това, че корабите му ще паднат от ръба на света, а по-скоро, че моряците му ще умрат от жажда и глад, дълго преди да стигнат Азия.

— Значи всъщност Америка ги е спасила от сигурна смърт, защото е била на пътя им.

— И Колумб се завърнал триумфално, убеден, че е стигнал Азия. Едва при третата си експедиция през 1498 г., той стъпил на южноамериканската суша. Но Колумб никога не е бил в Северна Америка. Върнал се в Европа през 1504 г. и умрял две години по-късно във Валядолид, Испания.

— Наскоро прочетох, че открили мястото, където бил погребан.

— Колумб първо бил погребан във Валядолид, но после отнесли останките му в Севиля. След това ги пренесли през океана до катедралата тук, в Санто Доминго. През 1795 г. французите занесли останките му в Хавана, а през 1898 г. костите му били върнати в катедралата в Севиля. През 1877 г. един сандък с кости, върху който имало надпис Don Christopher Columbus, бил намерен тук, в Санто Доминго. Много хора смятат, че са пренесли грешното тяло.

— Така че къде е погребан?

— Всички грешат. Той е погребан тук, в двореца „Миерколес“.

Спирам да дишам.

— Така са искали неговите роднини. Сключили са споразумение с кралския двор. Останките на Колумб били погребани в парка на дворец „Миерколес“ през 1569 г. Костите, които всички сметнали за тези на Колумб, всъщност били на неговия син, Диего.

— Не разбирам връзката между Колумб и пазителите.

Родригес потупва пурата си с пръст и пепелта пада през перилото на терасата като фин прах. Бризът разрошва бялата му коса и той я прибира зад ушите си.

— Това е дълга история — казва той и загася пурата си. — История, обхващаща хиляди години.

И после ми я разказва.

Историята на Пазителите

1.

Естебан Родригес събира пръстите си като кула.

— За да разбереш историята на пазителите, първо трябва да опознаеш личността на египетския велик жрец Асим. Той е бил изключително умен и образован човек. Бил е експерт по най-различни научни дисциплини и религии. Първо в Египет, а после в Норвегия, той обучил своите най-близки довереници по религия, митология и магия. Научил ги да разбират звездите. Да виждат в бъдещето. Да се свързват с мъртвите. Да пишат кодирани послания и да използват свещени азбуки. Да рисуват карти. Да интерпретират сънища. Да намират свещени геометрични модели в природата. Асим е бил опитен мистик.

Естебан накланя главата си на една страна и затваря очи. След това толкова внезапно се накланя към мен, че аз се стряскам.

— В своята личност Асим е обединявал вярвания и идеи, които в нашите западни представи няма как да бъдат обединени. В ролята си на велик жрец, той почитал египетските богове. Но Амон Ра трябва да е бил толерантен бог, защото Асим също така почитал Авраам и Моисей, Исус и Мохамед. Той е бил астролог и е практикувал окултна магия. Но също така е бил начетен, полиглот и експерт по всички научни дисциплини, които съществували по онова време. Един образован и мъдър мъж, който посветил живота си на едно-единствено нещо: да защитава гробницата на свещената мумия, съкровището и текстовете, запечатани в нея. Мумията е била на две хиляди и петстотин години, когато Асим е станал велик жрец, което означава, че е била по-стара, отколкото щяха да бъдат останките на Исус днес. Така че когато викингите атакували храма и изпразнили гробницата, те не само осквернили неговата вяра, но и лишили живота му от цел. Асим е бил готов да се жертва за тази мумия. Но когато осъзнал, че техните сили превъзхождат неговите, той избрал да замине с тях. По този начин той продължил да защитава Свещения, като същевременно си осигурил възможността след време отново да се опита да върне всичко, откраднато от викингите, в гробницата на мумията в Египет.

— Амбициозна цел.

— Амбициозен човек.

— Как Олав е успял да научи за гробницата, ако тя е била толкова тайна?

— По време на управлението на Клеопатра един вероломен и опозорен жрец на култа на Амон Ра нарисувал карта, която показвала не само разположението на храма, но и къде бил входът на двете скрити вътрешни камери. Най-вероятно този жрец е опитвал да спечели доверието и закрилата на римляните. Но те не повярвали на този предател. Знаем само, че картата се озовала в Рим, най-вероятно донесена там от съпруга на Клеопатра, Марк Антоний. По-късно била изпратена, предполагаме случайно, на краля на Англия Ателстан заедно с други подаръци. Той я завещал на своя доведен син, Хакон Добрия. И така картата попаднала в ръцете на младия Олав Харалдсон.

Естебан разтрива челото си, сякаш го боли глава. Поглежда настрани и сякаш се променя в друг човек. Сещам се за бедните души в моята психиатрична клиника, загубени в пустинята на лудостта.

— Когато били при херцог Ричард в Руен, Асим изпратил молба за помощ до халифа на Египет. Заедно с писмото изпратил и първия коптски превод на папирусовия ръкопис от гробницата. Няколко години по-късно той изпратил втора молба за помощ, този път от Норвегия, скрита в глинена статуя заедно с една карта. Но по онова време пощата не била особено благонадеждна. Молбите за помощ, картата и превода били откраднати от разузнавачите на папата, които имали навика да пресичат всички подозрителни писма.

Естебан вади нова пура от изящна дървена кутийка и церемониално я запалва. Дълго време седи с притворени очи, наслаждавайки се на тютюна, преди да продължи историята си.

— В Селя Асим чакал да го спасят, докато Олав покръствал Норвегия с огън и меч. В един момент Асим сигурно е осъзнал, че никой негов сънародник няма да успее да прекоси ледените води до Норвегия. Така че измислил план, който не само щял да защити мумията, но и да я върне благополучно в Египет.

— Какъв план?

— Основал братство, орден от пазители. Първите пазители били монаси, които Асим познавал от абатството, както и мъже, сражавали се рамо до рамо с краля. Така че членовете на ордена били шарена смесица от монаси, поети, писачи на руни и викинги, които все още почитали старонорвежките си богове. Асим добавил коптска и египетска митология към тази вече главозамайваща смес. Той вярвал, че мумията ще бъде съживена като бог в човешко тяло. Християните чакали възкресението на Исус, а след това и възкресението на своя повален крал Св. Олав. В този миш-маш от религия, нумерология и свещена геометрия, египетската митология на мъдреца Асим била примесена със старонорвежки вярвания и християнски догми. Оттук дошли и трите свещени символа анкх, руна на Тир и кръст. Тази комбинация от символи олицетворявала братството на пазителите, но също така извиквала нещо като окултна защита от всички религии. Асим обучил пазителите на астрология, религия и езотерични изкуства. Те безропотно се подчинявали на своя господар и се заклели, че ще се жертват в името на своята задача.

Естебан засмуква пурата си, след което издиша дима право в лицето ми. Махвам с ръка да го прогоня.

— Освен това Асим притежавал свръхестествени сили, които използвал. Според египетските традиции човек почита боговете, като строи храмове и паметници в тяхна чест. Светът е пълен със свещени места, чието местоположение е било определено на основата на тайнствени закономерности, които повечето от нас не разбират. Асим се посъветвал със звездите и съставил хороскоп, в който изразил космическите съзвездия на езика на земната свещена геометрия. Ако петте погребални камери били разположени на петте върха на пентаграм, отговарящ на съзвездието Близнаци, гробниците щели да бъдат защитени от свръхестествена сила. И така местонахождението на гробниците било избрано на основата на картата на Асим: пещерата Св. Сунива, Нидарос, Хамар, Тунсберг и Бьоргвин. Наследниците на Асим, тези новопокръстени космополити, се нуждаели от повече от сто години, за да осъществят неговия план. Когато „паметниците“ били завършени, във всеки един от тях имало скрита гробница. Катедралата в Нидарос, катедралата в Хамар, крепостта в Тунсберг и абатството „Лис“.

— Ами дървените църкви? Къде е тяхното място във всичко това?

— Това е друга глава от историята. Ще стигна и до тях.

Естебан отива до едно чекмедже и вади изхабен от четене текст, написан върху милиметрова, перфорирана хартия.

— Един съвсем непохватен превод на историята, разказана от самия Асим.

Той ми подава страниците. Ръката и сърцето ми треперят, когато ги поемам.

Историята на Асим

Слава тебе, Амон Ра, всемогъщ бог и властелин на истината; слава тебе, Озирис, цар на вечността; слава тебе, Исус, милостив спасител и син Божи; слава тебе, Мохамед, най-честит пророк на Аллах. Аз съм Асим, велик жрец на храма на смирените слуги на Негово Височество, богът на слънцето Амон Ра и пазителите на завета, под стените на Тива и гробниците на царете. Пиша тези думи като затворник в земята на болката. Повярвай ми, когато ти казвам: отвлякоха ме на края на света, едно царство на вечния лед и вечния студ, на снега, камъните и планинските зъбери, стигащи до небето. Мъже, диви и жестоки като ужасяващи демони, сеят печал и разруха сред дълбоките фиорди и тъмните гори. Надявам се боговете да се зарадват, когато им кажа, че намерих нова гробница за Свещения.

Това, богове на боговете, е моята история:

Варварите дойдоха на разсъмване, когато дъхът на Амон Ра бе оцветил небето в червено. Аз стоях бос върху скалата, която още не се бе освободила от нощния студ, и гледах към странните кораби, които идваха по реката; елегантни дълги съдове с огромни платна и озъбени драконови усти на носовете. Корабите изпълваха реката, докъдето ми стигаше погледът на север. Бях се събудил дълго преди останалите. Бях измил нощната пот с вода от керамичните гърнета, които цяла нощ бяха стояли в най-хладния ъгъл на спалното помещение, след което си бях набрал плодове и бях закусил с тях. Освежен и заситен, аз напуснах храма и отидох да посрещна утрото. Спрях на скалата, когато видях корабите. Извисих поглед към небесата и попитах защо звездите не ме бяха предупредили. Защо боговете не ме бяха подготвили? Какви странни богове закриляха и помагаха на тези диви мъже? Невъзможно бе те да са по-могъщи от моите богове. Защо тогава моите богове бяха затворили очите си и извърнали лицата си?

Варварите бяха тихи като кобри. Най-лукавите и опасни животни са също така най-тихите. Никога не чуваш крокодила, преди да те затвори в пастта си, или змията, преди отровата й да те парализира. Дълбоко смутен, аз не можех да откъсна очи от корабите. Те бяха толкова по-бързи от нашите речни кораби. Как бяха успели да преминат през крепостите и укрепленията по реката? Сигурно бяха неуязвими. Надявах се, че ще продължат към Карнак или Уасет или към Долината на царете, или дори още по на юг към Суенет или Абу Симбел. Но тази надежда умря, когато най-първите кораби спуснаха платната си и се насочиха към брега. Дълги редове гребла стърчаха от двете страни на кораба и се движеха ритмично през водата. Беззвучно. Нямаше крясъци. Нямаше бойни викове. Просто тишина. Демоничните драконови глави се бяха втренчили в мен. Изтичах обратно в храма и изпратих жреца Фенуку да предупреди стражите на храма и хората от селото. След това отново се качих на скалата. Долу на брега варварите слизаха от корабите си. Всемогъщи Анубис, колко много бяха те! Хиляди, и всичките воини гиганти, високи и мускулести мъже с дълги, рошави коси и бради. Въоръжени с мечове, брадви, копия и щитове. Те скочиха от корабите си с трясък, от който земята затрепери, и се втурнаха към храма. Водеше ги млад, набит и як млад мъж. Аз не помръднах. Гордо вдигнах глава и скръстих ръцете си. Сега бе моментът моите богове да ми се притекат на помощ. Сега вечните властелини на Египет щяха да защитят Свещения. Младият мъж спря на няколко крачки от мен. Лицето му бе широко, бледо и червендалесто; косата му бе светлокестенява и мръсна. Сините му очи светеха като сапфири, отразяващи светлината на изгрева. Едва сега осъзнах кои бяха те. Бях чел разказа на Ибн Фадлан за пътуването му по река Волга преди почти сто години. Там той бе срещнал безстрашните и диви варвари, наречени руси. В географската творба на Ал Якаби съм чел за варвари, които стигнали чак до Севиля, плавайки по великата река Кордоба. Ал Магус. Боготворящи огъня.

— Напуснете! — извиках аз и вдигнах ръце към небето. — Връщайте се обратно! Най-могъщите богове защитават този храм.

В Книгата на мъртвите пише за мига на гнева. Той бе дошъл. Младият мъж се втренчи в мен. Когато направи крачка напред, за да ме посече, аз бях готов да се срещна със своите предци. Собствените ми богове ме бяха предали. Бяха ме изоставили. Но в този миг на гняв боговете зашепнаха в ухото ми. Да умреш не е героично. Да умреш означава да се провалиш в своята свещена мисия. Осъзнах, че не мога да служа на Свещения в смъртта. Трябваше да се подчиня на варварите. Мисията ми бе да защитя Свещения. И затова, всемогъщи Амон Ра, и само затова аз паднах на колене и погледнах нагоре да срещна очите на младия водач. Затова положих челото и дланите си на земята, затова се предадох. О, свещена лъвице Сехмет, аз се предадох на нецивилизованите варвари от края на света. Но не, велики богове, от малодушие.

Младият водач ме пощади. Двама от неговите подчинени ме грабнаха и повлачиха надолу към най-големия кораб, където ме завързаха за мачтата.

Варварите бяха безмилостни. Пред храма се бяха събрали повечето жреци, заедно с малка група стражи и десетки занаятчии и селяни, въоръжени с лопати, кирки и брадви. Някои от жреците се бяха оттеглили в храма, където смело защитаваха тайния вход към гробницата зад олтара. Други се въоръжиха и се втурнаха към флотилията в реката. Завързан за мачтата, аз безпомощно гледах как варварите заклаха всички, които се осмелиха да им се опълчат. Един по един нашите смели мъже бяха посечени от мечовете и брадвите на варварите. Нито една от тактиките, които бяхме упражнявали, не даде резултат срещу тези безбожни мъже; защитните формации, движенията на краката и ръцете, които бяхме усъвършенствали — всичко това бе безсмислено пред тези диви маже, които нападаха, без да дадат на противниците си никакъв шанс за отпор. Борбата бе кратка. Кръвта на мъжете ми попи в пясъка и прахта. Милиони мухи кръжаха над локвите кръв и зеещите рани в телата на мъртвите. Слънцето палеше. Гневът на Амон Ра бе безграничен.

Аз заплаках, когато варварите се върнаха на кораба, носещи ковчега на Свещения. Дори аз, с моите недостойни очи, не бях виждал ковчега от кипарис, който лежеше в най-вътрешната камера. Плачейки, аз ги молех да спрат. Но те нито ме чуха, нито ми обърнаха внимание. Четирима варвари пренесоха ковчега на кораба и го покриха с пластове зебло, слама и коноп, след което го овързаха с плата, който използваха за поправяне на платната. Накрая го завързаха с въже и го прибраха в трюм под палубата. Светотатството изпълни очите ми със сълзи и душата ми с тъга. Варварите оставиха бурканите с мумифицираните органи на Свещения, но взеха всичкото злато и скъпоценни камъни, които можеха да носят, както и великолепните подаръци — статуята на Анубис, златните ковчежета, златните статуи, амулетите, скарабеите, магическите фигурки и някои от ушабтите[34], които трябваше да служат на Свещения в отвъдния свят. За мой ужас видях и запечатаното ковчеже, съдържащо Светите писания. Не оставиха нищо недокоснато и неосквернено.

Като затворник на младия водач със сините очи, аз стоях завързан за мачтата на големия кораб до момента, когато Нил се вля в открито море. Ние излязохме изпод сянката на фара на Александрия и поехме към люлката на слънцето. Но какъв ужас! Свети Озирис, как смърдят тези варвари! Като нечисти животни, като прасета с изгнили черва и язовци с гангрена те заразяват въздуха около себе си с вонята на телесата си, воня на солена пот, кисели оригвания, ферментирали чревни газове, мръсни крака и немити сексуални органи. Дрехите им смърдят на засъхнала урина и изпражнения, на пот, кръв и гниещите вътрешности на враговете им. Точно както Ибн Фадлан ги бе описал, варварите са мръсни и не подушват собствените си миризми. Но имат и човешки качества: те са горди и смели и се грижат за семейната си чест и за собствеността си. Вече повече от двеста години плават по моретата и реките, плячкосвайки и сеейки хаос. Добре разбирам защо хората по крайбрежията се страхуват от тях. Те са бързи и безмилостни. Дълго преди врагът да е могъл да събере армията си, те слизат на брега и го плячкосват, отнасяйки със себе си богатства, жени и роби. Бързите им бойни кораби са с плоски дъна и толкова плитки, че могат да изскочат на речния бряг. Куражът им в битка не знае граници. Те са кръвожадни лъвове. Те са лукави и хитри. В битка са безстрашни, груби и жестоки. Сражават се като диви зверове срещу всеки враг. Дори със смъртоносни рани и липсващи крайници те продължават да се сражават. Смелостта им лесно може да бъде обяснена: валкирии отнасят смелите мъже, които умрат в битка, в рай, наречен Валхала, където падналите воини воюват, ядат и пият завинаги. Краят на света се нарича Рагнарок.

Научих много думи от робите, които ми носеха храна; долових други, слушайки разговорите на мъжете. Уча се бързо. Когато бях на осем години, вече знаех езиците на шестте страни, заобикалящи Египет. Когато бях на двадесет, знаех дванадесет езика. Някои се раждат с красиви певчески гласове, а аз се бях родил със способността да научавам бързо езиците на другите. С дни и седмици плавахме на запад, след това на север. Въздухът стана по-студен. Скоро ме пуснаха да ходя из кораба свободно.

Варварите атакуваха градове и села по крайбрежията. Те изнасилваха и плячкосваха, и убиваха и изгаряха. Помислих, че сме стигнали края на пътешествието си, когато навлязохме дълбоко навътре в сушата по река, която се виеше и гърчеше като змия в пясъка, точно като Нил. Когато стигнахме града, варварите не извадиха оръжията си. Бяха сред приятели. Градът се казваше Руен. Домакинът им бе владетел, когото наричаха херцог. От двореца на херцога аз изпратих на халифа писмо и препис на Светите писания. Не след дълго подновихме пътуването си и стигнахме остров на запад в морето, където останахме дълго време.

Дойде есента и ние поехме още по на север, към края на света, към замръзналото царство на смъртта. Тръгнахме от царството на слънцето и плодотворните брегове на Нил и стигнахме до голото каменисто крайбрежие на земята на вечния сняг. Оставихме зад себе си благоразположението на Амон Ра и топлия дъх на Озирис и се подчинихме на боговете на варварите. О, богове на моите прадеди, дайте ми сили! Когато бях дете и кошмарите ми ме отвеждаха до портите на царството на смъртта, то изглеждаше по същия начин — студено, пусто и диво. И си мислех, че погледът ми ще може да проникне отвъд мъглите на смъртта. С дни плавахме по крайбрежието на земя, която те наричат Nordrvegr. Планините се извисяваха до небесата и изчезваха в облаците. Между брега и откритото море се чернееха пустинни острови и остри скали.

Един следобед корабът достигна отдалечен остров. Стоях с две ръце на перилата и не можех да откъсна очи от кръглата планина, извисяваща се по средата на малкия остров. Долових странни миризми, които сега знам, че са били миризмите на земя, тресавище, гора и планина, пирен и мъх. Вдишвах тези ухания и си припомних изгубената родина, защото тя миришеше по същия начин, когато Нил се дръпнеше след наводнение.

Завързахме лодките за два дънера, заклещени между две скали. В полите на стръмната планина бе построен малък дървен параклис. Докато кралят и свещениците влязоха да се молят на своя бог, аз и един викинг на име Бард започнахме да се катерим по склона. Високо в гръдта на планината имаше място, което бе почти невъзможно за достигане. Там имаше отвор в скалата, който бе почти невъзможен за намиране. Отворът бе вход към огромна пещера. Моите благодарности, Амон Ра, че ни заведе до това място.

Така и не напуснах абатството, което построихме на този остров, в земята, където грее лунният сърп.

В писмо, което изпратих до Египет, аз описах дългото пътуване на север. Казах къде ще скрия Свещения. Писмото бе написано на велен, после бе навито и запечатано, и скрито в стъклена бутилка в керамична статуя на Анубис, властелин на задгробния живот и бог на мумифицирането. Дадох злато от съкровището на Свещения на двама монаси воини и ги изпратих до най-близкото село, за да намерят лодка, която да ги отведе на юг. Те трябваше да занесат Анубис, в който бе моето писмо, чак до Египет. Не знам дали са успели, но не съм получил никаква вест от тях. Съмнявам се, че са стигнали Египет.

Те носеха със себе си четиристишието, което моите сънародници трябва да покажат на Пазителите, когато дойдат да спасят Свещения. Само образованите египтяни знаят тези думи от Книгата на мъртвите. Пазителите ще заведат тези мъже, които носят ключа, в гробницата на Свещения.

Ключът

„Придворни на царския двор придружават

цар Озирис Тут-анкх-Амон на запад.

Те прокламират: О, Царю! Ела с мир!

О, Господи! Закрилник на тази земя!“

В същото време изпратих хора да построят погребална камера в пещерата. Тук скалата бе много по-твърда, отколкото в Египет, но имахме късмет, защото в пещерата имаше естествена камера. Работата ни отне много години. Точно както в Египет, построихме вътрешна камера и издялахме каменен плинт по средата на гробницата, за саркофага на Свещения. Скрих всичкото съкровище, което Олав бе поверил на моите грижи, в странична камера. Също така подготвих плинт за моя собствен ковчег до задната стена на камерата, да не би да ме извикат в отвъдното, преди да дойдат моите сънародници. Заедно с петимата най-добри мъже, аз украсих стените със стенописи, стари йероглифи, картуши и руни. Издигнахме вътрешна стена със сводест вход, който трябва да бъде запечатан в деня, когато положат последното тяло в светилището на пентаграма. След това стената и входът ще бъдат скрити зад десетки тонове камъни, но скрити така, че това да изглежда като естествено срутване.

Студеното слънце изскочи в небето. На нашия остров чувахме само слухове за битките на Олав. Зимите бяха люти. Студът се врязваше в тялото ми като острие. Безмилостният мраз на снега завинаги си остана чужд за мен. Когато имах време, аз преписвах светите писания и ги превеждах на коптски. Дните ми бяха изпълнени с преподаване, рисуване на карти, размисли и ритуали. Сам сред своите варвари, крал Олав с огън и меч се опитваше да сподели своя нов бог със сънародниците си. Разбрах кой беше Олав. Той наистина бе свят човек. Крал Олав бе възкръсналият Исус. След хиляда години на небето Исус се бе върнал в тялото на Олав, за да сътвори царството Божие на земята.

Когато чух за смъртта на крал Олав в Стиклестад, аз изпратих десетима монаси да донесат тялото на мъртвия. То бе пренесено с лодка по крайбрежието от Нидарос до Селя. Научих монасите как да балсамират и да се грижат за своите мъртви. Аз самият мумифицирах тялото на Олав и помолих монасите да сторят същото с мен — за да мога да се срещна с боговете, когато напусна този живот. Построихме нов плинт в гробницата, за да може кралят да лежи до Свещения. Те ще възкръснат заедно, след като изминат още хиляда години.

След като положихме Олав в гробницата, аз събрах тридесет и тримата най-верни воини, монаси, свещеници и поети от обкръжението на крал Олав. Призовах ги да основат тайно братство Пазители, свещен орден. Те ще пазят Свещения с живота си, ще пазят неговите писания и съкровище, както и тайната на неговия гроб. Всеки един от Пазителите трябва да се закълне, че ще посвети в святото дело свой достоен наследник. Така поставих началото на един безкраен цикъл. Помолих ги да общуват помежду си, използвайки кодове, така че никой непосветен да не може да прочете съобщението. Начертах свещения символ върху една мистична карта на южна Норвегия и им обясних, че формата на пентаграма радва боговете. Всичко се подчинява на хармонията на пентаграма и е под закрилата на неговата свещена сила. Казах на Пазителите: през следващите сто години трябва да построите четири великолепни светилища. Под всяко светилище трябва да бъде построена тайна гробница. Мъжете, за които са предназначени тези гробници, ще чакат тук, на този остров, докато гробниците им бъдат завършени. Ще има общо пет гробници, съставящи свещения съюз на пентаграма. Най-важната гробница е тази, която вече е построена на острова. Тук крал Олав ще почива заедно със Свещения. В Нидарос трябва да построят катедрала върху погребалната камера на епископ Гримкел. В Хамар трябва да построят катедрала върху гробницата на епископ Бърнхард и в Тунсберг трябва да издигнат крепост върху гробницата на епископ Сигурд. В Бьоргвин трябва да основат абатство върху гробницата на епископ Рудолф.

Тези думи са посветени на теб, велики Амон Ра, и на теб, Яхве, и на теб, Аллах.

2.

Свършвам с четенето на събитията, описани от Асим преди хиляда години. Треперя от възбуда. Връщам документа на Естебан.

— Сестра ми го преведе през осемдесетте.

— Тя знае коптски?

— Беатрис знае много странни неща.

— Все още имам толкова много въпроси.

— Това изобщо не ме изненадва.

— Едно нещо не мога да разбера — защо Асим е бил толкова предан на крал Олав? Не се е опитал да избяга. Не се е обърнал против краля, който го е отвлякъл и обрал гробницата му. Всъщност точно обратното — почти изглежда така, сякаш Асим е започнал да го идолизира.

Естебан сключва ръцете си на масата.

— Нещо се е случило с Асим. Може би по време на пътуването до Норвегия, може би в Руен, може би в абатството. Може би крал Олав е задоволил някакви религиозни копнежи на Асим, защото египтянинът постепенно започнал да възприема краля като пророк, като някой, който е в контакт с боговете. Спомнете си, че Асим е бил мистик, но също така и математик. Само хиляда години преди той да се роди, Исус е крачил сред хората на земята. По някаква причина Асим си втълпил не само това, че крал Олав е пророк, но и това, че е възкръсналият Христос. И оттук скокът към следващото пророчество не е толкова голям: след още хиляда години Свещеният и Олав ще бъдат възкресени в могъщ религиозен съюз.

— И той наистина е вярвал в това?

— Нима съществува религия, която да се подчинява на разума? Всяка религия черпи своята сила от мечтите и копнежите на вярващите. Много хора чувстват, че животът им няма смисъл и затова се обръщат към религията за отговори. Сектата на Асим се опитвала да обедини всички религии. Той искал да събере всички религии под един покрив. Неговото послание било, че всички религии интерпретират една и съща истина, но по различни начини. За Асим е било напълно естествено да мумифицира тялото на Олав и да го положи до мумия на хиляда години. Така е искал да угоди на боговете.

— Асим не е бил затворник. Защо просто не е занесъл мумията в Египет?

Естебан поклаща глава, преди да ми отвърне:

— На теория — да, можел е да напусне Селя. Но как? Било е твърде рисковано да пропътува огромното разстояние от Норвегия до Египет с такова съкровище. Той е знаел, че ако тръгне по суша, по пътя ще срещне крадци, местни армии, тарифи, луди владици и кръвожадни земевладелци. Както и вещици, и тролове. Знаел е, че ще трябва да измине огромно разстояние, да прекоси много реки и да изкачи високи планини.

— Но по море…

— Щеше да му е нужна огромна викингска флотилия, за да се предпазва от пирати, крадци, други тарифи и вражески армади. — Лицето на Естебан се разделя в краткотрайна усмивка. — Той е отдавал много по-голяма важност на предсказанието, което успял да разчете в звездите; неговото астрологическо пророчество, че след хиляда години Свещеният и крал Олав ще се появят заедно в Египет.

Въпреки че не вярвам в пророчества, предсказанието на Асим ме кара да се чувствам странно, сякаш виждам отражението на нещо, което не съществува.

— Изминали са хиляда години оттогава — казвам аз тихо.

3.

Естебан се извинява за това, че трябва да направи няколко спешни телефонни обаждания. Докато съм сам, аз се заслушвам в звуците, идващи от парка и размишлявам върху тайнствения Асим. Бръмбар с големината на кибритена кутия пълзи по плочките на терасата. Истерична птица прелита наблизо. Когато Естебан се връща, ние продължаваме разговора си за Пазителите. Той знае повече от това, което Асим е описал в своя разказ. Предполагам, че библиотеката му се пръска по шевовете от писма и документи, завещани от неговите прадеди.

— Братството на пазителите е подбрано изключително грижовно — казва той. — Членовете на братството положили клетва за вярност, дискретност и чест на основата на старонорвежки идеали. Но Асим е бил мъдър. Споделил цялата тайна само с няколко свои приближени, на които е имал пълно доверие. Иначе останалите знаели само това, което им е било необходимо да знаят, точно както се процедира в разузнавателни служби и криминални групировки. Само няколко пазители знаели за гробницата в Селя. Те наричали себе си Вътрешния кръг от седем.

— А кодовете?

— Предназначението на кодовете било да водят и напътстват останалите членове на братството и следващите поколения пазители. Всеки път, когато мумията или други части от съкровището били премествани в друга дървена църква или погребална камера, пазителите оставяли послания на своите наследници, в които било закодирано новото местонахождение. Кодът, освен това посочвал кой е поел отговорността по закрилата на съответната светиня. Гатанките са били невъзможни за разгадаване от всеки друг, освен от един пазител.

— Значи кодовете са били нещо като вътрешна система за комуникация между пазителите?

— Може и така да се каже. Представете си, че един от пазителите умре неочаквано. Това би било катастрофално, ако той не е оставил послание за останалите връзки във веригата. Вътрешният кръг от седем винаги упражнявал пълен контрол, докато останалите пазители били местни владици, които нямали представа за структурата на братството. Те имали своите инструкции да споделят знанието си със следващите пазители и с пазителите от съседното паство, посвещавайки ги в тази част от тайната, която самите те знаели. Така че в съответния район винаги да има някой, разполагащ с необходимата информация. Когато някой пазител решал да премести съкровището от една църква в друга, например, той оставял послание, за да знаят другите къде го е скрил. Днес пазителят би изпратил кодиран SMS или имейл. Но тогава изписвали посланията си с руни.

— Как пазителите са намирали посланията, оставени от техните предшественици?

— По същия начин, по който ги намерихте вие — търсили са ги. Но за разлика от вас, пазителите са знаели точно какво търсят и къде да го намерят. Това било част от общото знание на всички членове на братството. Кодове, послания, инструкции, учения и следи били оставяни там, където пазителите знаели да ги търсят. Пазителите оставили следи под формата на кодирани рунически текстове и шифровани послания за следващото поколение пазители. Пазителите от Урнес, например, знаели, че тяхното съкровище е било преместено в църквата във Флесберг някъде около 1180 г. Но не знаели, че после то било разделено, като една част била изпратена извън страната, а другата отишла в Лом. Да речем, че през 1250 г. великият магистър на братството бе научил, че повечето пазители са били избити във война или покосени от чумата. Той незабавно щял да инструктира пазителите от Урнес да преместят съкровището на сигурно място. Пазителят от Урнес не е знаел къде е скрито съкровището, но пазителят, който го е посветил в братството, му е казал, че инструкциите са изписани върху рунически камък, скрит в една от колоните на църквата. Руническата пръчка след това ще го насочи към Флесберг, а думата „оглушителна“ ще му подскаже, че посланието е изписано върху църковната камбана. Там ще открие руните и за разлика от повечето хора, той ще успее да ги разчете. Нали помните текста от камбаната? Камбаната бие Урнес петдесет години Флесберг петдесет години Лом петдесет години. Един пазител би разбрал този текст, без да има нужда от допълнителни обяснения. Ще се върна на петдесетте години след малко. Разполагайки със своите знания за кодовете, пазителят ще отиде в Лом. Там ще открие посланието „свещените текстове и спящият бог са на сигурно място; те са при нашите братя пазители в земята, където залязва слънцето“, или с други думи, те са при Снори в Исландия, а следващата следа е в страната, „където залязва слънцето“. Тъй като пазителят е знаел, че дървените църкви са разположени така, че да образуват кръст, той ще знае също така, че Ларс е в дървената църква в Рингебу и ще намери следващата следа в неговата Библия.

— Нещо като лов на съкровища през вековете…

— Лов на съкровища за посветените. Пазителите посвещавали своите наследници. Посветените научавали от тях къде са скрити следите и как трябва да бъдат интерпретирани те. По този начин кодовете били неразбиваеми за повечето хора, докато един пазител не само е можел да ги открие, но и да ги разчете и разбере. Така че новото поколение пазители е можело да проследява съкровището от дървена църква до дървена църква и от скривалище до скривалище.

— Какво щяха да направят пазителите, ако египетските жреци на Асим наистина се бяха появили?

— Пазителите са знаели, че достойните наследници на Асим ще разполагат с ключ — четиристишието. Това е молитва от египетската Книга на мъртвите, изписана върху стена в погребалната камера на Тутанкамон: „Придворни на царския двор придружават цар Озирис Тут-анкх-Амон на запад. Те прокламират: О, Царю! Ела с мир! О, Господи! Закрилник на тази земя“.

— Текстът от кодекса на Снори…

— Ключът никога не е бил използван. Египтяните така и не се появили. Вместо тях дошли пратеници на Ватикана.

— Твърде късно.

— Точно така. Хората на църквата заровили в архивите конфискуваните ръкописи и карти, без да ги погледнат. Изминали още сто години преди експерти на Ватикана да намерят време да изследва текстовете. През 1129 г. кардинал-епископ Бенедикт Секундус изпратил рицаря Клеменс де’Феши в Норвегия с мисията да издири съкровището. През 1152 г. пратеникът на папата Николас Брейкспиър (не след дълго самият той станал папа) бил близо до откриването на гробницата в Хамар, където основал епархия. През 1180 г. папа Александър III изпратил още една експедиция. Десет години по-късно хоспиталиерите се установили в Норвегия, когато крал Свер Сегурдсон им подарил абатство Верне. После през 1230 г. Григорий IX направил още един опит.

— Откъде пазителите са узнали, че Ватикана търси пещерата на Селя?

— Били са предупредени. Не е било лесно да се запази в тайна фактът, че папска армия е тръгнала на север на поход през Европа, заедно с разузнавачи и шпиони. Когато чули предупрежденията, пазителите сметнали за по-сигурно да намерят нови скривалища.

— Въпреки че гробницата в Селя била свещена?

— Асим оставил на пазителите инструкции, които покривали всички рискове. Те знаели точно какво трябвало да направят. Съветвайки се със звездите, Асим решил, че ако мумията някога попадне в опасност, тя трябва да поеме на свещено пътешествие съобразно магическото число петдесет.

— Какво му е магическото на числото петдесет?

— В Библията петдесет е юбилейно число. В годината на юбилея Бог опрощавал греховете на всички грешници, всички роби и затворници били освобождавани и всички дългове били опростявани. Пазителите прилежно изпълнили инструкциите на Асим. Така че когато чули за папската експедиция, те ускорили строителството на погребалната камера под дървената църква в Урнес. Тя била построена точно сто години след смъртта на Олав. Петдесет години по-късно те преместили съкровището в дървената църква във Флесберг и т.н.

— И от Ватикана останали в неведение за това?

— Те така и не успели да разгадаят мистерията на дървените църкви. Освен това не знаели за пещерата. Следвайки доста неточната карта на Асим, Клеменс де’Феши се озовал в пещерата Долстейн. Следващата експедиция изследвала пещерата Св. Сунива на Селя, но гробницата била скрита толкова добре, че папските пратеници не успели да я открият. До 1239 г. всичко вървяло по плана на Асим, но тогава пазителите се паникьосали. Крал Хакон Хаконсон бил твърде близо до разгадаването на тайната и затова пазителите решили да не рискуват и изнесли най-важното нещо извън страната.

— Най-важното нещо?

— Мумията. И златното ковчеже, съдържащо шестте гърнета с оригиналния папирусов ръкопис.

— Те били пренесени в Исландия.

— Две години преди това херцог Скуле посветил Снори Стурлусон в братството. Снори поел отговорността за ковчега и свещения ръкопис и ги взел със себе си в Исландия. Освен това взел и пергаментите на норвежките пазители.

— Значи кодексът, който Сира Магнус откри в Рейкхолт… това е било завещанието на Снори за тези пазители, които е трябвало да го наследят?

— По-точно казано за Тордур Пелтека. Пергаментовият кодекс съдържа инструкциите, написани собственоръчно от Снори, както и пергаментите, които той донесъл от Норвегия. С помощта на кодове и карти тези документи разкриват местоположението на скривалищата в Норвегия и Исландия.

— Казахте, че крал Хакон Хаконсон е търсил съкровището?

— Някой е издал тайната на братството на крал Хакон. Той използвал Гисур Торвалдсон, за да притисне Снори и да го принуди да разкрие цялата истина. Снори обаче устоял на разпитите и те го убили.

— Значи след това Тордур Пелтека станал пазител?

— Снори бил посветил Тордур Пелтека в тайната и го определил за свой наследник. Но Хакон извикал Тордур в Норвегия, за да го разпита. Търсенето на съкровището се превърнало в мания за краля. Той омъжил дъщеря си за един от братята на кастилския крал и изпратил дипломати при султана на Тунис с надеждата да попадне на следа, която да го отведе при съкровището.

— Пещери… дървени църкви… кодове… Всичко е доста объркано.

— За вас. За нас, в двадесет и първия век. Но не бива да забравяте, че досега сте попадали единствено на случайни, хаотични следи. Не сте откривали нещата в хронологичен ред. Точно обратното — съвсем произволно сте попадали на изолирани фрагменти от миналото. Преписът на ръкописа, който открихте в Тингвелир, е бил оставен там от Снори повече от две хиляди години след като Асим го е написал. Дървените църкви са били построени дълго след като строителството на гробницата в пещерата в Селя било завършено.

— Знаете ли защо Снори е разделил съкровището?

— Най-вероятно от съображения за сигурност. Той построил гробницата във фермата си в Рейкхолт, където съхранявал мумията и папирусовия ръкопис, докато преводът на ръкописа бил скрит в пещерата в Тингвелир.

— А останалото съкровище останало скрито в дървените църкви?

— По това време пазителите започнали да правят грешки, породени най-вероятно от тяхното объркване. Съкровището било разделено, но пазителите завършили строежа на дървените църкви. Те били разположени съобразно свещен модел, вдъхновен от трите свещени символа: египетския анкх, руната на Тир и християнския кръст. Пещерата в Селя стояла празна чак до 1250 г., когато остатъкът от съкровището бил преместен обратно в нея. Последните инструкции на Асим, сред които била и хитростта с двете статуи на свети Лаврентий, позволили на пазителите да завършат норвежката част от операцията. Но по това време най-важната част от съкровището, мумията и ръкописът, били извън контрола на норвежците.

— Не е много лесно да се следва нишката.

— Съкровището така и не попаднало в ръцете на ватиканските пратеници, именно защото операцията е била толкова сложна и заплетена.

— И когато Норвегия била опустошена от чумата, пазителите преместили мумията от Исландия в Гренландия.

— Точно така. Цели сто години по-късно Ватикана отново попаднал на следата на съкровището. През 1447 г. била организирана папска експедиция до Гренландия, но войниците слезли на брега твърде на юг, което дало възможност на някого да предупреди пазителите и петдесет мъже и жени успели да избягат. Останалите заселници били изклани.

— И пазителите отплавали за Винланд?

— През следващите петдесет години пазителите основали пет колонии във Винланд. Постепенно се придвижвали на юг, оставяйки след себе си рунически камъни и каменни кули.

— Защо не са се върнали в Норвегия или Исландия?

— Защото решили да върнат мумията в Египет. Още от времената на викингите се знаело, че пасатите придвижват кораби, вдигащи котва от Флорида и Карибите, на изток. Пазителите се надявали ветровете да ги прекарат през Азорите и чрез тях да достигнат Европа и Средиземноморието. Затова те постепенно се придвижвали на юг. Търсели вятъра, който ще ги отведе у дома. Когато стигнали Карибите, те срещнали местни мореплаватели, които им разказали за белите хора, живеещи на острови, разположени още по на юг. Корабите на пазителите вече били такива развалини, че нямало как да прекосят с тях бурния и опасен Атлантически океан. Вместо това те се надявали, че ще могат да се върнат вкъщи с някои от тези европейски изследователи. И точно тук, в Санто Доминго, пазителите срещнали Бартоломей Колумб. И от тук изпратили шифрованото писмо на архиепископа на Нидарос, писмото, което според слуховете вие сте открили във Вашингтон.

Не казвам нищо и Естебан продължава:

— Самият архиепископ Ерик Валкендорф е бил пазител. Той ръководил един съвсем рехав орден, членовете на който дори не знаели какво пазят. Валкендорф потвърдил, че това се случило точно петстотин години след събитията в Египет и петстотин години преди сбъдването на пророчеството на Асим, когато Олав и Свещения ще възкръснат. Отново магията на числата.

— Като онзи печат, който ми показахте в Рим, при който комбинацията от символи винаги е равна на „шест шест шест“. Какво беше това, между другото?

Естебан започва да се кикоти.

— Приятелите ми от клуба имат навика да преувеличават. Числата могат да бъдат всичко, което поискаш от тях да бъдат. Според мен Бартоломей просто се е забавлявал, изписвайки трите свещени символа в различни комбинации. Освен това, ако дадеш на символите друга числена стойност, ще получиш съвсем различни отговори. Ако Библията на Сатаната наистина съществува, този печат няма нищо общо с нея.

— Какво се е случило с пазителите, щом срещнали изследователите? Върнали ли са се в Европа?

— Някои отплавали за вкъщи. Други останали тук и по-късно участвали в няколко експедиции в Централна Америка, чиято цел била търсенето на съкровища. Те намерили невероятно количество злато и скъпоценни камъни, които после били използвани за финансирането на строителството на двореца „Миерколес“ и са в основата на богатството на моя род.

— А мумията?

— Тъжна история. Някъде към края на седемнадесети век тя изчезнала. Или казано с две думи — разпаднала се. Но по това време вече никой не бил верен на Асим или на неговите последователи. Всички живеели охолно в двореца.

— Мумията се разпаднала?

— От мумията са останали единствено фрагменти от кости и прах, които се съхраняват в едно гърне.

Чувствам как по лицето ми се изписва горчиво разочарование.

— Възможно е честата смяна на климата да е станала причина за разпадането. От сухата жега на Египет до студения, влажен въздух на Норвегия. Морето, солеността, големите разстояния…

— А папирусовите свитъци?

— Някои от тях все още са тук, в двореца. Два свитъка били подарени на Ватикана. Останалите са тук, в моята библиотека. Но те не са нищо особено. Представляват интерес единствено за учени и експерти. Фрагменти от преводи на Библията от пети и шести век, описания на ежедневието в Египет, пеани, подобни неща.

Той млъква и ме поглежда.

— Бьорн, преписът на Асим от Тингвелир… ще попитам пак. Ще ми дадеш ли исландския ръкопис?

Не казвам нищо.

— Мястото му е тук. В двореца, заедно с всички останали.

— Но той дори не е в мен.

— Къде е тогава?

— Ръкописът е исторически артефакт — казвам аз, опитвайки се да спечеля време. — Би било престъпен акт просто да ви го дам.

— Ръкописът… — започва той, след това се взима в ръце. — Моля ви да ми се доверите. Не искате ли да завършите плана на Асим?

— Планът на Асим е бил да защити мумията. А тя вече не съществува.

— Може би не физически…

— Пазителите са го предали. Те не са изпълнили мисията си.

Той мълчи. След няколко секунди казва:

— Знаете ли, вие можехте да сте един от нас. Пазител! Притежавате някои уникални качества. Асим и крал Олав са разчитали на мъже точно като вас. Упорити, безстрашни, мислещи в перспектива.

— Нима още съществува? Това ли се опитвате да ми кажете? Нима братството на пазителите още съществува?

Погледът му се обръща навътре, към всичко, което вече е отминало.

— Сега пазим единствено спомените и сенките от миналото.

Беатрис

1.

Двама прислужници, облечени като пингвини, чукат на вратата ми. В същия момент огромният стенен часовник в коридора започва да отмерва осем часа. С бавни, елегантни стъпки те ме превеждат през лабиринта на двореца, като всяка куца, крива стъпка, която правя с моите патерици, е като стъпка назад във времето.

Естебан Родригес и неговото семейство ме чакат в трапезарията, седнали около маса под огромен полилей, който съвсем спокойно може да бъде объркан със северното сияние от разстояние. Съпругата на Естебан Софи стиска ръката ми с усмивка, която не достига очите й. Тя е чернокоса красавица и ми напомня на жрица от племето на инките точно преди да изтръгне сърцето на поредната жертва. Най-добрите пластични хирурзи са заключили тялото й в една отминала епоха, от която тя никога нямаше да се откаже. Синът им Хавиер е загорял плейбой с блестящи очи и усмивка, пълна с бели зъби и сладки обещания. Прекарва голяма част от времето си в Бел Еър и Сен Тропе. От него струи щастлива светлина, сякаш току-що идва от див купон с много кока и жени. Грасиела е наследила красотата и резервираността на майка си. Тя е на моите години, но точно като майка си изглежда много по-млада. Ръкостискането й е отпуснато и тя бързо дръпва ръката си, сякаш се страхува да не се зарази с нещо.

След това ме представят на сестрата на Естебан.

Беатрис е в края на петдесетте, а очите й преливат със силата и енергията на една своеволна, умна и зряла жена, в която все още се крие игриво младо момиче, жадуващо за лудории. Косата й е светлокестенява, дива и къдрава, и се спуска на вълни чак до средата на гърба й. В носа си има малък диамант. Позата и формата на тялото й свидетелстват за безброй болезнени часове, прекарани във фитнеса. Тя стиска ръката ми силно, с блясък в очите.

— Значи вие сте открил Кивотът на свещените тайни.

Гласът й е топъл и дрезгав, сякаш е уморена и копнее да се мушне под хладните завивки, за предпочитане с някого.

Виждам, че е прочела мислите ми и се изчервявам. След това всички сядаме около масата, която е толкова дълга, че спокойно можем да поканим парламента.

Докато сервитьорите ни носят блюда, отрупани с екзотични ордьоври, Естебан ми разказва историята на двореца „Миерколес“ и рода Родригес, който очевидно е дал на света голямо количество държавни мъже и нехранимайковци, рицари и джебчии, девственици и нимфоманки, светци и черни овце. От време на време той поглежда към Беатрис и прави кратки, но злобни коментари. Тя пренебрегва липсата му на такт със снизходително достойнство и студен, пренебрежителен поглед. София мълчи. Потънала е в свой собствен свят на скука и безразличие. Хавиер с наслада ни разказва за купон, на който Мик Джагър напръскал в лицето с шампанско финансист, който се държал твърде свободно със съпругата на домакина. Хавиер говори английски с испански акцент, който кара дрехите на жените просто да падат. Смехът му избухва на буйни, шарени вълни. София и Грасиела едва докосват храната си. Естебан пита Беатрис докъде е стигнала с дисертацията си. Тя отклонява въпроса му и търси убежище в София, която поглежда настрани и започва да дъвче храната си като маниак с тъмна цел. Хавиер разказва забавна история за Джордж Майкъл и един магазин за обувки на Пето авеню, но смисълът от нея се губи, удавен в гръмогласния му смях.

Седим около масата и разговаряме повече от два часа. Чувствам се като аутсайдер. Другите опитват от карибски блюда като пелау, пиле с къри и чили, люта чана и солена риба с патладжан. На мен ми поднасят сурови, пържени, варени, печени и мариновани зеленчуци, които нито съм чувал, нито съм вкусвал преди. Пием редки вина от избата на двореца. При всяка възможност аз поглеждам тайно към Беатрис. Не знам дали тя забелязва това или не, но мисля, че го забелязва. Невероятно красива е. Ако чете мислите ми, значи прикрива това много умело. Може би си играе с мен. За щастие, знам как да поставям под карантина фантазиите си в една тъмна и отдалечена част от мозъка ми, далече от любопитните погледи на останалите хора.

2.

След вечеря мъжете пият коняк и пушат пури, докато жените отпиват вино в съседната стая. Срещаме се отново във фоайето, където огромни стъклени врати водят към терасата. Точно в десет и половина Естебан и София ни пожелават лека нощ. Грасиела се отпуска след оттеглянето на родителите си и за първи път чувам смеха й. Но след двадесет минути Хавиер и Грасиела също се оттеглят.

В тишината след тяхното излизане двамата с Беатрис стоим неподвижно, загледани през стъклените врати. Главата ми бучи от възбуждащата мисъл, че най-накрая останахме насаме и теоретично мога да направя няколко крачки към нея, да я взема в ръцете си, да я притисна към себе си, да почувствам тялото й до моето.

— Ще излезем ли да подишаме малко въздух? — пита тя.

Поглежда ме по начин, който ми е трудно да разгадая. Предполагам, че отново чете мислите ми, което едновременно ме смущава и възбужда. Тя се засмива тихо, взима ме под ръка и ме извежда на терасата. Искам да я целуна, но, разбира се, не бих посмял да направя нещо толкова дръзко. Потъваме в два дълбоки, меки градински стола. Санто Доминго блещука между дърветата като далечна, екзотична галактика. Шумът от града стига до нас под формата на ниско, но постоянно жужене. Паркът е изпълнен с писъците на птици, жаби, щурци и малки животни.

— Можеш ли да повярваш, че някога съм била хипарка? — усмихва се Беатрис.

Опитвам се да повдигна вежда в изненада, но имам някакъв проблем с мускулната координация, така че сигурно изглеждам така, сякаш имам тик.

— Три години живях в Сан Франциско, от 66-та до 69-та. Хайт Ашбъри, лятото на любовта, ЛСД, силата на цветята.

В гласа й долавям следи от слънцето и топлината, които се крият дълбоко в душата й.

— Може би това бе моят начин да се опълча срещу всичко това — казва тя и вдига ръце.

— Бедното малко богато момиче? — коментирам аз, малко по-язвително, отколкото бях възнамерявал.

Усмивката й се превръща в горчива, студена гримаса и аз осъзнавам, че съм я обидил дълбоко. Но после топлината и чарът се връщат.

— Израснах като принцеса, в кралско семейство без кралство и без поданици. Баща ми беше алкохолик, майка ми се утешаваше с любовници, а по-големият ми брат Естебан… ами…

Тя поглежда към небето. Двамата проследяваме мигащата светлина на преминаващ самолет.

— Знаеш ли, Бьорн, семейството ми никога не е било част от този народ или от тази култура. Ако дворецът „Миерколес“ беше в Хайд Парк или в Сентръл Парк, в Бомбай или в Токио, ние щяхме да бъдем също толкова изолирани от света, колкото сме тук.

Аз бях израснал в една стара, бяла, дървена къща в предградие на Осло, но въпреки това разбирам какво има предвид.

— Много хора ни завиждат заради парите.

— Не се учудвам.

— Но животът не е толкова добър.

— Богатите винаги казват така.

— Съжалявам, ако създавам в теб впечатление, че съм една преситена и скучаеща жена. Всъщност убедена съм, че точно това си мислиш за мен. Богатството прави нещо с хората. Нещо неприятно.

Тя прокарва пръсти през косата си. Кожата й блести на лунната светлина, сякаш е от злато. Не мога да повярвам, че е цели двадесет години по-възрастна от мен. Прилича на крехък и безсмъртен елф.

— Шестдесетте и всичко, което те донесоха на света, ме спасиха, колкото и парадоксално да звучи това. Ако не се бях разбунтувала, сигурно щях да потъна и да изчезна безследно. Трябваше да се превърна в друг човек, за да бъда себе си, ако разбираш какво имам предвид.

— Мисля, че да.

— Роднините ми не знаеха за тези неща. Те си мислеха, че водя тих, спокоен живот в едно девическо училище.

— Как са научили?

— Приеха ме в болница след свръхдоза. Лекарите не вярвали, че ще оцелея. Директорът се обадил на родителите им и те дойдоха в Сан Франциско. И какво мислиш, че направиха те? Алкохоликът и уличницата ме обезнаследиха. Най-висшето лицемерие! Не бях достойна. И Естебан наследи всичко!

Тя ме поглежда право в очите, поема дъх да каже нещо, нещо важно, но после се спира и извръща поглед. Когато продължава, вече говори за нещо съвсем различно. Чудя се защо се отказа. Може би не ме познава достатъчно добре или пък това, което се канеше да ми каже, е твърде неприятно за слушане.

— След времето, прекарано в рехабилитационната клиника и изпитите, отидох да живея в Лондон, след това в Рим и накрая в Рио. Никога не съм се женила, но това не означава, че съм била самотна. Върнах се да живея тук дълго след като родителите ми починаха. Сега Естебан дотолкова се е усъвършенствал в ролята си на мой баща, че понякога се питам дали той и баща ми не са един и същ човек.

— Защо се върна?

Тя забива поглед в краката си.

— Защото тук ми е мястото — казва, сякаш напук. — И никой не може да ми отнеме това. Нито майка ми, нито баща ми, нито Естебан. Най-малко Естебан.

След това изведнъж лицето й се прояснява и тя се усмихва.

— Но най-вече защото тук работя най-добре. Близо до библиотеката и историческите ръкописи. И до Куратора, разбира се.

— Кой?

— Един колега и приятел. Ще ви запозная.

В нелеп пристъп на ревност, аз се чудя дали той е повече от колега и приятел.

— Брат ви спомена, че работите върху дисертация…

— Уф, какво знае той! Но да, така е. Учих теология и история в Бъркли. Сега съм нещатен професор в университета на Санто Доминго, но през повечето време работя тук, в кабинета си в двореца.

Седим на терасата и си говорим до два часа сутринта. И през цялото време си представям Беатрис гола в легло ми, косата й — разпиляна на копринените чаршафи; топъл дъх, блеснали очи, малки, остри гърди и обица на пъпа. Разговаряме за разликата между нюейдж движението и религията, за условията на живот в Южна и Северна Америка, за емиграцията от Африка и сформирането на първите племена. Представям си как тя обвива краката си около кръста ми и драска гърба ми с нокти. Разказва ми за приятелите си от Грейтфул Дед[35] и Джеферсън Еърплейн[36] и за халюцинациите си, причинени от ЛСД и мескалина. Аз й казвам, съвсем двусмислено, че не ми трябват наркотици, за да халюцинирам. Тя ми отговаря, също толкова двусмислено, че знае това.

Когато си пожелаваме лека нощ, тя ме прегръща и ме целува по бузата, сякаш за да каже, че ако бяхме в Сан Франциско и ако годината бе 1967 г., щяхме да сме заедно. Или просто се лаская? През 1967 г. съм бил нищо повече от едно яйце.

След като си лягам, дълго време чувствам мястото, където тя ме бе докоснала, сякаш е обвито в пламъци.

3.

Прекарвам целия следващ ден в библиотеката.

Не виждам нито Беатрис, нито Естебан. Вместо това компания ми правят книги, писма, ръкописи и древни карти на карибските острови и крайбрежието на Северна Америка.

Библиотеката е на приземния етаж и прозорците й гледат към парка. Тя има десет крила, които започват от основната зала и се разпростират във всички посоки. Някои от тях са пълни с книги от пода до тавана; други са пълни с шкафове с документи, писма, карти и други текстове, които са систематизирани по географски принцип, тематично и хронологично. На другия край на библиотеката има две огромни врати с месингови брави. Опитвам се да отворя една от тях, но са заключени. На стената до вратите забелязвам ключалка с код, екран за пръстови отпечатъци и скенер за ретини.

Попадам на цяла секция, посветена на карибските пирати. Измежду хилядите съдебни записи и смъртни присъди намирам гравюри на известни пирати и авантюристи, позиращи като крале. В един разпадащ се кашон попадам на дълги писма, адресирани до прадедите на Естебан и написани от пиратски легенди като Хенри Морган, Франсис Дрейк и Едуард „Черната брада“ Тийч. Едно чекмедже прелива от писма от САЩ от времето, когато колониите са били само тринадесет; намирам писма, съглашения и дори една от ранните чернови на декларацията на независимостта, написана от Томас Джеферсън. След като обядвам сам под един слънчобран на балкона на библиотеката, откривам северната секция, съдържаща изключително богата колекция от първи издания и редки ръкописи, както и серия остри писма, разменени между Хамсун[37] и Ибсен[38].

4.

Малко след пет часа Естебан влиза в библиотеката. Преструва се, че не е очаквал да ме намери там, сякаш е дошъл просто да си потърси някакво четиво за преди лягане.

Питам го какво има зад заключените врати. Казва ми, че те водят до специалната, допълнително подсигурена секция на библиотеката, където се съхраняват най-ценните и редки книги и документи.

Сякаш някой крадец може да се надява да открадне нещо повече от птичи курешки от двореца „Миерколес“…

— Бьорн, що се отнася до ръкописите, които открихте в Исландия.

Отново.

— Да не би да е въпрос на пари?

Въпросът му ме изненадва и не мога да измисля подходящ отговор.

— Защото ако случаят е такъв, трябва да знаете, че мога да ви направя много богат. След това ще можете да се занимавате с много по-интересни неща от тези, с които се занимава един доцент в университета в Осло.

— Харесвам работата си.

— Новият ви живот ще ви хареса още повече.

— Защо този ръкопис е толкова важен?

— Ще завърши колекцията ми.

Не е лъжа, но не е и цялата истина.

— Нека си помисля.

Нямам намерение да му продавам каквото и да било. Но имам нужда от още време, за да разбера какво става.

Но той ме поглежда и от изражението на лицето му добивам впечатлението, че току-що сме подписали договор и просто чакаме да изсъхне мастилото.

5.

Оставих мобилния си телефон в шкафчето до леглото ми. Професор Лайлуърт е звънял осем пъти и е оставил SMS: „Хасан и Стюарт Дънхил освободени. Обади ми се!“.

Професорът вдига след първото иззвъняване. Казва ми, че Стюарт и Хасан са били освободени от окръжния съд на Вашингтон.

— Но как е възможно това? — питам аз.

— Според съдията областният прокурор не е представил достатъчно доказателства. Или по-скоро — никакви доказателства.

Хасан и Стюарт не били въоръжени, когато ги арестували. Адвокатите им убедително защитили тезата, че двамата били под заблудата, че са посредници при една най-обикновена бизнес среща с цел продажбата на колекция средновековни документи. Не са знаели, че Лора и аз сме отвлечени и че някои от присъстващите са въоръжени. Да бе.

— Хасан е издирван военен престъпник и убиец — протестирам аз.

— Хасан е мъртъв.

— Какво? Какво казахте?

— Официално той вече не е между живите, поне според паспорта му и според свидетелството му за раждане. А иракското посолство и други международни регистри, включително и Международният съд в Хага, предоставиха доказателства, че самоличността на обвиняемия е Джамаал Абд-ал-азис. Адвокатът също така показал валидно свидетелство за смъртта на Хасан.

— Но…

— Не ме питай. Но не можем да пренебрегнем факта, че някой е успял да изманипулира толкова много институции. Дори снимките на Хасан били променени. Съдът не повярвал на обвинението.

— Но това е конспирация.

— Съдията бил непреклонен.

— Тогава шейхът трябва да го е подкупил. С няколко милиона.

Питам професора дали знае къде са Хасан и Стюарт в момента.

Не знае.

— Ако това е някакво утешение, останалите хора на шейха все още са под ключ. Всички носели нерегистрирани, незаконни оръжия.

— Голяма утеха, наистина.

— Спокойно, Бьорн. Не е възможно да знаят къде си.

— Не съм съвсем сигурен в това.

— Трябва да уважим мнението на съда. Конституционните права могат да работят както в наша полза, така и против нас.

— А моята сигурност?

— В момента дворецът „Миерколес“ е най-сигурното място, където можеш да бъдеш.

Свещената библиотека

1.

— Беатрис, може ли да те попитам нещо?

— Разбира се.

Тя ме покани на вечеря и в момента седим на маса до прозореца в трапезарията й. Беатрис има свой собствен апартамент в северното крило на двореца. Само двамата сме, аз и Беатрис. Да се чуди човек.

— Какво има зад заключените врати в библиотеката?

— Още книги.

Готвачът е приготвил вегетарианско ястие от попарени аспержи, намазани с масло, печени домати, и чушки пълнени с ориз и подправки. Беатрис си е поръчала мариновани в бяло вино гърди от пъдпъдък. Тя надига чашата си. Отпиваме заедно.

Беатрис не е на себе си. Опитва се да ми се усмихне, сякаш няма грижа на света, но нещо я тревожи. Нещо я гризе и не й дава покой. Язовирната стена се пропуква, докато ям последната си аспержа. Първо поглежда надолу към това, което е останало от гърдите на пъдпъдъка. След това поглежда към мен.

— Обмисляш ли дали ще му дадеш ръкописа?

Дъвча бавно. Аспержите винаги са били любимите ми зеленчуци. Номерът е да не ги готвиш твърде дълго, защото са най-вкусни, когато са все още твърди.

— На кого? Не съм обещавал нищо на никого.

— Естебан. Каза ми, че ще му продадеш ръкописа.

— Тогава не ме е разбрал правилно. Той ми каза, че ръкописът му трябва, а аз му отговорих, че ще си помисля. Това е всичко. Ръкописът дори не е мой. Защо ще му продавам нещо, което не притежавам?

— Ще те изкуши с милиони долари.

— Парите не ме интересуват особено.

— Ще те измами. Не позволявай на Естебан да се докопа до ръкописа.

Беатрис бърше ъгълчетата на устата си с кърпичка от лен, обшита със семейния монограм.

— Ще бъда напълно откровен, Беатрис. Не съм съвсем сигурен какво се опитваш да ми кажеш.

Тя поглежда през прозореца. Осветените от прожекторите дървета лъщят на фона на синия вечерен мрак. Лампата на терасата примамва и държи в плен хиляди насекоми.

— Никога не трябва да се доверяваш на Естебан. Никога.

— Той е твой брат.

Нещо пламва дълбоко в нея и искрата достига очите й.

— Можеш ли да си представиш какво е да принадлежиш към семейство на предатели и лъжци?

Всъщност мога. Преди да умре, майка ми ме попита дали й бях простил за това, което се бе случило с баща ми. Той бе паднал от една скала в Телемарк. Аз я погалих по бузата и казах „Разбира се“. Но не й казах истината.

Не споделям това с Беатрис, не сега. Но тя протяга ръката си и я слага върху моята. Изящна кафява ръка върху моята, бяла като мляко.

— Естебан ми каза, че ти е разказал всичко.

— Да, но не съвсем всичко.

— Не, не всичко.

Известно време мълчим.

— Като ме погледнеш, сигурно ти е трудно да си представиш, че прадедите ми са били викинги — казва тя. — Не, няма нужда да казваш нищо. Карибските гени в мен отдавна са надвили скандинавските.

Тя стиска нежно ръката ми, след това я пуска.

— Да се срамуваш от семейството си и от предците си е много болезнено.

— Имаш ли причина да се срамуваш?

— Нямаш представа…

— Аз бих се гордял с непоколебимостта на предците ти. Помисли за стотиците години, през които те са пазели мумията.

Тя се засмива; кратко, сухо и горчиво. Така би се засмяло момиче на повикване, когато някой от редовните й клиенти я попита дали го обича.

— Мога да си представя какво ти е разказал Естебан.

— Нима ме е лъгал?

Вратата се отваря и влиза армия от сервитьори, които събират чиниите ни и поднасят десерта: топли боровинки и домашен ванилов сладолед. Наливат десертно вино в малки кристални чаши и след това затварят толкова тихо вратата след себе си, че трябва да се обърна, за да се уверя, че наистина са си отишли.

— Да, лъгал те е. Не се съмнявам, че голяма част от това, което ти е казал, е истина. Най-вероятно по-голямата част. Но те е излъгал за най-важното нещо.

— Защо?

— Естебан е бил отровен от миналото.

— Какво означава това?

— Всички ние сме продукт на изборите, направени от нашите прадеди.

— Да, но притежаваме и свободна воля.

— Свободната воля само покварява някои хора.

— Естебан?

— Брат ми е бил покварен от векове предателства, двойни стандарти и безпринципност.

Тя провлачва думите, сякаш всяка една от тях е топка на верига.

Поглеждам я с изненада, смучейки топла боровинка. Става ми неудобно. Освободеният от затвора си гняв зачервява бузите й.

— Какво се опитваш да ми кажеш, Беатрис?

Тя забожда боровинка със сребърната си вилица. Очите й се пълнят със сълзи.

— Как според теб предците ми са построили този дворец?

— Злато на инки?

Тих смях.

— Сигурна съм, че златото на инките е помогнало. Както и златото на ацтеките. Пазителите бързо се съюзили с конквистадорите и, верни на своята викингска кръв, плячкосали всички карибски острови наоколо, както и целия южноамерикански континент. Леон, Веласкес, Кортес, Писаро, де Сото, де Коронадо — моите предци са грабели и плячкосвали рамо до рамо с тях. Според легендата именно представители на рода Родригес открили южноамериканския град от злато Ел Дорадо. Много хора смятат, че оттам идва богатството ни.

— Ел Дорадо не е ли мит?

— Така казват. Но кой знае. Основите на невероятното богатство на рода Родригес били положени през шестнадесети и седемнадесети век. Голяма част от златото дошло от конквистадорските набези, но сме получили и много злато от Европа.

— От кого?

— От най-могъщата европейска институция през шестнадесети век.

— Коя е била тя?

— Нека те попитам нещо: според теб колко векове братството на пазителите останало предано на Асим и на неговата мисия?

Още от началото на престоя си в двореца „Миерколес“ бях хранил тайната надежда, че Естебан е пазител, който съвсем искрено се опитва да изпълни клетвата, която бяха положили неговите предци.

— Предците ми са били предатели, Бьорн. Те предали Асим; предали всички, които се жертвали за каузата. Предали мисията си.

— Как?

— Много хора вярват, че Колумб заразил Америка с европейска поквареност и декадентство. Това, че Америка била открита от европейци, обрекло местните жители. Обрекло и пазителите. Те се покварили, един по един. Покварили ги парите, властта, общественото положение. С Естебан произлизаме от семейство на крадци и измамници.

Не знам какво да кажа.

— Карибите не е трябвало да се превръщат в последна спирка за пазителите — продължава тя. — Те трябвало да се върнат в Европа. Търсели ветровете, които да ги отведат вкъщи. Но останали тук. Питал ли си се защо?

— Защо?

— Алчност.

— Не разбирам…

— Предполагам, че по свой собствен начин те продължили да бъдат пазители. Просто сменили своите господари. Пазели същата тайна, но за някой друг.

— За кого?

— Събери две и две, Бьорн. Очевидно е.

— Никога не съм бил добър по математика.

— Останали тук, в Санто Доминго, в двореца, построен от най-добрите архитекти и инженери в Европа. Приели испански имена. Някои от пазителите заживели тук, в двореца „Миерколес“. Моите прадеди. Други отплавали за Европа на борда на испански търговски кораби. Получили аристократични титли, огромни имения и повече пари, отколкото можели да похарчат. Тези, които се възроптали, били убити. Най-важните от тях били убити от Инквизицията по директна заповед на папата. Единствено пазителите, които нарушили обещанията и клетвите си, оцелели. Техните наследници до ден-днешен живеят в огромни замъци в Италия, Франция и Испания.

— Но кой е бил зад всичко това?

— Когато пазителите дошли в Санто Доминго, папа бил Юлий II. Той е известен с много неща. Но преди всичко е известен с прякора Ужасният папа. Папа Юлий II бил лукава, дръзка, авторитарна личност. През 1506 г. той създал швейцарската гвардия, която до ден-днешен охранява Ватикана и папата. Той започнал строителството на базиликата „Св. Петър“ такава, каквато е тя днес. Той наел Микеланджело да нарисува тавана на Сикстинската капела и да построи личната гробница на папата с прочутата статуя на Моисей.

— Все още не мога да разбера връзката.

— Връзката е Ватикана.

— Но защо? Все пак говорим за една мумия, няколко папирусови свитъка и един викингски набег.

— Нито Асим, нито пазителите са знаели важността на това, което са пазели. Без да подозират това, те са държали в ръцете си една мумия и един ръкопис, които биха променили разбирането на света за юдейството, християнството и исляма.

Не знам как да реагирам на тези думи. Те ми звучат твърде помпозни и фалшиви.

— Надявам се, че няма да прозвучи невъзпитано… Но това не е ли малко пресилено?

Тя промушва боровинката с вилицата си и я изяжда.

Питам я:

— Що за тайна може да има такива последици? Да не би мумията да е била на Господ?

Опитвам се да се засмея, но от устата ми излиза нещо, наподобяващо сухо крякане на възстар жабок.

Беатрис отпива от виното си и затваря очи. Слабото осветление изтрива бръчките й и я подмладява с поне още десет години.

— Трябва да те попитам нещо, Бьорн.

— Питай.

— Ръкописът… — Тя спира, сякаш не е съвсем сигурна как да формулира въпроса си.

— Да?

— Какво знаеш за него?

— Представлява препис на превод от единадесети или дванадесети век, оригинален библейски ръкопис.

— Чел ли си някаква част от него?

— В момента го превеждат.

— Надявам се, че си го скрил добре.

— Разбира се. В добри ръце е, не се притеснявай.

— Ти имаш ли копие?

Това е въпрос, който Естебан не ми бе задал.

— Разбира се.

Устата й остава отворена.

— Искаш ли да го видиш? — питам я и докосвам ръката й.

Включвам един от компютрите в библиотеката и влизам в Gmail акаунта, който Сира Магнус бе създал. Отварям писмото на Тран, съдържащо дигиталната версия на Тингвелирските свитъци.

— Господи! — възкликва Беатрис, когато отварям pdf файла.

Пергаментите се появяват на плоския екран пред нас, ясни и четливи.

— Куратора няма да повярва на очите си. Мислиш ли… — Тя се колебае. — Може ли да ги принтирам?

Натискам бутона за принтиране. Тя стиска рамото ми с благодарност. Огромният лазерен принтер се съживява с изщракване. Принтира всички страници на ръкописа за няколко минути.

— Ти така и не отговори на въпроса ми — казвам на Беатрис.

— Кой въпрос?

Кимвам към заключените врати.

— А, това ли. Ела с мен.

Спираме на метър от вратите. Тя се приближава към скенера, който сканира ретината й. Светва зелена светлина. След това набира кода. Ключалките жужат известно време, след което спират. Беатрис отваря тежката врата.

2.

В забранената секция на библиотеката цари атмосфера на тайнственост и отминали епохи. Стенописите по тавана и стените изобразяват важни събития от Библията. Те са невероятно красиви и за момент в главата ми влиза налудничавата мисъл, че са били нарисувани от самия Микеланджело. От високия куполовиден таван висят три разкошни полилея. По стените са окачени икони и мощехранителници. Сигурен съм, че ако се съсредоточа, ще мога да чуя грегориански песнопения. На отсрещната стена виси кръст с разпнатия Исус. Eli, Eli, lama sabachtani? Господи, Господи, защо ме изостави? В стъклена кутия върху висок пиедестал от мрамор е изложена корона от тръни. Не е възможно това да е короната от тръни, нали? Не мога да събера сили да попитам. Седем високи бели свещи горят в канделабър върху маса, покрита с бяла покривка. По стените между фреските стърчат дървени шкафове и рафтове с книги, стъклени кутии и чекмеджета. Дълбоките прозорци са обезопасени с решетки от ковано желязо, на тавана мига лампичката на камера.

— Добре дошъл в Свещената библиотека — казва Беатрис. — Тук съхраняваме нашите най-ценни и редки съкровища.

Стъпваме върху килим, който е толкова мек, сякаш е направен от мъх.

Беатрис спира пред един от шкафовете. Отваря го и изважда кодекс с дървени корици. Заставам зад нея и поглеждам над рамото й.

Тя внимателно го отваря.

— Това е оригиналният текст на De Transitu Virginis, „Успение Богородично“, написан около 169 г. сл.Хр. от св. Мелитон Сардийски. Понеже Мария била майката на Господ, тя не можела да умре от физическа смърт, затова когато дошло времето й да напусне този свят, душата и тялото й се издигнали в рая.

Поглеждам писмата с благоговение, всяка дума е изписана с любов и вяра.

Беатрис отива при друго чекмедже и го отваря. Вътре, върху малка копринена възглавничка, лежат две златни монети.

— Тези монети са били на Николас, известен още като св. Николай Мирликийски или дядо Коледа. Той спасил мъж и трите му дъщери от бедност и проституция, като тайно хвърлил три кесии със златни монети през прозореца и в комина на къщата им.

Тя се приближава до едно позлатено писалище, отваря го и вади златна кутия. Вътре между два листа стъкло лежи напукан пергамент.

— Това е заповедта за екзекуция на Христос, подписана от Пилат Понтийски.

— Как успявате да се сдобиете с тези неща?

— Винаги сме били в добри отношения с Ватикана. Различни папи, кардинали и архиепископи са се възползвали от близостта си с нашия род. Когато някой теологичен дебат стане особено разгорещен, за тях е удобно да премахнат някои документи и артефакти, които биха злепоставили църквата или отслабили нейните позиции. Дворецът „Миерколес“ се смята за по-сигурно хранилище на подобни артефакти от архивите на Ватикана. Освен това архивисти и кардинали са изменяли на Ватикана в миналото, продавайки тайните на църквата на нейни недоброжелатели. Но в нас Ватикана винаги е имал лоялни съюзници.

— Това е невероятно, Беатрис, напълно невероятно!

— Не всичко идва от Ватикана. През годините сме закупили огромно количество ръкописи, писма, книги, кодекси и пергаменти, както на отворения, така и на черния пазар. Финансирали сме разкопки. Подкупвали сме археолози, изследователи и търсачи на силни усещания. Съхранявайки тези съкровища, ние поне сме се погрижили за това, те да не бъдат безвъзвратно загубени.

— За учените и за обикновените хора няма значение дали тези артефакти се намират под ключ в двореца „Миерколес“ или в частната колекция на шейх Ибраим.

— Шейхът е отмъквал много ръкописи под носа ни. Но несъмнено той може да каже същото за нас. Ела, трябва да се запознаеш с един човек.

3.

Той е толкова висок, слаб и блед, че не бих се учудил ако изчезва всеки път, когато светлината го огрее в гръб. Кожата му е също толкова бяла, колкото е и моята. Може би затова веднага чувствам някаква връзка помежду ни. Забелязвам цяло съзвездие чернодробни петна под изтънялата му сива коса. Носът му е като остър клюн. Човек остава с впечатлението, че той гледа единствено навътре, в себе си, към един личен, непознат за останалите свят.

Спалнята му е също така негов кабинет. Когато чукаме на вратата му, той седи на бюрото си и пие чай. Бюрото е покрито с книжа, книги и документи.

— Това е Куратора — казва Беатрис. — Така го наричаме. Куратора.

Той ми подава една костелива ръка. Стискам я и добивам усещането, че се ръкувам със скелет.

— Чел съм за вас — казва той с глас, който е толкова сух и крехък, колкото древните документи на бюрото му.

Беатрис нежно слага ръка върху тънките му рамене.

— Ние сме стари приятели. Познавам го, откакто се помня. Той бе първата ми дойка. После стана мой приятел и ментор. Живее и работи в двореца „Миерколес“ от 1942 г., когато избягал от Варшава…

— Като момче, искам да се отбележи, като момче!

— … и се озовал тук, минавайки първо през Копенхаген, Бостън и Хавана. Баща ми го съжалил и приютил, в един от своите редки моменти на състрадание. Именно Куратора запали в мен интерес към историята и теологията. И към всичко това, което лежи скрито в древните ръкописи и пергаменти.

— Разбирам, че споделяте нашата страст към съкровищата от миналото — казва Куратора.

Гласът му е тих, почти шепот, като вятър, който си играе със страниците на книга, забравена на пейка в парка. Когато очите ни се срещат, през тях виждам как в него се отваря невидима врата, отвъд която започва безкраен коридор, пълен с книги, покрити с многовековен прах. След това илюзията изчезва и аз виждам воднистите очи, осеяни с разкъсани капилярчета.

Куратора накланя главата си на една страна.

— Беатрис е прекрасен човек, нали? Трябва да сте благодарен за нейното приятелство.

Не съм съвсем сигурен какво да отговоря на това. Зад елегантната фасада на думите му долавям игрива ирония, сякаш той се опитва да ме изпита.

— Когато живеех в чужбина, Куратора ми се обаждаше по телефона и ми изпращаше писма, като така ме държеше в течение на живота в двореца — казва ми Беатрис. — И когато се отбивах вкъщи, най-много исках да се видя с него.

Куратора поглежда любопитно към принтираното копие, което Беатрис държи в ръка. Тя му кимва незабележимо. Той захапва долната си устна. Тя му подава страниците. Той ги взима с треперещи ръце. Вади очила от джоба на ризата си, слага ги и започва да чете текста, останал без дъх. Очите му препускат по редовете.

— Най-накрая. Най-накрая. Най-накрая — повтаря той шепнешком. Поглежда към Беатрис. — Това е!

— Нали ти казах.

— Не смеех да ти повярвам. Но наистина е това!

4.

Куратора налива три чаши шери. Двамата с Беатрис седим на леглото му. Той седи на стола до бюрото.

— Викингският крал Олав не е знаел какво е откраднал — казва той. Шерито е оставило влажна сянка на горната му устна. — Той просто е искал златното ковчеже, в което са били свитъците.

— Пазим оригиналния ръкопис тук в двореца — казва ми Беатрис.

— Естебан ми каза, че той не е нищо особено.

— Естебан те е излъгал.

— Може ли да го видя?

— Не е толкова просто. Само Естебан и аз имаме достъп до него. Мярка за сигурност. Всеки път, когато вратата се отвори, това се записва в специален регистър. Естебан ще заподозре нещо.

— За съжаление, оригиналният ръкопис не е цял — казва Куратора. — Сухата египетска пустиня е идеална за съхранението на папируси. Но влажният норвежки въздух не е. Част от папируса се е разложила, така че ръкописът е пълен с празноти. По-голямата част от текста е нечитаем. За да можем да го разчетем и преведем, ние имаме нужда от преписа от Тингвелир.

— Бихте ли ми казали все пак какво прави този ръкопис толкова ценен?

— Той е оригинал на библейски текст.

— Знам това. Но защо църквата толкова много се плаши от него?

Куратора става и допълва преполовените ни чаши с шери, след което слага тапата в шишето.

— Плаши… хммм, не е толкова просто. Преди хиляда години политиката на църквата е била много по-различна, отколкото е днес. Не съм сигурен как щяха да реагират, ако ръкописът бе открит в наши дни. Но преди хиляда години служителите на Ватикана се паникьосали.

— Защо?

— Защото през вековете църквата е продавала илюзията, че Библията е написана от Господ.

В гласа му се прокрадва нотка на опърничавост.

— Това не е ли единствената цел на църквата? — питам аз.

— Именно по тази причина авторитетът на църквата моментално би се сринал, ако Ватикана признае, че Библията е… ами, нищо повече от един сборник от назидателни истории, съчинени от хора, преправяни от хора, събирани и редактирани от хора. И нищо повече от това.

— Всички знаят, че Библията не бива да бъде възприемана буквално. Тя представлява нещо по-важно, по-общо. Няма много хора по света в днешно време, които да вярват в Библията буквално.

— Така ли? Питайте хомосексуалистите. Питайте жените. Вече две хиляди години църквата набива своите виждания в главите ни. Ще се изненадате колко много хора смятат, че Библията съдържа думите на Господ до нас смъртните, сякаш самият Той я е написал. Някои християни възприемат Библията като източник на разбиране, почитане и размишления. Но въпреки това… същите сили, които са дали на света Инквизицията, кръстоносните походи и робството, продължават да съществуват и до днес и дори процъфтяват!

— Мислех си, че всичко това се е променило след Мартин Лутер.

— Хмм… какво казва Павел за хомосексуализма? Същите апостоли, които проповядват любов, прошка и състрадание, заклеймяват хомосексуализма и това е гледна точка, която споделят повечето важни клечки в днешната римокатолическа църква!

Думите му са придружени от водопад от слюнка.

— Според вас какво би казал Исус за омразата, която хомосексуалистите пораждат у някои християни?

— Успокой се. — Беатрис се навежда към него и нежно го докосва по крака.

— Павел е живял в различна епоха — споря аз.

— Точно така! Което доказва, че Библията принадлежи към една отминала епоха! Сега църквата заклеймява същото робство, което някога е подкрепяла и утвърждавала! Но хомосексуалистите продължават да бъдат преследвани със сляпа омраза и страст!

След този изблик Куратора е останал без дъх и се обляга на бюрото.

— Добре ли си? — пита го Беатрис.

— Да, да, да!

— Куратора лесно се разпалва — казва ми тя. — Но съм съгласна с него. Библията е литературен и митологичен шедьовър, който е принадлежал на една точно определена епоха, на едно точно определено човечество и на един точно определен свят. Днес можем да избираме дали да я четем като религиозно послание или като философски манифест. Това, дали Библията се възприема като думите на Господ, зависи изцяло от вярата на читателя. Авторитетът на Библията зависи от силата и непогрешимостта на текста.

Куратора се намесва:

— Преди повече от хиляда и петстотин години отците на църквата дали своето одобрение на Библията. И оттогава папи и духовници, свещеници и проповедници са единни в своята вяра, че нейната истина е абсолютна. Да критикуваш Библията означава да отричаш Господ. В името на Библията са били избити милиони хора.

Думите на Куратора се губят в шумен пристъп на кашлица и аз използвам момента да вмъкна въпрос:

— Но как Тингвелирските свитъци подкопават всичко това?

Беатрис отговаря на въпроса ми:

— Най-важните текстове, които на практика съставляват теологичната основа на юдейството, християнството и исляма, са петте книги на Моисей, Петокнижието. Това са Битие, Изход, Левит, Числа, Второзаконие, историята на патриарсите, Каин и Авел, законите, Десетте божи заповеди или с други думи всички митове и легенди, които формират основата на нашето общо културно наследство и разбиране.

Тя започва да тупа Куратора по гърба, защото той продължава да кашля.

— Моисей е една от най-влиятелните личности в световната история. Вярванията и религиите, изповядвани от половината човечество, са основани на неговите думи. Всемогъщият Бог, който се появява за първи път в Петокнижието, е същият Бог, който християните, евреите и мюсюлманите почитат и до днес.

Куратора успява най-накрая да стабилизира дишането си. Пресушава на екс чашата си с шери.

— Какво би станало, ако някой успее да докаже, че цялото това нещо е една измама?

— Измама? — повтарям. — Кое е измама?

— Как бихте реагирали, ако ви кажа, че Петокнижието на Моисей е сборник от различни текстове и философии от древността?

— Това е, общо взето, едно от първите неща, които студентите по теология научават в университета.

— Но не е ли странно колко усърдно защитават това знание? Повечето хора не знаят, че петте книги на Моисей представляват една смесица от вавилонски митове, финикийски и хититски саги и египетски легенди, обогатена с образа на автократичен бог. По този начин се създава една нова монотеистична религия. И една нова държава. Много хора биха нарекли това просто един мит, други — конспирация. Повечето експерти, теолози и учени са съгласни, че Старият завет е точно това — уникална колекция от древни текстове, но с нов етикет.

— Всеки човек, разбира се, може да остане глух за всичко това, ако е убеден, че Библията е словото на Господ — намесва се Беатрис.

— Много хора възприемат Библията като опита на един етнос да опише митологичното си минало и да изрази надежда за идеализираното си бъдеще — заявява Куратора. — Един разказ за присъщата на човечеството слабост към красотата и безплътността. Още шери?

Куратора маха тапата от шишето. Подавам му чашата си и той я пълни догоре. Беатрис закрива своята чаша с ръка.

Куратора оставя бутилката на бюрото и продължава:

— Представете си… представете си, че някой предостави неоспорими доказателства за това как и защо петте книги на Моисей и новата религия са еволюирали?

— Какви доказателства?

— Тингвелирските свитъци!

Беатрис и Куратора ме поглеждат предизвикателно, сякаш очакват да избухна или в смях, или в ругатни.

— На света има два милиарда християни и половината от тях са католици — заявява Куратора. — Мюсюлманите са милиард и половина. Четиринадесет милиона евреи. За много от тях Петокнижието е основата на тяхната вяра. Моисей е проправил пътя както на Исус, така и на Мохамед.

— Затова ръкописът е толкова важен — обяснява Беатрис. — Той разказва различна история.

— Папата не може да обяви, че писанията, смятани за свещени от две хиляди години, са непълни — обяснява Куратора. — Не може да заяви, че Библията трябва да бъде пренаписана. Това би било немислимо! Не може да каже, че в Стария завет има грешки, които трябва да бъдат поправени. Ако каже това, той ще забие нож в гърбовете на всичките си предшественици. Това би било едно признание на църквата, че Библията не е словото на Господ, а словото на човека.

— Библията ще се превърне в един добре написан, красив сборник с поучителни истории, пълен с виденията на мъдреци за един бог и един рай, към които всички можем да се стремим — казва Беатрис.

— Което всъщност е просто една илюзия — завършва Куратора.

Шестата книга на Моисей

1.

Преместваме се на терасата. Беатрис донася малко вино, голяма, квадратна свещ и спирала против комари, която ме дразни повече от комарите. Куратора влиза вътре, за да донесе три чаши.

— Защо е толкова гневен? — кимвам към вратата на терасата и Куратора.

— По време на войната той и родителите му потърсили убежище в една църква във Варшава. Свещеникът им отказал. Не искал да дава убежище на евреи. Едно от момчетата от хора изтичало навън и ги предало на войниците. Баща му бил застрелян на стъпалата на църквата, а майка му била изпратена в лагер, където умряла. Само Куратора успял да избяга. Бил на десет години.

Куратора се връща с чашите.

— И двамата сте твърде мълчаливи — казва той, докато отваря бутилката вино и пълни чашите.

— Ти си такъв бърборко, че говориш достатъчно и за двама ни — дразни го Беатрис.

Тя запалва свещта.

— Просто съм разпален — отвръща той.

Надигаме чашите.

Куратора потъва в един от меките градински столове и се втренчва в чашата си.

— Имате ли сили да издържите още една моя лекция? — пита ме той с усмивка.

— Имам ли избор? — отговарям му аз и се засмивам.

— Не — отвръща Беатрис.

2.

Куратора дълго върти празната чаша в ръката си, преди да я остави на земята.

— Библията… Лесно е да мислиш за Библията като за нещо свято, ясно и непроменимо. Но всъщност тя е резултат от целенасочено редактиране, извършено от хора. Върху еволюцията й са оказали влияние личните вярвания на редакторите, както и техните политически и теологически цели. Няма една Библия, която всички вярващи да приемат. Евреи, християни, православни, католици, протестанти — всички те имат своя версия на Библията. Ще говоря по същество. Тингвелирските свитъци представляват пълен юдейски препис и коптски превод на колекция от древни текстове. Наречете го чернова, ако желаете. Без редакции. Най-различни автори редактирали, преработвали и адаптирали тези текстове така, че да заприличат на една хомогенна история.

— И тази история се нарича Петокнижието на Моисей — казва Беатрис.

През тялото ми преминава тръпка.

— Тингвелирските свитъци — продължава Куратора, — са оригиналните текстове, върху които са основани книгите на Моисей.

— Оригиналните текстове показват не само как Петокнижието е еволюирало, глава по глава, страница по страница — обяснява Беатрис, — те също разкриват какво е било пропуснато.

— Уау — казвам аз. Може би трябваше да изразя удивлението си по-красноречиво, но това бе единственото, което ми дойде на ум.

— Има и още — добавя Беатрис. — Текстовете съдържат още една книга.

— Още една книга? Как така?

Тя кимва.

Куратора отпива от виното си.

— Ръкописът съдържа Шестата книга на Моисей.

3.

Трябват ми няколко секунди, за да подредя мислите си. Неизвестна книга на Моисей. Това е нелепо твърдение. Но в същото време в него има логика. Всичката тази тайнственост. Шейхът и Хасан. Ватиканът. Обществото. Изведнъж всички тези нишки се сплитат.

— Знам, че е трудно за вярване — казва Куратора.

Някъде в Санто Доминго стрелят с пистолет. Или може би е ауспух на кола.

— Досега сме имали възможност да прочетем единствено непълни откъси от частично разложения оригинален ръкопис, който се съхранява тук в двореца. Ето защо Тингвелирските свитъци са толкова важни. Защото съдържат текста, дума по дума, в неговия първоначален, пълен вариант.

— На основата на непълните фрагменти можем да заключим — обяснява Куратора, — че Шестата книга на Моисей разказва за неговото детство и младост. Тя съдържа нови наставления, които биха оказали огромно въздействие върху юдаизма, християнството и исляма. Господ ни разкрива повече за Себе Си, за Своите причини да създаде света и за това какво очаква Той от човечеството. Господ намеква, че има и други богове, но че Той е създал човечеството и света.

— Господ говори за видения, според които гностиците и катарите ще възтържествуват, но много по-късно — казва Беатрис. — Шестата книга на Моисей съдържа много неща, които биха отслабили позицията на църквата и на духовенството. Господ заклеймява всички, които не го разбират правилно. Всеки един от нас съдържа божественото и истинската вяра в себе си. Най-свят е храмът, който ще намериш в сърцето си. Господ предупреждава Моисей за лъжливи свещеници, които използват църквата, за да издигнат себе си, а не Бог.

— Четири глави са посветени на Сатаната и три на известни и неизвестни ангели и архангели. Господ нарича Сатаната свой низвергнат син и говори за него с голяма бащинска любов. Това, което се разбира под зло, е предимно липсата на божественото.

Сръбвам си вино и се опитвам да не изоставам.

— Шестата книга на Моисей напълно ще промени разбирането ни за останалите книги — казва Куратора. — По неизвестни причини някой е решил да пропусне шестата книга. Ако тя бъде призната, това би означавало трите основни световни религии да адаптират части от догмата си съобразно новите писания.

— По какъв начин?

— Ще разберем това едва след като прочетем пълния текст. Да си вадим заключения на основата на преводите, които вече сме направили, би било твърде прибързано. Това е един пример защо толкова много разчитаме на Тингвелирските свитъци…

Той вади един лист хартия от вътрешния си джоб и прочита следния текст: „Когато се молиш на Господ, твоя Бог, Той е… (нечетливо)… и ти ще откриеш… (нечетливо)… е един, от което следва, че той е… (нечетливо)… е създал. Ти ще… (нечетливо)… вече си открил, и то е… (нечетливо)“.

— Превели сме всичко от оригиналния папирусов ръкопис, което се чете — обяснява Куратора. — Но за да запълним дупките там, където папирусът се е разложил, ние имаме нужда от преписа на Асим. Иначе текстът е безсмислен.

4.

Моисей и израилтяните бродили в жегата на пустинята цели четиридесет години. Имат моето съчувствие. Собственото ми странстване из пустинята започва да ми тежи, а още не е приключило.

Куратора влиза в апартамента си и след минута се връща с износено, подвързано издание на Стария завет. Прелиства тънките страници с дългите си пръсти.

— Първото нещо, което трябва да направим, ако искаме да прочетем, разберем и интерпретираме книгите на Моисей правилно, е да приемем, че те не са били написани от Моисей.

След това прочита: „И тъй, Господният слуга Моисей умря там, в Моавската земя, според казаното от Господа. И Господ го погреба в долината в Моавската земя срещу Ветфегор; а до днес никой не знае где е гробът му. Моисей беше на сто и двадесет години, когато умря; очите му не се помрачиха, нито силата му намаля“.

— Нима Моисей е написал това? — пита Куратора. — Как е могъл да опише собствената си смърт и погребение?

Той прелиства няколко страници и пак зачита: „А Моисей беше човек много кротък, повече от всичките човеци, които бяха на земята“.

Куратора се засмива.

— Нима най-кроткият човек на света би написал това за себе си?

— Това не доказва нищо — казвам аз. — Дори ако Моисей не е написал всичко в Петокнижието, това не означава, че не е написал нито дума от него.

— Много хора мислят така — обажда се Беатрис. — Мислят, че редакторът е разкрасил ръкописа на Моисей. Мнозинството теолози и свещеници днес са съгласни, че Моисей не е написал Петокнижието.

— Ако прочетете петте книги — продължа Куратора, — няма как да не ви направят впечатление повторенията; различните имена, с които се назовава Господ и някои общи персонажи, както и разминаващи се версии на едни и същи събития.

— В Битие има две различни версии на Сътворението — казва Беатрис.

— Две?

— Две свързани истории, оплетени в една — обяснява Куратора.

После започва да чете: „В началото Бог създаде небето и земята. А земята беше пуста и неустроена; и тъмнина покриваше бездната; и Божият дух се носеше над водата“.

— Така започва Сътворението, което познаваме. Но в същия текст е включена и друга, различна история на сътворението — написана от друг автор и после вплетена в първата версия. Това е направено толкова хитро и умело и читателят дори не забелязва, че историята започва отначало.

— Къде?

Куратора поглежда в книгата и ми посочва абзаца.

— Ето тук. Битие, глава втора. Тук започва една нова история на Сътворението. Не е нужно да сте теолог или лингвист, за да осъзнаете, че това тук е въведение в нова история.

Той прочита: „Ето, тъй станаха небето и земята, при сътворението им, в онова време, когато Господ Бог създаде земята и небето, и всякакво полско храсте, което го нямаше още на земята, и всякаква полска трева, що не бе още никнала; защото Господ Бог не пращаше дъжд на земята и нямаше човек, който да я обработва, но пара се вдигаше от земята и оросяваше цялото земно лице. И създаде Господ Бог човека от земна пръст и вдъхна в лицето му дихание за живот; и стана човекът жива душа“.

— Не ти ли се струва, че това е въведение в една отделна, различна история на Сътворението? — пита ме Беатрис.

Куратора добавя:

— В първата версия Бог създава небето и земята, светлината и мрака, водата и земята, растенията, птиците, рибите, морските животни, земните животни и най-накрая хората. Мъжът и жената. В този ред.

— В следващата глава — продължава Беатрис, — последователността е различна. Тук Бог първо създава земята, небето и водата. После създава мъжа и чак след това растенията, животните и птиците и накрая жената, Ева.

— Как е възможно и двете версии да са верни? — пита ме Куратора.

— И така нататък — казва Беатрис. — Прочети историите за Ной. Те не съвпадат изобщо. На едно място в Библията се казва, че Моисей отива в Табернакула — преди да го е построил! Книгите на Моисей са пълни с противоречия.

— Неточности — поправя я Куратора. — Грешки.

Трябва да отида до тоалетната.

5.

Когато се връщам, Куратора е отворил поредната бутилка вино. Молец обикаля около една от лампите на терасата, отново и отново, и отново. Луната блести през листата и морският бриз гали дърветата.

Сядам и си сръбвам малко вино. Беатрис и Куратора ме гледат така, сякаш се опитват да преценят дали съм чул достатъчно за днес.

— Теологията е пълна с „тайни“, които всички знаят — започва Куратора. Поема си дълбоко дъх, преди да продължи. — Теолози, равини и свещеници знаят за тези неточности. Дълго време вярването, че зад всичко това стои една по-велика, по-висша истина, оправдаваше пренебрегването и отхвърлянето на тези противоречия. Още през осемнадесети век теолози започнали да защитават тезата, че е невъзможно Моисей да е написал Петокнижието. Теолозите знаят това от векове. Днес това знание е крайъгълен камък на тяхното разбиране за Библията. Моисей не е написал Петокнижието.

Беатрис ме наблюдава над ръба на чашата си с вино.

— Всичко това води до документната хипотеза — казва Куратора.

— Или теорията JEPD — добавя Беатрис.

— Което означава това?

— Че съществуват четири основни източника, върху които са базирани книгите на Моисей. „J“ обозначава източника Яхвист, „Е“ източника Елохист, „Р“ източника Свещенически кодекс и „D“ източника Девтерономиум — обяснява Беатрис.

Размазвам комар, кацнал върху ръката ми.

— Работата по петте книги е започнала деветстотин години преди Христос. Няколко различни автори редактирали колекцията от ръкописи, като накрая те били структурирани в пет книги. Този процес продължил до около 400 г. пр.Хр.

— Авторите на книгите разказват общо взето една и съща история, но от различни гледни точки.

Куратора скръства ръце.

— Те са адаптирали първоизточниците през призмата на собствените си политически и религиозни вярвания, след което са се опитали да поправят и допълнят предишните версии на историите.

— Иронията е, че после всички тези разминаващи се и противоречащи си версии били съшити заедно — усмихва се Беатрис.

Изгасва светлина, идваща от един прозорец недалече от нас. Решавам, че това е крилото на двореца, където живее прислугата.

— На основата на познанията си по теология, история, политика и лингвистика един международен екип от теолози обособил отделните глави и стихове, съставящи петте книги и после се опитал да ги събере в съответния контекст — обяснява Куратора. — Но резултатът от този експеримент всъщност кара повечето съвременни теолози да заключат, че Петокнижието произлиза от много по-сложни източници от JEPD.

— Тогава кой е написал петте книги на Моисей?

6.

Звъни мобилният ми телефон.

Отначало не отговарям. Не съм роб на телефона си. И съм любопитен да чуя отговора на въпроса си за Моисей. Но после си спомням, че съм дал номера си само на хора, които наистина могат да имат нужда да се свържат с мен.

Професор Лайлуърт. Разстроен е. Обществото поразпитало тук-там и научило, че Джамаал Абд-ал-азис или с други думи Хасан, се качил на самолет на „Американ Еърлайнс“ от Маями за Санто Доминго преди около час.

— Откъде знае, че съм тук? — заеквам аз.

— Разузнаването на шейха е най-доброто на света.

— Какво да правя?

— Стой там, където си. В момента се намираш на най-сигурното място на света.

— Най-сигурното? Когато Хасан е на път?

— Вече говорих с Естебан Родригес и точно в този момент неговите охранители затягат мерките за сигурност на двореца „Миерколес“.

Казвам на Куратора и на Беатрис за Хасан. Те се съгласяват с професора, че бих се изложил на много по-голяма опасност ако си тръгна, отколкото ако остана.

— Ще те открие, независимо от всичко — казва Беатрис. — Тук поне си на сигурно място.

Поглеждам към огромния, тъмен парк.

— Около двореца има толкова аларми, че дори най-изкусният взломаджия ще бъде заловен, преди да прехвърли стената — уверява ме Куратора.

7.

— Да се върнем на книгите на Моисей — казвам аз и пресушавам чашата си с вино. — Кой ги е написал?

Беатрис пълни чашата ми.

— Теолозите работят с четири източника, но всъщност те са много повече — казва тя.

— Яхвист, който нарича Бог Яхве или Йехова, е най-изтъкнатият старозаветен теолог и автор — обяснява Куратора. — Живял е около деветстотин години преди Христос и на него дължим гениалната структура на Петокнижието. Той придал епичност и религиозна значимост на древните митове и истории. Специфичният мироглед, особената техника на разказване, речникът, литературният стил и религиозните гледни точки подсказват, че Яхвист е бил евреин. Всичките му герои са от Юдея. Най-вероятно е бил дворцов писар в Йерусалим, може би в двора на цар Соломон.

Беатрис продължава:

— Сто години по-късно вторият по важност автор, Елохист, който нарича Бог Елохим, а не Йехова, написал израилтянския отговор на Яхвист. Всички негови герои са израилтяни, а не юдеи. Той заменя юдейския мироглед с израилтянски.

— „Р“ е за „Свещенически кодекс“ — казва Куратора, — защото тези текстове били написани от група свещеници от Юдея, след като бил построен Вторият храм или петстотин години преди Христос и преди Йерусалим да бъде завладян от вавилонците. Свещениците също имали свои теологични и политически цели.

— Девторономиумът, петата книга на Моисей, била написана шестстотин години преди Христос — продължава Беатрис. — Много хора вярват, че Девторономиумът е бил написан от същия Йеремия, който написал Книгата на Йеремия от Стария завет.

Някъде в двореца се затръшва врата. Куратора спира да говори. Естебан Родригес се появява на вратата на терасата.

— Тук ли сте били? — казва той, останал без дъх. Втренчва се в мен. — Чухте ли?

— Току-що ми се обади професор Лайлуърт.

— Удвоихме мерките за сигурност. Извикахме още охранители и поставихме още камери в парка.

— Благодаря ви. Наистина съжалявам, че ви причинявам толкова много допълнителна работа. Ако предпочитате да си вървя…

— Дори не си помисляйте!

Очите му се преместват от сестра му на бутилката вино на пода.

— Няма да ви безпокоя повече. Трябва да се обадя на началника на полицията.

Беатрис се навежда към мен и ме докосва по ръката.

— Всичко ще бъде наред — прошепва ми тя.

След като Естебан затваря вратата на хола, Куратора продължава:

— Както каза Беатрис, по ирония на съдбата всички тези противоречащи си версии се оказали съшити заедно. Все едно някой да изреже от вестник реплики на участници в ожесточен дебат, след което да състави аргумент от различните мнения, който защитава само една от двете тези. Но въпреки това Петокнижието е могъщ авторитарен глас, събиращ севера и юга, Израел и Юдея, обединявайки ги по въпросите на религията, политиката и обществото.

— Но как всичко това се е озовало при Асим?

— Различните ръкописи, съставящи петте книги на Моисей, попаднали под грижите на култа на Амон Ра четиристотин години преди Христос. Ръкописите били навити и омотани в платове, след това поставени в керамични гърнета, които били запечатани и заключени в златно ковчеже. В Aegyptiaca[39], която е основана на египетски архиви от храма Хелиополис, историкът Мането пише за религиозна церемония, при която златното ковчеже и папирусите били внесени в гробницата и поставени в краката на мумията.

— И ковчежето останало там до 1013 г. — завършва Беатрис.

Аз се облягам назад, поглеждам към звездите и отпивам от виното си, мислейки: „Такъв е животът“.

Третият пазител

1.

Нощта гъмжи от насекоми. Воят на сирените, идващ от града, звучи като свирката на влак, прекосяващ прерията. Отваряме трета бутилка вино.

— Значи — казвам аз след дълго, сладко мълчание, притиснал пълната чаша до гърдите си, — защо ми казахте всичко това?

— Чакахме те — казва Беатрис.

— Мен?

— Двамата с Куратора започнахме да изучаваме тази материя в края на шестдесетте и оттогава чакаме третия пазител.

Пред мен зейва бездна от неразбиране.

— Чакайте, чакайте. Какво означава това?

— Бьорн — казва Беатрис, — ти си третият пазител.

— Не съм пазител.

— Нямахме представа, че си ти. Но знаехме, че ще има нещо специално в третия, нещо, което го различава от всички останали.

— Вие — повтаря Куратора.

— Осъзнахме това в мига, когато чухме, че именно ти си норвежецът, който брат ми е поканил на закуска в двореца — продължава Беатрис. — Бьорн Белтьо… човекът, който спаси Кивотът на свещените тайни.

— Двамата с Беатрис имаме задача — казва ми Куратора.

— Която е?

— Да завършим мисията на пазителите.

— Имате предвид…

— Да върнем мумията в гробницата в Египет.

— Нима мумията още съществува? Естебан каза…

Беатрис ме прекъсва:

— Не трябва да слушаш Естебан! Той лъже, лъже, лъже. Светът заслужава да прочете тези текстове така, както са били написани.

— Аз не споделям страха на църквата — казва Куратора. — Тези, които вярват, ще продължат да вярват. Към тяхната вяра ще бъде прибавено едно ново измерение. А теолозите ще имат над какво да спорят през следващите сто години.

— Но какво означава това, че сте чакали мен?

Куратора вади втори сгънат лист хартия от вътрешния си джоб.

— Това е превод на нещо, което Асим написал на Селя малко преди да умре. Астрологическо предсказание, пророчество, наречете го както искате.

Подава ми страницата.

„И ще дойде време, когато Пазителите ще върнат Свещения в неговата гробница под свещеното слънце, в свещения въздух, в свещената скала; и ще изминат хиляда години; и половината от това време ще бъде потопено в мъглите на покварата и разврата; от множеството Пазители ще останат само трима; и те ще бъдат верни и смели и ще бъдат само трима; защото свещеното число е три и числото три се харесва на Свещения, точно както числото три символизира трите колони на Господ: юдейството, християнството и исляма, и Светата троица, и трите свещени града в исляма, трите патриарха, трите поклонения и тримата мъдреци, тримата водачи на израилтяните през пустинята: Моисей, Аарон и Мириам, трите части на Танаха и трите основополагащи истини: рая, ада и чистилището.“

2.

Беатрис се почесва по носа и казва, че е време да си лягаме.

Поглежда към мен. Няколко секунди си мисля, че иска да дойда с нея. Но след това добавя, че е изтощена и има главоболие от виното. Става и събира празните бутилки.

— Едва ли фактът, че са изминали хиляда години, откакто мумията е открадната, е просто едно съвпадение — казва тя.

— И петстотин години, откакто братството на пазителите се разпаднало тук, на Карибите — добавя Куратора и духва свещта.

— И сега, най-накрая, останахме трима — довършва Беатрис.

Мавзолеят

1.

— Елате с мен — казва Куратора.

Прилеп преследва насекомо в нощта. Беатрис отдавна отиде да си легне и ни остави сами в тъмното и протяжната тишина.

— Къде?

Куратора става, движенията му са плавни, но несигурни.

— Искам да ви покажа нещо. Следвайте ме.

Оставяме голямата свещ, спиралата за комари и празните чаши на масата и затваряме вратата на терасата.

2.

Влизаме в Свещената библиотека.

— Един момент — прошепва той, докато скенерът сканира кървясалото му око. След това въвежда кода и аз за втори път влизам в библиотеката с атмосфера на църква.

Той отваря шкаф между два рафта, надписани Guardas nordicos[40] и Textos santos[41]. От чекмедже с етикет Aventuras de los Caballeros[42] Куратора вади правоъгълна картонена кутия. Отваря капака.

— Мисля, че това ще събуди интереса ви.

Поглеждам в кутията, изпълнен с любопитство. Виждам текст, изписан с рунически символи върху велен, най-фината телешка кожа. Редовете старонорвежки букви формират симетрични блокчета текст. Навеждам се над кутията и превеждам първите редове:

„Один, дай ми сила.

Ръцете ми, те треперят. Чворестите ми пръсти приличат повече на ноктите на орел. Ноктите ми са грапави и изпочупени. Всеки дъх е придружен от шумно хриптене. Очите ми, които едно време можеха да видят ястреб високо в небето или знаме на мачтата на кораб на хоризонта, сега са затворници на вечната мъгла.“

— Наричаме този ръкопис „Разказът на Бард“ — казва ми той. — Автор на текста е Бард Бардсон, оръженосец и приятел на свети Олав. Той написал разказа си на остров Селя четиридесет години след битката при Стиклестад.

— Бард? — възкликвам аз. Bardr! Полуразложената мумия в ковчега от камък, който лежеше до ковчега на Асим!

— Един необичаен ръкопис. Текстът се различава от преобладаващия по онова време стил.

— Пазителите сигурно са го дали на Снори, когато…

Вратата се отваря с трясък. Естебан нахлува в стаята заедно с двама охранители, досущ като бесен генерал, който е бил предаден от своя лейтенант. Двамата с Куратора подскачаме. Незабележимо, но очевидно не достатъчно незабележимо, аз подавам кутията с „Разказа на Бард“ на Куратора.

— Да не се е случило нещо? — питам аз. — Хасан?

Естебан изръмжава нещо на испански, което не мога да разбера. Засрамен, Куратора му подава картонената кутия с ръкописа.

Естебан поглежда в нея.

— Historia de Bard — казва той. — Porque?[43]

— Perdoneme, senor Rodriquez[44] — промърморва Куратора.

Естебан рязко се обръща към мен.

— Интересно ли ви е? — пита ме, а гласът му ме срязва като стъкло.

— Прочетох само няколко реда — отговарям аз с тих гласец. — Имате ли някакви новини за Хасан?

Охранителите грабват Куратора и го извеждат от библиотеката, сякаш са го арестували.

— Какво става? — питам аз.

Естебан ме поглежда така, както директор поглежда непослушен ученик, който го е разочаровал.

— Извинявам се, ако… — започвам аз.

— Куратора е този, който трябва да ми се извини!

— Ние…

— Това превишава неговите правомощия.

— Нали вие ми показахте ръкописа на Асим и аз си помислих…

— Това какво аз мога да ви показвам и какво Куратора може да ви показва са две напълно различни неща.

— Разбира се. Съжалявам. Не съм искал да…

— Bueno[45] — прекъсва ме той. — Елате с мен!

Естебан ме хваща за ръкава и ме повлича през библиотеката. Трудно ми е да поддържам неговото темпо, куцукайки на патериците си.

3.

Излизаме от двореца през едно от страничните крила и тръгваме по една павирана пътека през парка. Минаваме покрай фонтани и мраморни статуи, втренчени във вечността. Паркът е пълен с дървета, скрити в мрака. Чувам шумоленето на листата и гукането и крякането на нощните животни, точно като в джунгла. Пътеката ни извежда на голяма, светла поляна. И там, по средата на шарен килим от цветя, виждам висок около метър побит камък, осветен от скрити прожектори.

Рунически камък.

Протягам ръка и докосвам с пръст символите, почти изтрити от вековете. Превеждам ги в главата си, символ по символ.

„Тод издълба тези руни далече от земята на предците си,

през бурни морета и непознати планински вериги,

през гори и върхове.

Ние пренесохме Свещения,

когото сме родени да пазим

по волята Божия,

както ни научи Асим,

до острова на слънцето Еспаньола

1503“

По средата на парка, заобиколен от цветя и висока ограда от ковано желязо с дълги, остри шипове, лежи снежнобял мавзолей.

Стените са украсени с фризове от червен камък, но няма прозорци. Куполовидният покрив е от зеленясала мед.

Спираме пред портите.

— Гледай — нарежда ми Естебан. Изважда дистанционно управление от джоба си. Натиска бутон и мракът е осветен от огромна мрежа инфрачервени лъчи.

— Сигурност — обяснява той. — В случай, че някой въпреки всичко успее да се прехвърли през оградата и да преодолее сензорите за движение, камерите, инфрачервените лъчи и кучетата.

Той приближава окото си към скенера, след това набира код. Желязната порта се отваря.

Спираме пред гранитното стълбище, което води към входа на мавзолея. Разпознавам три символа, изобразени на фриз върху един фронтон, намиращ се над голямата двойна врата. Анкх, руна на Тир и кръст.

Изкачваме стълбите до мраморната площадка пред вратата. Старите, солидни ключалки са били заменени от ключалки с код. Естебан набира кода, изчаква секунда и след това набира втори.

Тежките врати се отварят напълно беззвучно.

Влизаме във вестибюл с мозаичен под. Таванът и стените са украсени със стенописи. Зад нас вратите се затварят. И се заключват. Очевидно вътрешните и външните врати не могат да стоят отворени по едно и също време.

Минаваме през втория чифт врати и стигаме широко стълбище, по което слизаме. Попадаме във втори вестибюл. Естебан отново трябва да приближи окото си към скенер и да набере код.

Вратата се отваря.

Влизаме.

4.

Загубвам се в божествената, тайнствена красота на мавзолея.

Високият, белосан куполовиден таван почива върху четиринадесет мраморни колони. Зад колоните стените са бели и блестят. Ротондата, колоните и куполовидният таван създават една съвършена архитектурна хармония. Докато Свещената библиотека и другите помещения в двореца „Миерколес“ са богато украсени, мавзолеят е прост, изчистен и красив. И невероятно ослепителнобял.

Отвън гробницата не изглежда голяма, но сега, когато съм вътре в нея, невероятните й размери ме изумяват.

По средата на пода, върху плинт, висок около метър, лежи златен ковчег. До ковчега водят пет широки мраморни стъпала. Около него са поставени четири високи златни менори, във всяка от които горят по седем свещи.

Приближаваме се към плинта и ковчега с благоговение. Тракането на патериците ми звучи като богохулство, така че аз ги стискам под мишница и продължавам куцукайки.

Изкачваме петте стъпала до плинта.

Капакът на ковчега е отворен. Той почива върху четири подпори от абанос.

Мумията лежи в ковчега, с ръце, кръстосани на гърдите.

Тя е омотана в лен, главата й е издължена и остра.

— Това — казва Естебан, — е Моисей.

Вече се бях досетил за това, но изведнъж въздухът напуска белите ми дробове, а краката ми се размекват. Главата ми е празна, лека, куха. Сърцето ми тупти толкова силно, че се боя да не избухне в гърдите ми. Очите ми се изпълват със сълзи.

— Моисей… — повтарям аз с благоговение.

5.

Отваря се вътрешна врата към мавзолея. Влиза Беатрис, придружена от същите охранители, които изпроводиха Куратора от Свещената библиотека. Охранителите застават от двете страни на вратата. Беатрис се плъзга по пода към мен.

Объркан, аз поглеждам от Беатрис към мумията и обратно. Защо е дошла тук? Мислех си, че отдавна си е легнала. Защо охранителите са с нея?

— Искам Тингвелирските свитъци — казва Естебан.

Не бях очаквал точно тези думи, но логиката в тях е желязна. Въпреки смущението и растящия страх, аз осъзнавам защо Естебан ми бе показал мумията.

— Несъмнено се чудиш защо те доведох тук — продължава Естебан. — Искам да разбереш, че Тингвелирските свитъци са част от нещо по-голямо. Което е тук. В двореца „Миерколес“.

Поглеждам към Беатрис. Какво правиш тук? Очите й са празни и студени.

— Беатрис? — примолвам й се аз.

Тя поглежда към брат си.

— Прекрасна е, нали? — мушва ме той с лакът. — Красива е, нали? Не си мисли, че не забелязах как я гледаш.

— Къде са свитъците? — пита Беатрис. Топлината е изчезнала от гласа й.

— Ще ни ги дадеш ли, ако ти позволя да спиш със сестра ми? — смее се Естебан. — Какво ще кажеш, Беатрис? Струва ли си да изчукаш този бледолик, ако в замяна получим свитъците?

Беатрис ме гледа, без да мига.

Естебан продължава:

— Проявих търпение към теб. Не си ли съгласен? Отнасях се с теб като с приятел. Дадох ти достатъчно възможности да постъпиш правилно. Но започвам да губя търпението си.

— Не знам къде са те — заеквам аз.

— Може би ти вярвам. Може би не. Но няма да е трудно да разбера.

Той прави знак на двамата охранители и те тръгват към мен. Естебан ме бута и двамата слизаме по петте стъпала. Беатрис тръгва след нас. Излизаме от мавзолея, спускаме се по дълго, тясно стълбище, прекосяваме няколко безкрайни подземни коридора, които наскоро са били боядисани, преминаваме през няколко тежки метални врати и накрая се озоваваме в просторна зала без прозорци, която трябва да е точно под двореца.

Охранителите отварят огромна дървена врата. Стръмно стълбище води към дълбоко мазе.

— Къде отиваме? — Гласът ми трепери.

Беатрис се обръща и си тръгва. Към светлината.

Бутат ме по стълбите, в тъмното, към тежка миризма на влага и разложение. Каменният под е осеян с нокти. Един от охранителите включва фенер, светлината му се отразява в жълти очи. Паяк пропълзява до крака ми.

— Къде отиваме? — питам пак.

Осъзнавам, че не се връщаме в стаята ми, с нейното огромно меко легло и красив полилей. Искам обяснение.

Коридорът на мазето е нисък и влажен, със сводест таван. Каменният под е хлъзгав. Завиваме и се озоваваме пред дебела дървена врата, заключена с огромно желязно резе. Гущер се стрелка по земята до крака ми и започва да се катери по стената.

Един от стражите отключва вратата с нелепо голям ключ. Ключалката скърца, сякаш не е била използвана от хиляда години. Което най-вероятно не е далече от истината.

— Не искам да останеш с впечатлението, че не съм добър домакин — казва Естебан. — Затова ще те преместя обратно в старата ти стая, веднага щом се съгласиш да ни съдействаш. Междувременно, условията тук, в мазето, ще ти помогнат да се съсредоточиш върху моето предложение.

Казва ми да вляза.

Няма начин. Оставам на място.

— Трябва да знаеш — хълцам аз, — че страдам от клаустрофобия.

Един от охранителите ме блъска и ме запраща в килията с главата напред. Патериците ми издрънчават върху каменния под. Той е твърд, студен и мокър.

Затръшват вратата.

Килията

1.

В килията цари пълен мрак. Смърди на мухъл, урина, застояла вода и мъх, както и на нещо, умряло преди десетилетия.

Изправям се и удрям главата си в каменния таван. Изръмжавам от болка. В тъмното ми е трудно да запазя равновесие.

Трябва да се съсредоточа, за да отблъсна първата атака на клаустрофобията. Знам, че не трябва да се предавам на паниката. Три, две, едно… Вдишвам дълбоко, въздухът изпълва дробовете ми, стомаха ми.

Вече очите ми би трябвало да са свикнали с мрака, но продължавам да не виждам нищо. Абсолютно нищо.

С протегнати пред себе си ръце аз правя няколко несигурни крачки към стената. Тя също е от солиден камък. Прокарвам пръсти през косата си. Напипвам пулсираща цицина.

Дишането ми вече е достатъчно спокойно, за да чуя нещо различно от собственото си хълцане.

Напрягам слуха си.

Някой диша.

Не съм сам в килията.

2.

Страхът ме парализира. Вкочанен съм от ужас, замръзнал на място, а главата ми се изпълва като балон със звука на слабото, стържещо дишане на някакво друго същество, затворено с мен в мрака.

Човек? Животно? Същество, подобно на Ам-гъл, което от четиристотин години обитава мрака на тази килия и сега най-накрая ще вкуси човешко месо и ще задоволи глада си?

Гърлото ми се свива. Не мога да спра да хълцам. Ръцете и коленете ми треперят.

— Аз съм, Бьорн.

Сърцето ми спира.

После разпознавам гласа.

Куратора.

Още няколко секунди тялото ми е парализирано от страх, след което издишам.

Сядам на пода и се облягам на влажната стена.

— Тези килии са били използвани за какво ли не, от роби до пирати, от метежници до политически агитатори. В момента сме във втората килия. Тя побира от петдесет до шестдесет затворници. Някои са живеели тук с години, преди да умрат. Сега я използват за мазе и складово помещение.

Не го виждам. Но по гласа му преценявам, че се намира на около четири метра вляво от мен.

— Извинявай, че успях да те забъркам във всичко това — казвам аз.

— Вината не е твоя.

— Мислех, че Беатрис е на наша страна.

— Разбира се, че е.

— Тя… Беатрис дойде с охранителите, които ме докараха тук. В мавзолея.

— Сигурен съм, че има обяснение за това.

— Не разбираш…

— Разбирам.

— И Естебан… Той не може да се отнася по този начин с нас!

— Крал Естебан може да се отнася както си поиска с когото си поиска!

— Нормалните хора не се държат така.

— Нормален? Естебан? Той е вманиачен.

— Не съм си и помислял, че моето присъствие в Свещената библиотека може да те злепостави така.

— Вината е изцяло моя. Трябваше да се сетя, че охранителите ще ни видят, колкото и да е късно. Нали има камери.

— Не разбирам… Ти си негов служител!

— Досега бях негов полезен глупак. Но сега ръкописът е въпрос между вас двамата и никой друг. Вече не съм му нужен.

— Но защо той… — опитвам се да намеря правилните думи — … те е поставил под домашен арест?

— Защото ми няма доверие. Защото най-накрая ме хвана. Опитваше се да ме хване от години. Беатрис винаги ме защитаваше. Сега най-накрая ме хвана. Не мисля, че в „Разказът на Бард“ има нещо, което да го застрашава. Тревожи го моето предателство. Фактът, че ти показах един от ръкописите в Свещената библиотека зад гърба му.

— Защо те преследва?

— Защото винаги съм го предизвиквал. Никога не ме е харесвал. И освен това ревнува.

— От теб?

Отново чувам хрипливото му дишане в мрака.

— Защото Беатрис харесва мен повече, отколкото него.

— Е, и? Той е неин брат, а ти си неин приятел. Няма място за сравнение.

Следващите думи Куратора казва изключително тихо.

— Интересът на Естебан към Беатрис винаги е бил повече от братски.

Мракът помежду ни сякаш се издува.

— Какво имаш предвид?

— Знаеш ли, че египетските фараони били толкова твърдо решени да запазят божествената си кръвна линия чиста, че се женели за сестрите си? Дори Клеопатра се е омъжила за много по-младия си брат. Много хора вярват, че връзката на фараон Акхенатен с майка му, царица Тий, е послужила за модел на мита за Едип.

— Да не би да намекваш, че Естебан и Беатрис имат кръвосмесителна връзка?

— Никога не съм имал желание да попитам.

— Естебан не е фараон.

— Но въпреки това страда от мегаломания. И е абсолютно луд. През шестдесетте, преди да се премести в САЩ, Беатрис сподели с мен, че Естебан я е малтретирал сексуално.

Отварям уста да кажа нещо, но не мога.

— Тогава тя мислеше за самоубийство. Успях да предотвратя един неин опит, след което тя ми разказа за него. Повече никога не е говорила за това. Не знам дали Естебан е продължил и след опита й за самоубийство, или я е оставил на мира.

Закривам лицето си с ръце.

— Защо ми казваш това?

— Защото трябва да разбереш що за човек е той.

— Луд…

— Не се подвеждай от психопатския му чар. Той е зъл до корена на костите си.

Започвам да се чудя да не би Куратора да е този, който е превъртял. Може би годинките му са твърде много. Освен това мисълта за Беатрис в ръцете на Естебан ми причинява болка.

— Сигурен съм, че Естебан има много влиятелни приятели — казвам аз. — Но когато всичко това свърши, той ще открие, че аз също имам.

— Скъпи Бьорн. — Той се колебае няколко секунди, преди да продължи. — Наистина ли вярваш, че Естебан ще ни пусне да си тръгнем оттук живи?

Моисей

1.

През цялата нощ спя на пресекулки.

Седя на студения, мокър каменен под, облегнат на твърдата стена. Сънищата и страховете ми се оплитат и завързват на възли. От време на време се събуждам с вик, втренчен в мрака, борещ се за глътка въздух. Един хипнотерапевт веднъж ме научи как да отблъсквам атаките на клаустрофобията чрез медитиране и забавяне на пулса. Три, две, едно… Дишай спокойно… Но не е лесно.

Понякога чувам нокти, дращещи по пода. Представям си, че таванът е покрит с гъста плетеница от паяжини и във всяка ниша чака дебел паяк, готов да се спусне към първия плъх, оплел се в лепкавата му мрежа. Когато се опитвам да намеря убежище в съня, кратки, но болезнени мускулни спазми по цялото ми тяло ме държат буден.

Чувам тихото, меко хъркане на Куратора. Дали ми е казал истината? Или Естебан го е сложил в килията с мен, за да ме убеди да му предам свитъците? Дали Куратора, Естебан и Беатрис заговорничат заедно против мен? Дали Куратора е този, който е влюбен в Беатрис? И как съм могъл да греша толкова за нея? Как съм могъл да се влюбя в жена, която е точно толкова студена и зла, колкото е брат й?

Унасям се и сънувам, че съм пазител. Пазител, който поема юздите, изпуснати преди петстотин години. Бьорн Белтьо. Пазител.

Тялото ми крещи от болка. Невъзможно е да намеря удобна поза.

Събуждам се и чувам как Куратора се облекчава на стената.

Ставам и правя същото.

След това и двамата се опитваме отново да заспим.

2.

Не знам дали е сутрин, следобед или посред нощ. В тъмното времето няма никакво значение. Гладът надвива дори страха ми.

Докато се унасям, пред очите ми маршируват всичките пирати и роби, умрели между тези стени. Мога да помириша страха им.

3.

— Бьорн?

— Да?

— Искаш ли да си говорим?

— Защо?

— За да не полудеем.

— За какво искаш да си говорим?

— За Моисей.

— Пак?

— Защо според теб Ватиканът е платил цяло състояние на рода Родригес, за да пази мумията и ръкописа вече петстотин години?

— Добър въпрос. Ако мумията наистина е на Моисей, Ватиканът несъмнено щеше да построи катедрала в нейна чест, като базиликата „Св. Петър“. Храм за всички евреи, християни и мюсюлмани на света.

— Но ако Моисей не е бил този, когото църквата е искала да бъде? Ако Моисей никога не е превеждал израилтяните през пустинята? Ако е бил един непокорен и непочтителен египетски принц, опълчил се срещу баща си?

— Значи описанието в Библията не е вярно?

— Когато историята на Моисей е била разказана в Петокнижието, той е бил мъртъв от почти хиляда години. За хиляда години една история може да се промени, Бьорн. Това е много време.

Съгласен съм. Хиляда години е много време.

4.

Хората, които губят зрението си, често казват, че другите им сетива се изострят. Сега разбирам какво имат предвид. В тъмното чувам как някъде дълбоко в стените тече вода, чувам нокти, дращещи по камъните и сополите в носа на Куратора. Помирисвам минаването на времето и урината в ъгъла. Усещам собствения си металичен дъх и чувствам кръвта, течаща във вените ми. Не виждам Куратора, но чувствам формата на неговата аура.

— В Библията има много събития, разгърнали се в рамките на няколко века, които са обобщени в една-единствена поучителна драма — казва Куратора. — Фактите и легендите съвпадат, едва когато всички парчета от пъзела паснат по местата си и бъдат подредени в правилната хронология.

— Например?

— Например десетте бедствия на Египет. Водите на Нил, които се превърнали в кръв. Жабите и насекомите, смъртта на добитъка, циреите, градушките, мракът. Спомняш ли си?

— Да, ходил съм на неделно училище като малък.

— В библейски времена имало огромно вулканично избухване, което разцепило на две гръцкия остров Санторини. Цялото Средиземноморие било опустошено от цунамита. Тонове вулканична пепел били изхвърлени в стратосферата и затъмнили слънцето. Изригването причинило климатична катастрофа. Хиляди хора и животни загинали. Река Нил била отровена. Всички риби измрели. Екосистемата била извадена от равновесие. Нямало риби, които да ядат ларвите, така че всички ларви станали насекоми, а пък насекомите са храна за жабите. Виждаш ли? Всичко е свързано.

— А бягството на израилтяните от Египет?

— Историческа мистерия. Единственото нещо, което знаем за бягството на израилтяните, е това, което пише в Битие. Но на основата на исторически събития, които могат да бъдат доказани и датирани археологически, ние можем да заключим, че бягството се е случило няколко поколения след управлението на фараон Тутмос III, който положил основите на новия могъщ Египет. По време на неговото управление Египет се превърнал в една изключително богата, просперираща страна. Правнукът му Аменхотеп III построил величествени сгради из целия Египет. Построил двореца „Малката“ в Тива и започнал да възстановява разрушения град Аварис, който се намира северно от делтата на Нил. Новият град се казвал Пи-Рамзес или Питом и Рамзес, но областта е по-известна с името Гошен. Във втората книга на Моисей се казва, че израилтяните участвали в строителството на градовете на фараона Питом и Рамзес. Значи тук историята на Библията и археологическите доказателства съвпадат: в Изход пише, че роби израилтяни са участвали в мащабен строителен проект, докато археологическите данни доказват, че роби чужденци са участвали във възстановяването на Пи-Рамзес.

— Това означава…

— … че Аменхотеп III е бил фараонът от Библията. Той е бил баща на Акхенатен, а Акхенатен е искал да замени всички египетски богове с един-единствен, всемогъщ бог.

— Същата цел, която е имал и Моисей.

— Точно така. И аз знам кой е бил Моисей.

Обещания

1.

Чуваме тежки стъпки пред вратата.

И двамата затаяваме дъх.

Чуваме как ключът се завърта в древната ключалка.

Вратата се отваря в експлозия от светлина. Двамата с Куратора сме заслепени. Предпазваме очите си от режещия лъч светлина, идващ от фенера.

Когато очите ми отново свикват със светлината, аз за първи път имам възможност да разгледам килията. Не е голяма. Четири на пет метра или някъде там. Кураторът седи в един от ъглите. Стените са направени от огромни блокове гранит. Подът е неравен, но изтъркан от телата на хиляди затворници. Таванът е сводест.

— Ти!

Един от охранителите сочи към мен.

Грабвам патериците си. Кураторът тръгва да се изправя, но го бутат обратно на земята. Затръшват вратата. Чувам как старецът блъска по вратата с юмруци, но звукът е заглушен, нереален, сякаш идва от голямо разстояние.

Охранителите ми позволяват да се изкъпя и да отида до тоалетната. Не бих се изненадал, ако вонята от килията все още е прилепнала към мокрите ми, мръсни дрехи.

2.

Чакат ме в една пищна стая, седнали около маса от наскоро полиран махагон, стил рококо.

Естебан е облечен в скъп костюм. Беатрис носи сладка, прилепнала лятна рокля.

— Buenos dias[46] — поздравява ме Естебан. — Добре ли спа?

Не отговарям.

Беатрис ме поглежда с празен поглед.

— Всичко ще свърши веднага, ако просто ни кажеш къде си скрил Тингвелирските свитъци.

Гласът й е леден.

Мълчанието пък е мой специалитет.

— Не е ли прекрасна? — Естебан ми показва върха на езика си. Усмихва се дяволито и погалва голата й ръка. — Страхотна е, нали? Доказателство за това, че Бог е създал жената! Трябваше да я видиш, когато беше млада. О-ла-ла!

Изражението на Беатрис остава пусто.

— Имаме въпрос за теб — казва Естебан.

— И ако отговоря?

— Ще спрем да ти досаждаме.

— Ще ме освободите ли?

— Разбира се.

— И Куратора?

— Естествено.

— А ако не отговоря?

— Ще отговориш. Не си глупав. Ще имаш достатъчно време да се вразумиш — казва Беатрис.

— Време?

— За размисъл. В мазето. С Куратора.

— Според теб какво трябва да направя, Беатрис?

— Според мен трябва да направиш това, което ти казва Естебан.

— Ще помисля.

Престолонаследникът

1.

След разговора ми с Беатрис и Естебан охранителите ме връщат в килията. Дават ми две кифли, две ябълки и две шишета вода.

Когато отварят вратата, вонята ме блъсва в лицето като чук. Охранителите ме блъскат вътре и ме оставят сам в тъмното с уроците по история на Куратора.

— Как мина?

— Беатрис беше там.

— О…

— Чу ли какво ти казах по-рано?

— Да.

— Тя е част от всичко това.

— От кое?

— От операцията на Естебан.

— Беатрис? Никога.

— Аз също не разбирам.

Поглъщаме кифлите и ябълките почти без да дъвчем. Запазваме водата.

Дълго време слушаме дишането си в мълчание.

2.

— Значи кой е бил той? — питам аз.

Чувам как Кураторът става от пода, обляга се на стената и прочиства гърлото си.

— Моисей от Библията никога не е съществувал.

— Но въпреки това знаеш кой е бил?

— Принцът, когото познаваме под името Моисей, е бил египтянин с царско потекло. Не е бил син на роби. Съставителите на Библията променили неговата история, за да служи на тяхната цел, за да се вписва в израилтянския проект. Както толкова много неща в Библията, историята на Моисей е украсена и променена.

— Защо?

— Опитвали са се да построят една нова нация. Да обединят един народ. Да основат една религия. Имали са нужда от пророк. Имали са нужда от фантастична история, която да вдъхновява хората и да ги контролира.

— Така че измислили Моисей?

— Един гениален ход. Създавайки литературния герой Моисей, те са могли да изградят историята около него, използвайки истински и измислени хора, митове и исторически събития.

— По какъв начин?

— Произходът на Моисей е един добър пример за това: син на роб, който става принц. Всички знаем историята от Изход, в която дъщерята на фараона намира бебето Моисей в плетена кошница, носеща се по Нил. Проблемът е, че никога не биха позволили на една египетска принцеса да осинови бебе, както прави дъщерята на фараона в Библията. Кръвта на египетското царско семейство била толкова божествена, че фараоните трябвало да правят бебета на сестрите и дъщерите си, за да остане тя чиста. Напълно немислимо е една от дъщерите полубогини на фараона да осинови бебето на беден роб евреин.

— Как тогава се е развила историята?

— Историята на осиновения син има своите корени в една легенда от вавилонската митология и в едно събитие от египетската история. Много фараони се женели за принцеси от други царства, за да сключват политически съюзи. Фараоните давали на някои от тези принцеси собствени дворци и титлата „тет-са-про“. Според теб какво означава „тет-са-про“?

Поклащам глава в тъмното.

— „Тет-са-про“ означава „дъщеря на фараона“, Бьорн. Тези жени живеели самотен, безбрачен живот и не им било позволено да имат собствени деца. Тъжно съществуване. Ако ги хванели с любовник, те бивали екзекутирани. Знаем за съдбата на една такава жена от исторически източници. Сирийската принцеса Термут била „тет-са-про“ по време на управлението на Тутмос III. Нямала деца. Но според източниците отгледала син.

— Осиновен?

— Да. Не знаем името му, но повечето историци са убедени, че позволили на принцеса Термут да осинови бебе, защото била само „тет-са-про“ или с други думи произходът й не бил божествен. Тази история, заедно с вавилонския мит за бебе, носещо се по течението на река в тръстикова кошница, дали на авторите на Библията идеята за пътуването на Моисей от робския лагер до египетския царски двор.

3.

— Тогава кой е бил Моисей?

— Един размирен престолонаследник.

— Акхенатен?

— Акхенатен се качил на трона на мястото на своя по-голям брат.

— Което означава?

Няколко секунди Куратора мълчи.

— Моисей е бил брат на Акхенатен.

— Брат? Кой брат?

— По-големият син и престолонаследник на Аменхотеп III се казвал Тутмос. Известен бил и под името Джутмос. Той е една от най-големите мистерии в историята на древен Египет.

— Никога не съм чувал за него.

— Точно така. Докато всички останали членове на семейството са познати имена: баща му Аменхотеп II, майка му Тий, по-малкият му брат Акхенатен или Аменхотеп IV и, разбира се, Тутанкамон, който е бил син или на Акхенатен, или на Аменхотеп III. Но никой не е чувал за престолонаследника Тутмос. Той е трябвало да остане в историята под името Тутмос V. Но вместо това изчезнал. Без елегии или почитания от неговия народ или семейство. Без каквото и да било обяснение и без много шум престолонаследникът на Египет просто изчезнал от историята.

— Защо?

— Бил опозорен. Изчезнал внезапно и неочаквано през двадесет и третата година от управлението на Аменхотеп III. Сякаш потънал вдън земя.

— Какво се е случило?

— Тъжна история. Престолонаследникът Тутмос бил прославен воин и религиозен водач, както и смел пълководец в армията на баща си. Но точно както Моисей той се разбунтувал. Има твърде много прилики между престолонаследника Тутмос и Моисей, за да можем да ги отхвърлим като случайност.

— Като например?

— В Библията пише, че докато бил в Гошен, Моисей убил един египтянин, който се отнесъл лошо с роб. Престолонаследникът Тутмос също се борил против малтретирането на роби. Според алтернативната версия на библейската история, Моисей не избягал в Мадиам, а в Етиопия. Там се сражавал толкова героично, че бил коронясан за цар. В Корана пише, че Моисей управлявал Етиопия като цар. Юдейският Талмуд също говори за Моисей като за цар.

— Е, и?

— Престолонаследникът Тутмос също е бил цар на Етиопия за известно време.

— И това го прави Моисей?

— Не, има и още. Както Моисей, така и престолонаследникът Тутмос били велики генерали. И двамата били дълбоко религиозни. След един успешен набег Тутмос бил направен велик жрец на храма на Ра в Хелиополис в северен Египет. Освен това той бил свързан с култа Пта в Мемфис. С други думи, престолонаследникът взел надмощие над всички жреци в Горен и Долен Египет от своята укрепена база, която не била далече от Питом-Рамзес.

Кураторът се закашля. Мисля си, че здравето му е твърде крехко, за да оцелее в килията повече от няколко дни.

— Следиш ли мисълта ми, Бьорн? Престолонаследникът Тутмос е бил велик жрец в земята на Гошен. Същият Гошен, който е бил съживен и благоустроен от неговия баща и където според Библията израилтяните били роби на фараона.

4.

След кратка пауза, през която Кураторът издухва носа си, той продължава:

— В Aegyptiaca на Мането са описани и други връзки между престолонаследника Тутмос и Моисей. Мането говори за робско въстание в Аварис по време на управлението на Аменхотеп III. Аварис, Питом-Рамзес и Гошен са три имена на една и съща област. Мането пише, че фараонът бил посъветван да отърве страната си от нежеланите и да им намери работа в каменоломните на Аварис.

— Кои били нежеланите?

— Кои други, освен омразните израилтяни? Според Мането робите се трудили в Аварис много години, докато там не отишъл жрец от храма на Ра в Хелиополис. Престолонаследникът Тутмос! Жрецът бил изоставил египетската си религия и богове и почитал един-единствен, всемогъщ бог. Мането пише също така, че този жрец преди това бил воин, точно като Тутмос, който научил нежеланите да се сражават. В Библията се казва, че египтяните били наскърбени от децата на Израел. Мането пише, че жрецът накарал нежеланите да се разбунтуват и много от тях се върнали в родината си. Виждаш ли допирните точки? Робски бунт… египетски подстрекател… бягство към родината…

— Изход.

— Точно така! Няколко века по-късно авторите на Библията трансформирали тази история в един епичен и драматичен разказ за предателство и кураж, бунт и бягство — спасение в Обетованата земя на Бог. Разбира се, историята в Библията е много по-грандиозна и поучителна. Едно зрелищно бягство… Бог, който активно се намесва в събитията на земята… величествен водач от калибъра на Моисей…

5.

— Това означава ли, че мумията, която държат в мавзолея тук, е мумията на престолонаследника Тутмос?

— Мумията е на престолонаследника Тутмос, син на Аменхотеп III и царица Тий. Черната овца на семейството. Бунтар и метежник.

— Какво се случило с него, след като робите били освободени?

— След като Тутмос помогнал на робите да избягат, той смело се върнал в двореца на баща си. Вкъщи при татко. Но Аменхотеп III не бил грижовен и любящ баща. Осъдил непокорния си син на смърт. Принцът не само се бил опълчил срещу семейството си и срещу египетските богове, помагайки на робите да избягат. Той бил обезчестил и опозорил баща си, цар и бог на Египет. И за това провинение нямало прошка.

— Значи е бил екзекутиран?

— Понеже бил с царска кръв, той избегнал публичната екзекуция. За фараона предателството на сина му било държавна тайна, позор за цялото семейство. Позволили на престолонаследника да избере начина на своята смърт. Той избрал отрова. След като я изпил и издъхнал, той бил балсамиран и мумифициран. Може да е бил предател, но във вените му течала царска кръв и следователно бил с божествен произход. Но Тутмос не бил положен заедно със своите предци. Вместо това бил погребан в тайна гробница на западния бряг на Нил, отвъд Долината на царете и Долината на цариците. Бил скрит зад две други гробници и изтрит от страниците на историята. Аменхотеп III наредил всички доказателства за неговото съществуване да бъдат унищожени. Всички писмени свидетелства били изгорени и всички статуи съборени.

— Но той не е бил забравен?

— Принцът оставил много писания, някои от които съхраняваме тук, в двореца „Миерколес“, върху полуразложени папируси. Накратко, тези текстове поставили началото на нова религия. Поддръжниците на престолонаследника, а те били много, никога не забравили своя водач. Те разпространявали неговите учения и изучавали неговите текстове и религиозни размишления. Жреците също така започнали да вярват в един-единствен бог, който бил по-могъщ от всички египетски богове. Постепенно престолонаследникът Тутмос се превърнал в религиозен водач. Все повече и повече хора започнали да почитат неговия бог. Една група от тях се обединили и станали първите юдеи. Друга по-малка група основала култа на Амон Ра. Мумията на престолонаследника, която те пазели, се превърнала в техен бог. А що се отнася до Библията, различни автори събрали, редактирали и написали едно голямо разнообразие от текстове и създали един нов и величествен главен герой, наречен Моисей.

Шейхът

1.

В тъмното времето минава бавно.

Двамата с Куратора обсъждаме различни теории за произхода и живота на Моисей и за историята на пазителите. Какво са знаели те? Колко са разбирали? Как историята на мумията се е променила толкова много през вековете?

Два пъти ме водят на разговори с Естебан и Беатрис. Искат да им кажа къде са Тингвелирските свитъци. Уплашен съм, но не казвам нищо.

2.

Следващия път, когато идват да ме вземат, охранителите слагат качулка на главата ми. Паниката ме връхлита като парен локомотив. Тялото ми се изопва от страх. Не мога да дишам. Опитвам се да им избягам. Плача като бебе.

Охранителите ме влачат по пода на мазето, след това ме носят нагоре по стълбите, вкарват ме в една стая, хвърлят ме да седна на твърд дървен стол и ме връзват.

Опитвам се да се освободя.

Вратата се затваря.

— Помощ! Помощ! — крещя аз.

Опитвам се да прегриза дупка в качулката със зъбите си.

— Няма причина да се паникьосвате — казва Естебан. — Материята, от която е направена качулката, пропуска въздух. Имате достатъчно кислород.

— Махнете я!

— Дишайте дълбоко.

— Махнете я!

— Вие сте труден противник, Бьорн Белтьо.

— Махнете качулката!

— Скоро.

— Не мога да дишам.

— След малко.

— Сега!

— Разбира се, че можете да дишате.

— Моля ви, махнете я! Моля ви!

— Ако стоите мирен за секунда и ме оставите да се изкажа, ще я махна.

Опитвам се да успокоя дишането си в задушаващата топлина на качулката. Три, две, едно…

— Така е по-добре.

— Моля ви. По-бързо.

— Бьорн?

— Да.

— Ще се срещнете с шейха.

— Шейх Ибраим?

— Лице в лице.

По същия начин, както един монах чувства присъствието на Бог в своя параклис, аз започвам да чувствам присъствието на шейха в стаята. Сякаш самото му присъствие изсмуква кислорода от въздуха.

— Значи сте работили заедно през цялото време?

Естебан се смее.

— Може да се каже. Почти никой не е срещал шейха.

Задъхвам се и вдишвам собствения си топъл въздух.

Представяйки ме на шейха, Естебан подписва смъртната ми присъда. Осъзнавам това.

Той разхлабва въжето около врата ми и сваля качулката. Нагълтвам се със свеж въздух, примигвайки на ярката светлина. Оглеждам се за шейха. Но виждам единствено Естебан, с омразната качулка в ръка. Навън е тъмно. Часовник на стената показва, че часът е единадесет и половина.

Дишам тежко и дълбоко. Плувнал съм в пот от съюзническата офанзива на паниката и клаустрофобията.

— Къде е той?

— Тук.

Объркан, аз отново се оглеждам. Но в стаята сме само двамата.

Очите на Естебан срещат моите.

— Аз съм шейхът — казва той.

3.

Гледам го дълго време, очаквайки да се разсмее и да ми каже, че се шегува, очаквайки вратата да се отвори и в стаята да влезе шейх Ибраим в цялата си прелест.

Или може би осъзнавам, че той казва истината.

Естебан обикаля стола ми.

— Когато бях малко момче — казва ми той, — баща ми ми разказа историята на пазителите, мумията и ръкописа. Оттогава само едно нещо има значение за мен и то е да намеря преписа на Асим. Тингвелирските свитъци. Както знаеш, дворецът „Миерколес“ и родът Родригес са под закрилата на Ватикана по най-различни начини, включително и финансово. Така че трябваше да намеря друг начин. Наследих манията на баща си: да завърша колекцията от ръкописи на двореца „Миерколес“ с пълната версия на ръкописа. Отдавна осъзнах, че за да направя това, ще ми е нужна друга самоличност. Твърде много хора знаеха кой съм. Ако изведнъж бях започнал да се появявам на търгове за ръкописи и в антикварни магазини, архиви и библиотеки по целия свят, хората щяха да започнат да задават неудобни въпроси. Така че създадох шейха и той нае свои служители.

— Защо шейх?

— Защо не? Ибраим ал Джамил Ибн Закий Ибн Абдулазис ал Филастини. Добре образован, интелигентен, богат и ексцентричен шейх, живеещ в Обединените арабски емирства. Щедър спонсор, донор и филантроп. В ролята на шейха аз съм финансирал университети и изследователски институти по целия свят. Но всичко, което направих, всички сделки и инвестиции, имаха една-единствена цел: да получа информация, която да ми разкрие местонахождението на пергаментите, които ти намери в Тингвелир. Съюзих се с учени и главорези. Плащах на професори и антиквари. Но винаги действах чрез посредници. Винаги. Никой не е срещал шейха лице в лице. Никой не знае кой е той. Дори скъпата ми сестричка Беатрис не знае, че аз и шейхът сме един и същ човек. Той никога не е живял повече от седмица на едно и също място. Никой не знае къде е той. Шейхът действа чрез своята организация. Мрежа от лъжи и измами. Една илюзия.

— Защо ми казваш тайната си?

— Защото искам да разбереш колко важно е за мен да получа Тингвелирските свитъци. Искам да разбереш, че трябва да ми кажеш къде са те.

— И ако не ти кажа?

Той отива до една странична врата, отваря я и махва на някого, който досега е чакал отвън.

Хасан

1.

Хасан влиза в стаята, мускулест и огромен. Хасан убиецът.

— Ако не ми съдействаш — казва Естебан. — Ще помоля Хасан да те убеди да го направиш. Но не е нужно да стигаме дотам. Казах ти истината с надеждата да те убедя, че това е изключително важно за мен и че приемам работата си напълно сериозно. Няма да позволя на нищо да ме спре. Нищо!

Не отговарям. Естебан прерязва въжетата, с които ръцете ми са завързани за стола.

— А ако ти кажа, ще освободиш ли Куратора и мен?

— Разбира се.

Но и двамата знаем, че той не може да позволи тайната му да бъде разкрита.

— Любопитен съм, Бьорн. Покажи ми как успя да намериш пещерата в Тингвелир, използвайки това, което си прочел в този ръкопис.

Естебан слага Кодекса на Снори на масата до мен.

Гледката на загубения ръкопис на Сира Магнус кара очите ми да се напълнят със сълзи. Затварям ги и виждам своя приятел, седнал на стол в кухнята на апартамента си. Чувам гласа му.

— Знам, че според теб сме откраднали кодекса от Сира Магнус. И че сме го убили. Но истината е, че отначало той се опита да ни го продаде. Не съм виновен за това, че се разколеба. Не искахме да го убиваме. Но сърцето му не издържа на напрежението. Това е всичко.

Естебан поглежда към Хасан. Огромният иракчанин гледа право напред и мълчи, сякаш нито Естебан, нито аз сме в стаята, сякаш мислите му са някъде далече от тук, в някаква друга вселена.

Това е всичко…

Ръцете ми треперят толкова силно, че ми е трудно да държа ръкописа. Обръщам на последната страница и показвам на Естебан какво в текста ни е подсказало, че „Сагата на Светия кръст“ съдържа инструкции за намирането на пещерата. Естебан цъка с език. След това отново поглежда към Хасан, който е задрямал.

— Късно е. Хасан пристигна току-що. Мисля, че на сутринта двамата трябва сериозно да си поговорите.

Потрепервам при мисълта за сериозен разговор с Хасан.

— Той не е особено претенциозен. Но е невероятно ефикасен, както можеш да си представиш. Помисли само. Преди да почне. Ще постъпиш умно, ако започнеш да ни съдействаш веднага, преди да счупи още пръсти или да направи нещо на счупения ти крак, който е заздравял толкова добре. Не бих го ядосвал. Чупенето на кости е едно от най-приятните неща, които Хасан може да ти причини. В Ирак той вадеше очите на тези, които отказваха да му съдействат. Със собствените си ръце. Реших да спомена този любопитен факт, в случай че не искаш да ми кажеш това, което трябва да знам. За твое собствено добро, Бьорн.

2.

Киркегор твърди, че хората се страхуват от утрешния ден. Сега разбирам какво е имал предвид.

Не мога да спя. Облегнал съм се на каменната стена и съм се втренчил в мрака на килията. Знам, че само на няколко метра от мен има друга стена, но все едно гледам към безкрайния космос. Нищо не може да потуши страха от това, което ме чака на сутринта. Ужасът се е обвил около мен като мокро одеяло. Едно-единствено нещо съществува на този свят: Хасан.

Разбира се, че ще му кажа всичко, което знам. Не съм глупав. Няма да жертвам пръстите си, живота си или очите си за Тингвелирските свитъци. Но има два проблема. Първият е, че ще ме убият, независимо от всичко, а вторият е, че нямам никаква представа къде са свитъците. Мога да предположа, че лабораторията на Обществото, където ги държат, е някъде в Лондон, но спокойно може да е в Уелс. Или в Шотландия. Или в Мароко.

Какво ще ми причинят, когато им кажа, че не знам къде са свитъците? Дали ще счупят още пръсти, за да се уверят, че казвам истината? Несъмнено ще ме накарат да се обадя на някого от Обществото. Какво ли ще каже професор Лайлуърт, ако му се обадя ей така (Здрасти, Бьорн е) и го питам къде са Тингвелирските свитъци? В най-добрия случай ще осъзнае, че съм принуден да му задам този въпрос, а в най-лошия — да откаже да ми каже. Каквото и да се случи, свитъците и специалистите на Обществото ще се намират някъде другаде, когато Хасан и главорезите му се появят с тежката артилерия. И изобщо не се съмнявам, че аз ще бъда тук, в килията, в мрака, когато проверят дали съм ги излъгал или не.

Винаги съм бил страхливец по отношение на болката — зъболекари, възпаления на гърлото, мазоли, изтръгнати нокти. Никой не е страдал толкова, колкото съм страдал аз.

Мисълта за болката, която Хасан ще ми причини, кара стомаха ми да се бунтува. Иска ми се да заплача.

Дишам на пресекулки. Куратора хърка мирно.

Планът

1.

Този път не чувам стъпките. Чувам само превъртането на ключа в ключалката и упоритата съпротива на ръждивия механизъм.

Стягам се. Вече? Спирам да дишам. Сърцето ми спира да бие. Мозъкът ми замръзва, тялото ми се изпълва с една-единствена емоция: дива, примитивна паника.

Пантите проскърцват. Вратата се отваря.

Не мога да дишам. Гърлото ми се е свило.

Ослепителният лъч на фенер проблясва през отвора.

За секунда знам точно как се чувстват осъдените на смърт, преди да ги сложат на електрическия стол.

Изхленчвам.

— Шшшт — прошепва глас.

Беатрис.

Беатрис с дивата коса и красивата усмивка. Беатрис с блестящите очи.

Беатрис предателката.

Защо са ми я изпратили? Малката Беатрис?

— Бързо! — прошепва тя.

Куратора скача на крака.

— Беа! — възкликва той и я прегръща.

Трудно ми е да събера мислите и крайниците си едновременно.

— Пфу, каква воня! — казва Беатрис.

Какво се случва? Къде са охранителите? Къде е Хасан?

Уплашен и объркан, аз се дръпвам, колкото се може по-далече от отворената врата. Далече от Беатрис и страха, който тя олицетворява.

— Бьорн?

Лъчът на фенера ме блъсва в лицето като камшик и аз се свивам на топка.

Беатрис въздъхва.

— О, Бьорн.

О, Бьорн?

Примижавам на светлината.

— Скъпи Бьорн, още не си разбрал, нали?

Разбрал? Не отговарям. Скъпи Бьорн? Не съм разбрал.

Тя влиза в килията. Подава фенера на Куратора и ми помага да се изправя. Треперя като лист. И съм смутен от това, че треперя толкова силно. Иска ми се дори в лицето на смъртта да покажа поне малко достойнство. Не искам да бъда трепереща, хленчеща развалина в последните си мигове на земята.

Беатрис слага ръцете си на раменете ми и ме поглежда право в очите. Късогледите ми очи, които Хасан ще извади с палците си, преди да ме убие.

— Бьорн?

Поглеждам встрани.

— Здравей. Здравей, Бьорн.

— Какво искаш?

— О, Бьорн.

— Дошла си да гледаш ли? Докато Хасан ме измъчва?

Тя ме прегръща.

— Бьорн. Чуй ме. Бьорн! Бьорн!

— Какво?

— Преструвах се!

Преструвала се!

Така казва.

— Преструвах се, че съм на страната на Естебан.

Преструвала се.

Така казва.

— Не беше трудно. Знам ролята си до съвършенство. Целият ми живот е една дълга игра, в която Естебан е моят противник. Той… — Тя понечва да каже нещо, но се разколебава. — Онази вечер, когато Естебан изненада двама ви в библиотеката, един от охранителите, на когото плащам допълнително, за да… ами за да бъде на моя страна, ми каза какво става. Осъзнах, че трябва да се преструвам. Че трябва да вляза в ролята си. Нямах избор. Това бе единственият начин да разбера какво ще направи Естебан. Предложих му да заведа охранителите в мавзолея, за да може той да говори с теб насаме, преди да те хвърли в тъмницата. Естебан бе толкова щастлив, когато му предложих помощта си. Сега бяхме само двамата, сами срещу целия свят… Той е умно копеле, но що се отнася до мен… винаги е бил глупак. Винаги съм можела да го контролирам. Толкова е доверчив, че винаги се оставя да го надхитря. Винаги е бил такъв.

Долавям горчивина в гласа й.

— Откъде да знам, че в момента не се преструваш?

— Мисля, че знаеш това, Бьорн.

— Защо ме попита да ти кажа къде са Тингвелирските свитъци?

— Защото трябваше да се преструвам, че съм злата Беатрис, ледената кралица на Естебан.

— А ако ти бях казал?

— Бьорн, познавам те. Знаех, че нямаше да кажеш нищо.

— Казва истината, Бьорн — уверява ме Куратора. — Познавам Беатрис. Можеш да й се довериш.

— И дори да те бяха принудили да кажеш къде са — казва Беатрис, — за нас Тингвелирските свитъци не са от първостепенно значение.

— Кое е по-важно?

— Да спасим мумията и оригиналния ръкопис.

Все още не смея да им повярвам. Опитвам се да помисля. Защо да й вярвам сега? Но тялото ми вече е приело нейното обяснение. Усещам как мускулите ми се отпускат. Страхът се отдръпва. Не мога да устоя на тези топли очи. Тя нежно ме ощипва по бузата.

— Ето — казва и подава пистолет на Куратора.

— Всичко ли е уредено?

— Кое да е уредено? — питам аз.

— Всичко е готово — потвърждава Беатрис. — Никой не подозира нищо. Държах се напълно нормално. Дори лакирах ноктите си. Отидох до университета и се обадих на няколко приятели, както правя обикновено. Естебан няма представа. И през цялото време подготвях нещата под носа му.

— Какви неща?

— Наех търговски кораб и контейнер с контролирана околна среда, както и няколко тона захар и кафе, които да доставим в Италия.

Поглеждам я, объркан.

— Корабът се казва „Desideria“ — казва тя, — което означава „копнеж“.

Очевидно съм глупав, защото питам:

— Защо доставяме няколко тона захар и кафе до Италия?

Нито един от двамата не ми отговаря. Сигурно си мислят, че се шегувам.

— Освен това успях да намеря два идентични микробуса и съчленен камион — продължава Беатрис. — И купих четиринадесет чувала сладки картофи и две бъчви домашен ром. Подкупих служителите на митницата, охранителите и докерите от пристанището. Наех товарен самолет, който чака на летището. Говорих с професор Лайлуърт от Обществото, който ще помогне с група специалисти, бивши командоси, които ще долетят от Лондон. Всичко е готово.

— Страхотна работа! — казва Куратора.

— Нищо не разбирам! — казвам аз.

Двамата ме поглеждат с изумление.

— Бьорн, не може да не си спомняш нашия разговор — казва Беатрис. — Ще занесем мумията обратно в Египет. Ще се погрижим правилните хора да получат папирусовия ръкопис.

— И как ще успеем да направим това?

— Трябва да откраднем мумията и ръкописа. Не, „откраднем“ не е правилната дума. Ще си ги вземем. Ще изпълним мисията, която пазителите са изоставили преди петстотин години.

— Ще тръгваме ли?

Куратора стои на прага, нетърпелив.

— Да, нямаме много време.

Беатрис изтупва въображаем прах от рамото ми и ми подава патериците.

2.

Тръгваме по различен маршрут през мазето.

— Естебан държи охранител в началото на стълбището — обяснява Беатрис.

Мазето е лабиринт от тесни, тъмни коридори. Вървим дълго време. Гущери се стрелкат между краката ни по пода. Започвам да се тревожа, че сме се загубили в подземния лабиринт, но Беатрис завива наляво и надясно със самочувствието на човек, който знае прекрасно къде отива.

Здраво стиснал патериците си, аз подскачам след нея.

— Системата за сигурност е толкова модерна, че е почти невъзможно за външен човек да открадне мумията и ръкописа — казва ми тя. — Един непознат няма да успее да преодолее дори външната ограда. Дори катеричка не може да мръдне в парка, без някой от охранителите да забележи това. Но системата не предвижда възможността крадецът да е вътрешен човек. Като мен.

3.

Най-накрая стигаме стръмни, тесни стълби, които водят до първото мазе. След това пресичаме дълъг, тесен коридор, изкачваме второ стълбище и излизаме във фоайето на библиотеката.

— Първо ще вземем папирусовите свитъци. От тук насетне трябва да внимаваме за камери — обяснява ни Беатрис. — Има четиридесет и пет камери, които предават картина на петнадесет монитора на всеки десет секунди, така че мястото е под постоянно видеонаблюдение, както отвън, така и отвътре.

Не съм особено добър по математика, но успявам да изчисля, че има двадесет секунди, през които всяка камера не записва.

— Нямаме много време — посочва Куратора.

— Две камери покриват библиотеката — казва Беатрис. — Едната е в десния ъгъл на тавана, другата е по средата на библиотеката. И двете камери имат слепи точки. Вървете след мен. Не мърдайте, преди да ви кажа.

Трезорът

1.

Когато Беатрис ни дава знак, ние се промъкваме в библиотеката; или по-точно казано Беатрис и Куратора се промъкват, а аз се спъвам в ръба на дебелия килим, удрям рамката на вратата с рамото си и самата врата с едната си патерица, след което изръмжавам от болка. Беатрис се обръща и ме поглежда невярващо.

— Още никой не знае, че съм те пуснала от килията — порицава ме тя през стиснати устни. — В момента, в който някой разбере, с нас е свършено. Ако ни открият, никога няма да избягаме.

— Разбрах.

Притискаме се до стената между две порцеланови вази, в сляпата точка на камерата на тавана.

Когато червената лампичка на камерата изгасва, ние се промъкваме покрай рафтовете с книги до следващата сляпа точка. Беатрис трябва да пробяга разстоянието до скенера на ретини и бутоните за набиране на кода, за да отвори вратата на Свещената библиотека.

Не чувам аларми или забързани стъпки. Но сърцето ми бие толкова силно, че започвам да се чудя как Беатрис и Куратора не го чуват.

Затваряме вратата на Свещената библиотека и се залепяме за стената под камерата. Когато червената лампичка изгасва, Беатрис и Куратора хукват през библиотеката, аз по петите им.

Влизаме във фоайе, където виждам огромна стоманена врата. За щастие тук няма камери.

Беатрис доближава окото си до скенера, изчаква да светне зелено и след това набира двата шестцифрени кода. Всеки път, когато показалецът й натиска бутон, се чува електронно бипкане. Вратата изщраква.

Когато се отваря, отвътре блясва силна светлина.

— Ако Естебан е открил какво сме намислили, ще ни хванат сега — казва тя.

Влизаме в трезора.

Бялата стая ми напомня на хирургия. Тя е стерилна и студена; чувам постоянното жужене на климатика, а в средата на стаята има стоманена маса, върху която лежи кутия от невероятно дебело стъкло.

Беатрис отива до нея, аз я следвам. Гумените шипове на патериците ми скърцат по плочките на пода.

Под дебелите стъкла на кутията, между фино настроени инструменти, които измерват влажността и температурата, лежат шест папирусови свитъка.

На няколко места папирусите са се превърнали в нишковидна прах.

— Книгата на Моисей — казва Беатрис.

Аз се навеждам над масата и с благоговение разглеждам папирусите, гъсто изписани с йероглифи, които не мога да разчета.

Куратора почуква по стъклото с пръстите си.

— Ватиканът иска свитъците да се съхраняват тук, далече от любопитни очи и незаслужаващи доверие служители, които могат да разкрият съдържанието им на външни лица. От петстотин години Ватиканът плаща щедро на рода Родригес, за да пази ръкописите.

2.

Докато двамата с Куратора се бяхме забавлявали в тъмната килия, Беатрис бе подготвяла папирусите за транспортиране.

Под металната маса е скрила алуминиева кутия с шест специално направени отделения. Беатрис грижливо омотава папирусите в коприна, която е с подходящата еластичност, след което внимателно ги премества в техните направени по поръчка гнезда.

Алуминиевата кутия е толкова лека, че Куратора може да я носи сам. Излизаме от трезора и затваряме вратата, след това прекосяваме коридора към крилото, където живее обслужващият персонал. Там няма камери. На края на коридора ни чакат стълби, които отново ни отвеждат в мазето. Там има по-малък шанс да срещнем някого. Беатрис върви най-отпред с фенера, следвана от Куратора и алуминиевата кутия. Аз подскачам най-отзад.

Отново минаваме през лабиринта от подземни коридори. Нямам представа дали са същите, по които минахме първия път. Долу е тъмно и ми е трудно да различа един коридор от друг. Но Беатрис знае къде отиваме. Най-накрая тя отваря тежка метална врата, която скърца като във филм на ужасите, и влизаме в подземен гараж, осветен от силна неонова светлина.

— Естебан построи гаража през седемдесетте, дотогава това бяха складови помещения — обяснява Беатрис.

Тя отваря задната врата на червен микробус с логото на „Кока-кола“, изписано отстрани. Отзад лежат два тежки дървени сандъка. Единият е дълъг и правоъгълен, другият малък и квадратен. Куратора слага алуминиевата кутия с шестте папирусови свитъка в по-малкия сандък, след което я покрива с хартия и елова вата.

Правоъгълният сандък е точно толкова голям, колкото да побере ковчега с мумията.

Облягам една от патериците си на стената на гаража. Ако искам да помагам с пренасянето, едната ми ръка трябва да е свободна.

3.

Излизаме от гаража и попадаме в поредния лабиринт от коридори, този път от западната страна на двореца. Завиваме надясно, минаваме през аленочервена метална врата и изведнъж разпознавам богато украсения коридор, който води до мавзолея.

Оказва се по-лесно да ходя, подпирайки се само на една патерица, и започвам да се чудя защо толкова дълго време съм ползвал и двете. Докторът в Италия не ми каза колко дълго трябва да ги мъкна със себе си; норвежкият доктор, който смени гипса ми с бинт, също не спомена патериците. Може би е трябвало да ги захвърля преди седмици. Типично за мен.

Спираме пред врата, намираща се един етаж под мавзолея. Тук няма камери. Беатрис набира кода. Минаваме през вратата, но след това трябва да изчакаме тя да се заключи зад нас, за да може Беатрис да използва скенера и да въведе втория код. Отваря се втората врата.

Изкачваме се по стълби, водещи в стая зад мавзолея.

— Окей — казва Беатрис. Обръща се към мен и дълбоко си поема дъх. — Това е най-деликатният момент.

— Защо?

— В мавзолея има две камери и охранителите непрекъснато виждат ковчега на един от мониторите, така че трябва да прережем връзката.

— Това не е ли рисковано? Ако направим това, те със сигурност ще разберат, че има нещо нередно. Няма ли да е по-добре просто да се надяваме, че не гледат мониторите?

— Гледат ги, повярвай ми. Ако прережем предаването, ще имаме няколко допълнителни минути, преди да разберат, че проблемът не е технически. Един от тях ще слезе тук от първия етаж, за да пренастрои камерите. Тогава ще открие, че те са били изключени ръчно и че ковчегът го няма. След около четири минути и петдесет секунди този охранител ще задейства главната аларма.

— Главната аларма?

— В двореца има няколко различни аларми. Локалните аларми се активират единствено на определени места. Главната аларма активира всички сирени, както вътре в двореца, така и отвън. Всички врати и порти се заключват автоматично и външното осветление, включително червените и оранжевите примигващи светлини на главната ограда, се включва. Алармата отива право в полицията, която ще обгради двореца напълно до четири-пет минути след задействането й. Освен това полицаите ще блокират основните пътища, излизащи от Санто Доминго и ще спрат излитането на всички самолети от летището.

— С други думи имаме три минути да пренесем ковчега от мавзолея в микробуса и половин минута да пресечем с него парка и да излезем от двореца — казва Куратора. — От западната порта ли ще излезем?

— Да — кимва Беатрис. — Тази вечер Карлос е дежурен на западната порта.

Тя кимва още веднъж на Куратора, който отваря капака на алармата.

— Сирената ще вдигне ужасно много шум — казва той. — Готова ли си, Беатрис?

— Да.

Тя въвежда кода.

Куратора стои с пръст върху бутона, който ще изключи камерите.

Беатрис брои до пет.

— Сега!

Изстрелът

1.

Алармата започва да пищи.

— Бързо! — изкрещява Беатрис. Тя отваря вратата и хуква след нас в мавзолея.

Писъците на сирената отскачат от стените, пода и сводестия таван. Въздухът вибрира, ушите ми бучат.

Трептящите пламъчета на свещите хвърлят смесица от сенки, светлини и цветове по белите мраморни колони.

— Давай, давай, давай!

Тичаме (препъваме се) по яркия червен под на мавзолея, изкачваме петте стъпала до плинта.

Тримата спираме пред мумията, изпълнени с благоговение, сякаш едновременно ни бе поразила една и съща мисъл.

Моисей… престолонаследникът Тутмос… принцът размирник…

Обвитото в лен тяло изглежда толкова крехко. Скръстените му ръце, почиващи върху хлътналия гръден кош… Да го местим, дори да го докосваме, би било едно истинско богохулство. Да нарушим хилядолетния му покой…

Беатрис затваря капака на ковчега. Двамата с Куратора го заключват.

— По-бързо! — крещи тя, опитваща се да надвика воя на алармата.

Грабваме златните дръжки, Беатрис и Куратора отпред, аз отзад. Вдигаме ковчега от саркофага.

Бях се притеснил, да не би да е твърде тежък за носене, но ковчегът е лек като перце.

2.

Придържайки ковчега колкото се може по-хоризонтално, тримата слизаме по стъпалата и пресичаме мавзолея. Шумът от стъпките ни е заглушен от алармата. Куратора държи вратата на задната стаичка отворена и след като минаваме през нея, той я затръшва.

Ушите ми звънтят. Честотата на алармата е избрана така, че да уврежда слуха и мозъка.

Слизаме по стълбите, водещи до металните врати. Беатрис и Куратора вдигат ковчега над главите си, а аз се навеждам така, че наклонът да не е твърде голям. Влача патерицата след себе си и тя подскача надолу по стълбите.

Очаквам всеки момент да се сблъскаме с охранител или дори по-лошо — с Естебан или Хасан.

На долния етаж алармата се превръща в далечен дразнител. Беатрис сканира ретината си и чака зелената светлина.

Нищо.

— Могат ли да ни заключат тук? — питам аз.

— Разбира се — отвръща Беатрис. — Цялата система се управлява от централата на охраната, която се намира на първия етаж.

— Винаги отнема известно време — казва Куратора.

Известно време…

След това зелената светлина се включва. Беатрис набира кода. Чуваме електронното жужене, след това вратата се отваря и ние хукваме навън.

Тичаме по коридора, балансирайки ковчега помежду си. Една от лампите на тавана примигва. Подметките на обувките ни шляпат по пода. Пулсът ми барабани в ухото ми.

Когато Куратора отваря вратата на гаража, аз очаквам да видя батальон охранители, готови да стрелят. Но гаражът е празен, с изключение на слабата миризма на дизелово гориво и моторно масло. От стената звъни старомодна аларма, точно като тези, които известяваха началото на междучасието в училище.

Пренасяме ковчега до микробуса „Кока-кола“. Беатрис отваря задната врата.

3.

Хасан седи на една от седалките в микробуса.

Лицето му е безизразно. Изглежда като управител на малък клон на банка в затънтено градче. Един от онези управители, които не ти дават парите, от които отчаяно се нуждаеш, защото не разполагаш с правилния формуляр, подпечатан от властите в двете държави.

Плешивата му глава блести, дори в сумрака на микробуса. Мустакът му е добре подстриган и лъскав. Носи бяла риза, синя вратовръзка и перфектно изгладен сив костюм.

Тримата с Куратора и Беатрис не помръдваме. Не издаваме звук. Зяпаме Хасан и го чакаме да направи нещо. Стискам златната дръжка на ковчега до болка.

Той не е въоръжен. Но е толкова огромен, че не изпитва нуждата да се притеснява от това. Свикнал е да получава това, което иска.

Има нещо в него, което го прави да изглежда като човек, който е напълно неуязвим.

Но не е.

4.

Отначало не разбирам откъде идва изстрелът.

Силен, остър пукот, който отеква между бетонните стени. Двамата с Беатрис подскачаме.

Хасан отваря устата си, лицето му се сгърчва. Червена роза разцъфва на бялата му риза.

От устата му се чува гъргорене. По ъгълчетата й се появява розова пяна.

Хасан пада по очи на пода на микробуса със силен, тъп трясък.

Куратора изважда ръката си от джоба.

Държи пистолета, който Беатрис му даде.

В сакото му дими малка дупка.

— Трябваше да го направя — казва той.

Внимателно поставяме ковчега на земята и се опитваме да издърпаме тялото на Хасан навън. Но той е твърде тежък. Тримата го дърпаме едновременно, но въпреки това не можем да го помръднем.

— Нямаме време за това — казва Беатрис.

Така че го оставяме там, където е.

— Нямах избор — казва Куратора. — Нали? — добавя той. — Не. Нямах никакъв избор.

— Нямаше никакъв избор — отвръщаме в един глас двамата с Беатрис.

Вдигаме ковчега в микробуса и го вкарваме в дървения сандък, след което го покриваме с елова вата.

Опитвам се да гледам навсякъде другаде, освен към Хасан. Но той е толкова огромен, че ми е трудно.

— Нямах избор — мърмори Куратора.

Бягството

1.

Беатрис изскача навън, бързо заобикаля микробуса и сяда зад волана. Двамата с Куратора трябва да прескочим Хасан, за да достигнем двете седалки зад нея. Оцапвам коляното си с кръв.

Използвайки дистанционно управление, Беатрис отваря вратата на гаража и ускорява покрай редиците паркирани коли и бетонни колони. Едва сега си спомням, че забравих да взема другата си патерица. Нищо.

Гумите скърцат по пода на гаража. Беатрис завива и след това рязко натиска спирачката, за да се изкачи по стръмния, набразден изход. Излизаме в голям заден двор, след което поемаме по пътя през парка.

— Изоставаме от плана с половин минута — казва Куратора.

Беатрис ускорява. Чакъл и малки камъни се удрят в шасито на микробуса.

— Странно — казва Беатрис изведнъж.

— Какво? — пита Куратора.

— Ако Хасан е знаел какво правим, значи и Естебан знае. Но къде е той? Защо не ни спира?

Тази част от парка не е осветена. Беатрис кара колкото се може по-бързо. Тъмните дънери на дърветата се сливат, образувайки черна стена от двете страни на микробуса. Малко животинче, зайче или катерица, замръзва по средата на пътя, осветено от фаровете ни. В мига преди да го сгазим, то се хвърля в храстите.

Беатрис стиска волана толкова силно, че кокалчетата на пръстите й са побелели.

Между дърветата виждаме светлините от паркинга, който се намира до къщичката на пазача на западната порта. Двамата с Куратора дръпваме завесата между предната и задната част на микробуса.

Беатрис натиска спирачката и спуска стъклото на прозореца си. Пазачът я пита нещо и се засмива. Долавям думите „Кока-кола“. Беатрис отговаря. Пазачът се смее. Говорят на испански, така че не разбирам какво си казват. Двойната порта издрънчава и се отваря. Беатрис казва нещо и се засмива.

— Si, si, si![47] — смее се пазачът.

— Bueno, Carlos — казва Беатрис. — Buenas noches.[48]

В този момент се включва главната аларма.

Името е подходящо. Оглушителният шум за момент ме кара да се зачудя дали не е избухнала Третата световна война. Алармата звучи като смесица от противовъздушна сирена и сирена за мъгла, само че усилена десетократно, така че да я чуват всички в Доминиканската република, Хаити, Пуерто Рико, Ямайка и югоизточна Куба.

Поглеждам през задния прозорец и виждам, че дворецът „Миерколес“ и паркът около него са осветени като хотелски комплекс в Дубай.

Портите спират да се движат. След това автоматично започват да се затварят.

Беатрис натиска педала на газта. Микробусът подскача и се заклещва между портите, които започват да стържат страните му.

Пазачът чука обезумял по задната врата.

— Спрете! Que pasa?[49] Спрете!

Със силно стържене на метал микробусът се измъква от хватката на вратите.

2.

От двете страни на алеята, свързваща западната порта с широкото авеню, има ниска тухлена стена, покрита с мимоза, плъзнала чак до кованото желязо. Когато излизаме на главния път, Беатрис не поглежда нито наляво, нито надясно. Сив мерцедес набива спирачки и се поднася по асфалта. Шофьорът гневно натиска клаксона си.

Беатрис ускорява микробуса „Кока-кола“ до скорост от сто и двадесет километра в час.

— Хората сигурно си мислят, че бързаме за някой много жаден клиент — отбелязва Куратора.

За щастие по това време на нощта по пътя няма много коли. По средата на авенюто има засадени дървета. Червени и оранжеви светлини примигват от оградата на двореца „Миерколес“.

На следващото кръстовище завиваме надясно. Там ни чака идентичен червен микробус „Кока-кола“. А зад него — съчленен камион „Лексус“, форд „Транзит“ и два „Хамър“-а.

Беатрис набива спирачки. Другият микробус „Кока-кола“ завива по авенюто и продължава в посоката, в която се движехме ние. Беатрис отново подкарва микробуса и го качва в ремаркето на съчленения камион по алуминиева рампа. Портите на двореца „Миерколес“ са изтрили логото „Кока-кола“ от страните на микробуса. След като заключват вратата на камиона, Беатрис, аз и Куратора хукваме към лексуса. Камионът потегля в облак от черни дизелови изпарения. Ние тръгваме след него в лексуса, а зад нас се движат фордът и двата хамъра, натоварени с щурмоваците от Обществото. Десет минути по-късно излизаме заедно на главния път.

След около двеста метра ни настигат полицейските коли и колите на охраната на двореца „Миерколес“. Носят се към нас по авенюто като римски легион: черен форд „Екскържън“, два ландроувъра и осем полицейски коли със сирени и примигващи сини светлини. Оставяме ги да ни задминат. Точно тогава Беатрис получава обаждане. Няколко секунди слуша човека от другата страна на линията, след което затваря.

— Самолетът, който бях наела, е бил заграден с кордон от полицията.

— По дяволите — казвам аз.

— Нищо страшно — казва Беатрис и се усмихва. — Правят точно това, което искам.

Докато полицаите и главорезите на Естебан преследват другия микробус „Кока-кола“ и обграждат наетия от Беатрис самолет, нашият скромен конвой завива наляво, след което правим обратен завой и се насочваме към пристанището.

3.

Десет минути по-късно вече сме на пристанището, което се намира на един нос в устието на реката.

Шофьорът на микробуса „Кока-кола“ се обажда на шофьора на лексуса. Казва, че полицаите и охранителите от двореца „Миерколес“ всеки момент ще го настигнат. Вече били на няколко километра извън града.

— Няма да намерят нищо по-интересно от четиринадесет чувала със сладки картофи и две бъчви с ром — обяснява Беатрис. — А, и петнадесет каси с кола.

Профучаваме покрай бараки, складове, петролни танкери, кранове, паркинг за контейнери и хълмове от захарна тръстика, ситно начукани камъни и фин пясък, готови за износ.

— А, ето тук сме — казва Беатрис.

Disideria

1.

Корабът „Disideria“ е закотвен за кея с толкова много котвени въжета, сякаш се е опитвал да се измъкне.

Той е черен, елегантен кораб. Мостикът сияе, а на светлината, идваща от фенерите на горната палуба, виждам призрачно бледите лица на няколко моряци.

Съчлененият камион спира до кораба, лексусът и фордът спират зад нас, а двата хамъра отново се стопяват в мрака, най-вероятно на път за най-близкия склад.

Слизаме от колата. Въздухът е изпълнен с далечния вой на сирени. Пристанището мирише на петрол, солена вода и чуждестранни подправки. Пеликан, който изглежда така, сякаш току-що е погълнал малко теле, стои на края на един вълнолом и ни гледа.

Беатрис дава на заден и излизаме от камиона. Докерите вече товарят кораба със стоки. Беатрис иска ние лично да пренесем двата сандъка с ковчега и ръкописите на борда, където те ще бъдат заключени в специалния контейнер в трюма.

Куратора отваря задната врата на микробуса. Изведнъж той се обръща. Аз също се обръщам, за да видя какво гледа.

2.

Три черни коли с изключени фарове карат по кея. Спират на няколко метра от нас. Вратите се отварят.

Излизат осем мъже. Разпознавам някои от тях от двореца „Миерколес“. Един помня от Исландия. Всичките са въоръжени.

Естебан Родригес слиза последен.

— Изненадваш ме, Беатрис — казва той.

С отегчен вид Естебан се обляга на отворената врата на колата.

Беатрис стои между Куратора и мен, втренчена в брат си.

— Впечатлен съм — продължава Естебан.

— Спести ми хвалбите си — изсъсква тя.

— Никога нямаше да предположа, че си толкова педантична. Наетият самолет, корабът, двата микробуса, планът ти да ни пратиш по грешна следа. И освен това успя да ме измамиш с помощта на фалшивия си чар и на лъжите си. Впечатляващо! Наистина впечатляващо!

— Винаги съм успявала да те измамя, Естебан. Винаги.

Той маха ръката си от вратата на колата и тръгва към нас. Усмивката му е пресилена.

— Винаги е имало нещо специално между нас, Беатрис.

— Само в твоите извратени фантазии.

— Беатрис!

Той й подава ръка. Тя прави крачка назад.

— Скъпа сестро, върни се в двореца с мен. Готов съм да ти простя всичко. Знаеш, че ще взема ковчега и ръкописа, независимо от всичко. И знаеш, че нямам избор по отношение на тях… — той кимва към Куратора и мен, — … но двамата с теб можем да се върнем вкъщи и да забравим всичко това.

Устата на Беатрис е непреклонна линия.

— Не съм неразумен — продължава Естебан. — Разбирам. Ти си жена. Понякога оставяш емоциите си и наивния ти идеализъм да замъглят твоята преценка. Прощавам ти, скъпа Беатрис. Сега, моля те, ела в двореца с мен.

— Още откакто бяхме деца, ти винаги си вярвал, че аз ти се възхищавам, че те обичам. Но истината е, че аз винаги съм те ненавиждала, Естебан.

— Беатрис…

— И знаеш много добре защо. Ти си извратен. Винаги си бил извратен. Само ти не осъзнаваш това.

По бузите й се стичат сълзи.

— Върни се вкъщи с мен, скъпа Беатрис. Вкъщи в двореца.

— Никога!

— Мястото ти е в двореца. С мен.

Няколко секунди Естебан се бори с нещо неизречено, което само за миг преминава като сянка през лицето му. После гласът му се втвърдява.

— Ако не дойдеш с мен доброволно, ще съм принуден да те накажа. Нима мислиш, че не знаех какво си наумила? Нима мислиш, че щях да ти позволя да отплаваш на този кораб? Не съм глупак. Знам как да държа очите и ушите си отворени. Както виждаш, зад мен има осем въоръжени мъже. Всички те са опитни войници. В двата хамъра разполагаш с шестима горили от Обществото, най-вероятно въоръжени с МР5. Вие тримата сигурно също имате по един пистолет. Нямате никакъв шанс. Приятелите ти ще бъдат неутрализирани за секунди. Но никой няма да докосне теб, Беатрис, знаеш това. Аз никога не бих те наранил.

Пеликанът на вълнолома ни обръща гръб, преглъща и прави няколко несигурни крачки към кораба.

— Предположих, че ще ме наблюдаваш — казва Беатрис.

— Познаваш ме толкова добре, сладка моя.

— Така че изготвих резервен план.

Естебан накланя главата си на една страна.

— План, който нямаше откъде да знаеш. Който никога нямаше да разкриеш.

Виждам изненада в очите му.

Пеликанът се опитва да реши дали да отлети или не.

Командосите сякаш изникват от нищото. Десетима са се крили на кораба. Още десетима върху контейнерите. Четирима или петима на покрива на най-близкия склад. Въоръжени са до зъби, с всичко, от узита до автомати и пушки.

Естебан се засмива нервно.

— Добре, Беатрис, много добре.

Пеликанът разгъва крилете си и се хвърля от вълнолома. Приземява се във водата с плясък.

Естебан гледа сестра си с изражение, което е трудно за разчитане.

Бавно, сякаш е под вода, той слага ръка на устните си и изпраща въздушна целувка на Беатрис.

3.

Всичко се случва изключително бързо.

Естебан светкавично бърка във вътрешния си джоб. Мъжете му веднага вдигат автоматите си.

Но командосите са по-бързи.

Изстрели огласят пристанището: десет или двадесет оглушителни пукота.

Естебан се олюлява известно време, преди да падне и да се свие като зародиш в локва от собствената си кръв.

Тялото му се сгърчва няколко пъти, след което замръзва неподвижно.

Беатрис се тресе от ридания.

Главорезите на Естебан също лежат мъртви. Нито един от тях не бе имал време да стреля.

— Аз също не съм глупачка, Естебан — казва Беатрис горчиво.

— Беатрис… — прошепвам аз.

— Шшшт, не сега.

Един от униформените командоси се приближава.

— Извинете ме, госпожо — казва той. — Всичко е по план, нали?

— Да, направете това, което обсъдихме.

— Обсъдихме? — питам аз.

— Да се махаме оттук.

— Но…

Беатрис взима ръката ми.

— Не ти трябва да знаеш повече, Бьорн.

— Искам да знам повече. Това винаги е бил моят проблем.

Тя се засмива.

— Сега какво, Беатрис?

— Качваме се на кораба и отплаваме.

— Ами всичко това?

— Труповете, с изключение на Естебан, ще бъдат погребани в едно запустяло гробище на двадесет километра северно от града. Това никога не се е случвало.

— А Естебан?

— Имаме семеен мавзолей, разбира се. В двореца.

— Но полицията…

— Уредила съм всичко с полицията.

— Как?

— През нощта дворецът „Миерколес“ бе нападнат от въоръжени крадци, терористи или нещо такова. Моят смел брат се опита да ги спре. Аз успях да избягам. — Беатрис поглежда за последен път към тялото на брат си. — Сбогом, Естебан — казва тя с леден глас.

Докато товарят труповете на хамърите, ние пренасяме сандъците с ковчега и ръкописа на борда. Докерите започват да разтоварват куфарите и саковете на Беатрис от форда, сякаш нищо не се бе случило.

Всички вършат работата си бързо и професионално.

Някой ме хваща под ръка и ми помага да се кача на кораба.

Вдигат котвата и Desideria се обръща към морето.

4.

Половин час по-късно се качвам на палубата и се облягам на перилата. Корабът се насочва на югоизток. Моторът бръмчи ритмично и кара целия трюм да вибрира.

Поглеждам към Санто Доминго за последен път. Виждам хилядите светещи прозорци, примигващите неонови светлини и дългите опашки от фарове на коли, оцветяващи улиците и булевардите в червено.

Хвърлям другата патерица през борда. Цопва във водата като заблудена стрела.

Врата се отваря, след това затваря.

Няколко секунди тишина.

— Ето къде си бил — казва Беатрис толкова тихо, че едва я чувам. След това спуска ръкавите върху голите си ръце и се обляга на рамото ми. Гласът й звучи така, сякаш плаче. Слагам ръката си около талията й. Корабът гази вълните. Водни пръски мокрят лицето ми. Морският въздух е тежък и солен. След дните, прекарани в смрадта на килията, морето ми дава надежда. Дълго време стоим неподвижно, един до друг, без да продумваме. Гледаме как градът бавно чезне в далечината, докато накрая нощта и морето напълно го поглъщат.

Епилог

„Напуснах този живот, Озирис и неговите съдници не откриха в мен вина. Стоя пред теб, властелине на боговете. Присъединих се към мъртвите и царството на справедливостта. Дойдох в земята на тези, които живеят отвъд хоризонта, наближавам светите порти.“

Египетската Книга на мъртвите

„Ще дойде време, когато Пазителите ще върнат Свещения в неговия гроб, под свещеното слънце, в свещения въздух, в свещената скала.“

Асим

Ню Йорк Таймс

Лондон (Ройтерс) — Днес на египетските власти бяха върнати мумия, която някои вярват, че е на библейския Моисей и оригинален папирусов ръкопис, съдържащ Шестата книга на Моисей.

В понеделник международна група от учени и експерти започват работа по изследването на мумията и ръкописа.

Находката е по някакъв начин свързана с откриването на древни погребални камери в Норвегия и Исландия, въпреки че засега не е ясно каква е връзката между египетските и старонорвежките археологически находки.

Кардинал Т. К. Бертоне, специален говорител на Ватикана, съобщи, че са научили за откриването на мумията и ръкописа от медиите. Той е сигурен, че „богохулствените“ твърдения, направени във връзка с находката, съвсем скоро ще бъдат опровергани. Петте книги на Моисей съдържат „словото на Господ“, според говорителя на Ватикана.

Ватикана, 2007

— Какво означава това, кардинал-епископ? Нима Ватиканът има препис на този… този ръкопис?

Папата бе почервенял от гняв и кардинал-епископът нервно си играеше със златната верига и кръст, които носеше на врата си.

— През единадесети век нашите праотци конфискували препис на коптския превод на ръкописа. Така че когато петстотин години по-късно мумията и оригиналните папируси били открити в Санто Доминго, папа Юлий II и кардинал-епископ Кастаня счели за най-разумно те да останат там.

Кардинал-епископът подаде избелял от времето документ на папата, който съдържаше паметните бележки от срещата между Юлий II и Кастаня.

— Но защо? — попита папата.

— Предполагам, че не са искали да се вдига твърде много шум, Ваше Светейшество.

Папата се втренчи в кардинал-епископа. Изражението му бе колкото гневно, толкова и невярващо.

— И всичко това е било държано в тайна…

— Разбира се, Ваше Светейшество!

— … от всички папи? От Юлий II до ден-днешен?

— Винаги е по-добре за някои неща да се грижат покорните ви слуги, Ваше Светейшество, за да не сте самият вие покварен от знанието за тях.

Кориере дела Сера

Вашингтон (Ройтерс) — Най-голямата частна колекция от книги, документи, писма и карти бе дарена на библиотеката на Конгреса. Колекцията от двореца „Миерколес“ в Санто Доминго, която включва няколко милиона заглавия, бе дарена след неразкритото убийство на Естебан Родригес и откриването на така наречената „Мумия на Моисей“ и оригиналния ръкопис на Петокнижието.

Според Томи Манинг, старши куратор на библиотеката на Конгреса, дарението е безценно, що се отнася до културно-историческата му стойност.

Ел Паис

Кайро, Египет (АР) — Държавници от над петдесет страни ще присъстват на погребението на така наречената „Мумия на Моисей“ утре. Мумията ще бъде положена в гробница, намираща се в покрайнините на древния египетски град Луксор. Домакин на церемонията ще бъде президентът на Египет.

Мумията, която е на повече от три хиляди години, ще остане там, докато не бъде решено къде да бъде изложена на публично място. Възможно е специално за нея да бъде построен нов храм в Луксор, Кайро или Йерусалим.

Египетските власти и религиозни водачи още не са решили дали в бъдеще мумията ще бъде изложена за поклонение.

На погребението утре няма да присъстват представители на Ватикана или на еврейските организации. Ислямските духовници също ще бойкотират церемонията.

Според говорител на Ватикана, папата не вярва, че мумията е на библейския Моисей. В специална папска була се казва, че откритите библейски ръкописи са „древни фалшификати, създадени от езичници, целящи да разпространят съмнение и безверие“.

Говорителят изтъква увереността на папата, че международният изследователски екип съвсем скоро ще разкрие това, което той нарича „една вероломна, еретична измама“.

Египет, 2007

Многоцветни лазерни лъчи кръстосваха ясното нощно небе във вечерта, когато мумията бе върната в гробницата си. Церемонията се излъчваше на живо по телевизията по целия свят. Впечатляваща палитра от артисти забавляваха гостите от временната сцена, построена пред храма на Амон Ра.

В няколко от кадрите на публиката телевизионните зрители видяха блед белокос мъж с дебели очила, който седеше между по-възрастна жена с водопад от дива, къдрава коса и слаб, възрастен господин с впечатляващ профил.

Бьорн, Беатрис и Куратора бяха поканени като почетни гости. Бяха си взели отпуска от работата в института „Шимър“, където помагаха на екипа от експерти да преведе древния папирусов ръкопис.

По-рано през деня Бьорн бе изпратил имейл от хотела в Луксор на Тран, Терйе, Ойвинд, Лора и всички останали, които му бяха помогнали.

Скъпи приятели, бе написал той, това може да ви прозвучи малко помпозно, но тази вечер обещанието, което пазителите направиха преди хиляда години, най-накрая ще бъде изпълнено. Ние сме последните пазители. Нашата мисия е изпълнена.

Церемонията приключи около полунощ със зрелищна експлозия от фойерверки. Хиляди ракети бяха изстреляни към небето и избухнаха в море от ослепителен блясък, искрящи цветове и дъжд от сребро. Никой не забеляза, че на една от скалите над храма бял гълъб напусна гнездото си и отлетя в тихия мрак на пустинята.

Откъс от Шестата книга на Моисей

И когато Моисей бе извел израилтяните от Египет и им бе показал пътя за Ханаан, както му бе заповядал Господ, той се върнал при фараона. В двореца го чакали фараонът, неговите съветници, жреци и придворни.

И Моисей паднал на колене и казал: „Господ ми заповяда да изведа израилтяните от Египет, стадо по стадо. И това сторих“.

Фараонът рекъл: „Но ти ме предаде, предаде своя баща“.

И Моисей отвърнал: „Направих така, както ми заповяда Богът на Израел“.

И египетският цар се разгневил и казал: „Ти ме предаде, предаде народа си и царството си, и затова те осъждам на смърт“.

И Моисей рекъл: „Да бъде волята на царя“.

Понеже Моисей бил от царско потекло, фараонът му позволил да си избере как да умре. Моисей избрал да изпие смес от отрова, мед и вино.

Отвели го далече от фараона и в една от стаите на двореца му дали чаша, пълна с отрова, мед и вино.

И един гълъб прелетял наблизо и хвърлил сянката си в стаята, докато Моисей пиел чашата с отрова. И докато чакал отровата да спре сърцето му, той казал: „Най-свят е храмът, който ще намериш в сърцето си. Когато се молиш на Господ Бог, вие сте едно. Той винаги е с теб и от теб и винаги ще Го намериш вътре в себе си, защото ти и Господ сте едно, точно както Той е едно с всички тези, които е сътворил и с Барбелос, Истинският Бог. Не трябва да търсиш рая, защото вече си го намерил и той е вътре в теб“.

И после паднал.

Така умрял Моисей, слуга на Господ Бог, в двореца на фараона. И те го погребали тайно в гробница до реката. И Моисей ще почива в тайната гробница завинаги, защото до днес никой не знае къде е тя.

1

Снори Стурлусон (1178–1241) — най-великият исландски автор на саги, поет и историк. — Б.р.

2

Свети Олав. — Б.пр.

3

Скалд — скандинавски епически поет. — Б.пр.

4

Никой няма да удря. — Б.пр.

5

Кодекс — сборник със старинни документи. — Б.пр.

6

Анкх — египетски символ на безсмъртието, означаващ „вечен живот“. — Б.пр.

7

Руната на Тир — руна, идентифицирана с Тир, скандинавски бог на войната и покровител на смелите воини. Руните са азбука, появила се в началото на II век сл.Хр. Смятало се, че имат магическа сила. Жреците ги използвали за предсказване на съдбата, а понякога и за промяна на бъдещето. — Б.пр.

8

Snorri Sturluson. — Б.пр.

9

Писмено съгласие. — Б.пр.

10

Най-древните руни. — Б.пр.

11

Foie gras — френски деликатес, приготвен от патешки или гъши дроб. — Б.пр.

12

Семтекс — пластичен експлозив. — Б.пр.

13

Скрипториум — стая за преписване на ръкописи. — Б.пр.

14

Танах — името на Библията в юдейската религия. В християнската Библия Танахът се нарича „Стар завет“. — Б.пр.

15

De Laude Novae Militae — Във възхвала на новото рицарство (фр.). — Б.пр.

16

Старонорвежка сага за кралете, написана от Снори Стурлусон. — Б.р.

17

Ютландия — полуостров в северна Европа, разделен между Дания и Германия. — Б.пр.

18

Розетският камък — епиграфски паметник, намерен през 1799 г. край Нил. През 1822 г. френският египтолог Жан-Франсоа Шамполион постига успех, като използва метод, който става ключов за разбирането на египетски текстове. Помага му отличното познаване на древните езици и по-специално на коптския. — Б.р.

19

Septuagint или просто „LXX“ — най-древният запазен гръцки превод на юдейската Библия, направен между III-ти и I-ви в. пр.Хр. в Александрия. — Б.пр.

20

Genius loci — дух на мястото. — Б.пр.

21

по дяволите (ит.). — Б.пр.

22

Мюзикълът „Клетниците“. — Б.р.

23

Полиция! (ит.). — Б.пр.

24

Заложник! (ит.) — Б.пр.

25

Чисто е! (ит.) — Б.пр.

26

Доктор! (ит.) — Б.пр.

27

Незабавно! (ит.) — Б.пр.

28

Ярл — кралски наместник. — Б.р.

29

Мидгарски дракон — син на старонорвежкия бог Локи и великанката Ангроба. — Б.р.

30

Игдразил — световното дърво от старонорвежката космология. — Б.пр.

31

Мимунг — вълшебен меч от скандинавската и германската митология. — Б.пр.

32

Авторът има предвид Волжка България. Това е реален исторически факт. — Б.р.

33

Господин Естебан Родригес, дворец „Миерколес“. — Б.пр.

34

Ушабти — погребални фигурки от глина, дърво или камък. — Б.пр.

35

Американска прогресив рок група от Сан Франциско. — Б.пр.

36

Американска рок група от Сан Франциско. — Б.пр.

37

Кнут Хамсун — норвежки писател и отявлен нацист. — Б.пр.

38

Хенрик Ибсен — прочут норвежки драматург и поет. — Б.пр.

39

Aegyptiaca — История на Египет. — Б.пр.

40

Guardas nordicos — скандинавски пазители (исп.). — Б.пр.

41

Textos santos — свещени текстове (исп.). — Б.пр.

42

Aventuras de los Caballeros — приключения на рицарите (исп.). — Б.пр.

43

Разказът на Бард. Защо? (исп.). — Б.пр.

44

Простете ми, господин Родригес (исп.). — Б.пр.

45

Добре (исп.). — Б.пр.

46

Добър ден (исп.). — Б.пр.

47

Да, да, да! (исп.). — Б.пр.

48

Добре, Карлос. Лека нощ! (исп.). — Б.пр.

49

Какво става? (исп.). — Б.пр.

Content

Том Егеланд
Пазителите на Завета
(книга 2 от "Бьорн Белтьо")

Благодарности

Пролог

Първа част Ръкописът

Един свещеник е убит Исландия, 2007

1.

2.

3.

Откритието

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

Глас от гроба

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

Тингвелир

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

Руническият код

1.

2.

3.

4.

5.

Пентаграмът Норвегия

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

Гробът

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

Интермедия Разказът на Бард (I)

Втора част Скритият знак

Руническият камък

1.

2.

3.

4.

5.

Дървените църкви

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

Мисията Англия

1.

2.

3.

4.

Падналата звезда Близкият Изток

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

Забравеният град Египет

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

Антикварят Италия

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

Библията на Сатаната

1.

2.

3.

4.

Пациентът (I)

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

Интермедия Разказът на Бард (II)

Трета част Пътуване до Винланд

Пациентът (II)

1.

2.

3.

4.

Островът на монасите Норвегия

1.

2.

3.

4.

Пещерата

1.

2.

3.

4.

5.

Връзката Левински

1.

2.

Ловът САЩ

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

Интермедия Разказът на Бард (III)

Четвърта част Последният Пазител

Дворецът Миерколес Доминиканска република

1.

2.

3.

4.

5.

Историята на Пазителите

1.

2.

3.

Беатрис

1.

2.

3.

4.

5.

Свещената библиотека

1.

2.

3.

4.

Шестата книга на Моисей

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

Третият пазител

1.

2.

Мавзолеят

1.

2.

3.

4.

5.

Килията

1.

2.

Моисей

1.

2.

3.

4.

Обещания

1.

2.

Престолонаследникът

1.

2.

3.

4.

5.

Шейхът

1.

2.

3.

Хасан

1.

2.

Планът

1.

2.

3.

Трезорът

1.

2.

3.

Изстрелът

1.

2.

3.

4.

Бягството

1.

2.

3.

Disideria

1.

2.

3.

4.

Епилог

1