Том Егеланд

Евангелието на Луцифер

(книга 3 от "Бьорн Белтьо")

Благодарности

Благодаря на редактора от издателството ми — Ойвинд Фаро и читателите ми Егил Биркелан, Арнстайн Бьоркли, Осе Мюрволд Егеланд, Ева Кристине Кульой, Александер Опсал, Кари Спелднес и Трюгве Ослунд. Благодаря на всички добри сили в издателство „Ашехоуг“ и агенция „Ашехоуг“. Благодаря на Вегар Егеланд, Лейф Герде, Кристин С. Квисвик, Гисли Сигурдсон, Сотириос Соулиотис и Паула Стивънс за помощта със специализираната информация.

„Евангелието на Луцифер“ е роман — игра на мисли в сивата зона между факти и фикция, фантазия и митология. За читателите, които биха искали да се осведомят по-подробно по темите в книгата, съм добавил списък на използваната литература, линкове и допълнителна информация на страницата ми в интернет: www.tomegeland.no

„Скъпи български читатели,

За мен е чест — за пореден път — да бъда издаден на български език. Някои от вас може би са чели «Краят на кръга» или «Пазителите на завета» — и двете публикувани от издателска къща «Персей». За други «Евангелието на Луцифер» ще бъде първата среща с мой роман.

Във всички тези книги аз си служа както с факти, така и с художествена измислица. Но вярвате или не, по-голямата част от нещата, които пиша, са истина. На основата на фактите аз създавам една съвсем нова истина, която вече е художествена литература. Но това са романи, базирани на факти. Надявам се, че ще ви хареса тази съвременна приказка за митове и религии, дяволи и демони, както и един норвежки археолог.“

С най-добри пожелания: Том Егеланд

„ilia sa-ba-si-su uz-za-su ul i-mah-har-su ilu ma-am «-man

ru-u-ku lib’», «-ba-su su-’i-id’», «kar-as-su»

Когато той (Мардук) погледне с ярост, не омеква (не се извръща)

В пламналия му гняв никой бог не смее да му противоречи (на яда му)“

Вавилонският мит за сътворението Енума елиш[1]

„Как си паднал от небето, ти Деннице, сине на зората!“

Исая 14:12

„И когато се свършат хилядата години, Сатана ще бъде пуснат от тъмницата си…

И дяволът, който ги мамеше, биде хвърлен в огненото жупелно езеро, гдето са и звярът, и лъжепророкът; и ще бъдат мъчени денем и нощем вовеки веков.“

Откровение 20:7

„Аз не съм мъртва, но лежа в ковчег. Гола съм. Около мен е тъмно. Чувам дъха си, сърцето ми бие тъй силно, че тътне в ушите.

Милостиви Боже, помогни ми да се измъкна, моля те!

Не мога да протегна ръце. Блъскат се в стените на ковчега. Толкова е тясно.

Преди плачех. Вече нямам сили.

Тежко ми е да дишам. Толкова съм жадна. Много мисля.

Сигурно така се чувстват мъртвите.“

Изображението на демона Бафомет с козя глава, криле, женски гърди и рога от произведението „Догми и ритуали на висшата магия“ (1854) на Елифас Леви

Пролог

„И пак един ден, когато дойдоха Божиите синове, за да се представят пред Господа, между тях дойде и Сатана да се представи пред Господа. И Господ рече на Сатана: От где идеш? А Сатана в отговор на Господа рече: От обикаляне земята и от ходене насам-натам по нея.“

Йов 2:1

Ювдал

23-28 май 2009

Бягството е състояние на духа, но в същата степен и действие.

На прозореца бръмчи муха. Напред-назад, напред-назад. Може би предусеща свободата зад стъклото, в което се блъска. През деформираното стъкло на кухненския прозорец виждам далечните планини, леко разкривени, склоновете и голямата гора, рязката на клисурата и чукарите. Мяркам покривите в селото долу. Лесовъдството. Ковачниците за сребърни изделия. Стопанствата нагоре край бързеите. Дървената черква. Сребристият воал на водопада.

Може би си мислиш: „Какво направих?“.

Бръмченето на мухата ме изнервя. Напред-назад, напред-назад. Затворена. В паника. Лесно буди съчувствие. Всеки удар на крилцата е изпълнен с отчаяние. Отварям прозореца и я пускам навън. Изчезва мигновено. Муха. Не е толкова важно, че в нея виждам себе си. Обичам да се идентифицирам с какво ли не.

Бягството означава да изчезнеш, да станеш невидим. В множеството. В хаоса на големия град. Бягството означава да напуснеш съществуванието.

Аз самият изчезнах в пустошта.

Стар воденичен камък се е търколил точно под прозореца. Обрасъл с бурени. Пред къщата, под кухненския прозорец има прогнила пейка. Обичам да седя на нея сред аромата на напечена от слънцето борова смола, на хладкия планински вятър. Слънцето ми се струва съвсем подходящо за чувствителната ми кожа. На един хвърлей оттук ромоли планински поток, от който наливам вода всяка сутрин. Ювдал е мирно местенце на Земята, забравена продълговата долина сред планините между Телемарк и Ауст-Агдер. Тук, в планинската кошара, далеч от хората, скрит от преследвачите ми, заобиколен от брезовия шубрак и храсталаците, гъсти гори и покрити със сняг зъбери, аз се опитвам да разгадая мистерията.

Перфектно скривалище. Перфектно място за изчезване.

Може би си мислиш: „От кого бягам?“.

Бях на дванайсет, когато татко почина. Падна от една скала и загина в сипея. Бях наблизо. Чух го да вика.

Още тогава се запитах дали злото съществува — деструктивна сила от мрак и разруха, която те преследва през целия ти живот и закрива слънцето, веднага щом й се удаде повод. Да не би пък да бъркам злото с капризната игра на съдбата?

Израснах като разглезен принц в голяма бяла къща в модерно предградие, където хората се обличаха стилно, печаха антреко[2] на грил и поливаха ливадата, колата и декоративните храстчета, щом жегата станеше твърде непоносима. Мама пиеше. Съседите заглаждаха най-ужасните й изстъпления с мека дискретност, изпълнена с разбиране, галеха ме по главата и казваха, че съм хубаво малко момченце. Мисля си, че татко така и не забеляза бавния упадък на мама. Когато почина, а мама се омъжи за най-добрия му приятел, мен ме забравиха на стъпалата отвън. Сдобих се с братче, което така и не опознах достатъчно, и пастрок, когото винаги съм изпитвал затруднения да харесвам. Той ми е ръководител в института.

Едва когато пораснах, узнах, че смъртта на татко не била нещастен случай. Станал жертва на плана си да убие своя спътник. Той флиртувал с мама, така казват. След като падна и се уби в примка от измамни въжета и ревност, остави след себе си разбито тяло, пропита съпруга и дрипаво момченце, което завинаги щеше да носи в себе си ехото от вика му. Минаха почти тридесет години. Къде отиде времето?

Мама ме наричаше Меченце[3]. Сега е мъртва. За нея галеното име бе израз на нежна и майчинска отдаденост. Докато я имаше. Момчетата в училищния двор ми викаха Белия мечок. Понеже съм албинос.

В Ювдал времето тече бавно. Час след час, ден след ден седя на масата с лаптопа и претърсвам интернет за информация, която би ми помогнала да разбера. Записвам си имена на специалисти, публикации, уебсайтове, може да ми свършат работа. Регистрирам се анонимно в групи за научни дискусии, религиозни чатове и необичайни страници за хора с окултни и мистични интереси. Пиша конфиденциални имейли на доверени колеги. Моля за помощ и дискретност. Получил съм много отговори. Нищо обаче не се изяснява.

Може би си мислиш: „Какво търся?“.

Вечерно време не ми е добре в планината. Чувствам се малък и боязлив сам под звездното небе. Сякаш там в тъмното има някой. Някой, който ме държи под око. Някой, когото не мога да видя.

Някой. Или нещо…

Не смея да светна лампата. Задоволявам се с няколко свещи и дърпам завесите. Седя в непрогледния мрак и мисля за убийството на Кристиян Кайсер и всичко, което ми се случи в Киев.

Може би си мислиш: „Какво се случи?“.

Част първа

Слугите на Сатаната

„Не така отвратителна, но също толкова ужасяваща, дори може би и по-лоша е сектата на жертвите небесни. Главна догма в учението им е мистичният възглед, че блаженство се дава само на онези, изкупили греховете си с мъчителна смърт, независимо дали доброволна или с помощта на чужда спасителна ръка.“

Леополд фон Захер-Мазох, „Руски секти“ (1890)

„Caedite eos! Novit enim Dominus qui sunt eius.

Убивайте наред! Господ ще познае своите.“

Арно Амори[4], абат на Сито (1209)

I. Мумията

1.

Киев 9

май 2009

Мумията се хилеше пред мен като някакъв урод.

Столетията бяха изтеглили кожата назад по лицето, оголвайки зъбите, наподобяващи челюстите на хищник. Венците и носът бяха съсухрени. Тънките устни и кухите очи — продълговати, котешки, не съвсем човешки — придаваха на лицето вид на ръмжащо животно.

— Кой е това? — прошепнах.

— Монах? Пилигрим?

— Прилича ми на вампир.

Консерватор Тарас Корольов се прекръсти.

— Някои трупове изсъхват по този начин. Балсамиращите процеси в природата правят от тях страховити чудовища.

Глъчката на туристите долиташе откъм главния тунел, иззад лентите и загражденията. За да открием забравената камера, консерваторът ме бе повел през тесни каменни тунели, дълги няколкостотин метра. Корольов беше нисичък, закръглен мъж с оцъклени очи и физиономия, която лесно би те накарала да си помислиш, че беше на ръба да открие нещо изумително. В качеството си на консерватор към музея Киево-Печерска лавра в Украйна, той бе избрал да се занимава с мъртъвци. В дълбоките катакомби на скалния манастир, във варосани монашески килии и гробници, монаси и светци спяха своя вечен сън. Студените, сухи въздушни потоци в мрежата от тунели и пещери бяха мумифицирали труповете през вековете.

Никой не познаваше този монах тук, нито в манастира, нито в музея. Четирима студенти, заети с рутинна поддръжка, открили гробната камера зад каменна стена, зазидана зад олтар в края на тунел без изход.

Мумифициран труп. Монах.

В ръцете си, така мършави, че наподобяваха ноктите на влечуго, мумията държеше свитък.

2.

Незначителните подробности никога не са маловажни. Недоловимият замах на крилцата на пеперуда може да предизвика ураган. Изгубила равновесие снежинка може да причини лавина. Така математиците обясняват куриозния факт, че дори безкрайно малките вариации в изходните условия на динамичните системи могат да окажат огромен ефект. Така се изразяват те, хората на точните науки.

Аз самият бях вариация в изходните условия.

Когато преди седмица консерватор Корольов бе седял в кабинета си с телефон в ръка, той бе дал началото на верига от събития, чийто обхват, разбира се, нямаше как да предугади. Половин час преди това е бил успял да изтръгне ръкописа от кокалестата хватка на мумията. Слушалката на телефона вече лепнела в ръката му. На кого да позвъни? На началника си, онзи пияндурник? На полицията? Ако трупът изобщо е жертва на убийство и зазидан, за да прикрият престъплението, това се е било случило преди стотици години. Археологическите служби? Кой би се отнесъл към проблема със заслужената сериозност? Кого е длъжен да предупреди? На кого би могъл да се довери?

Обади се на мен. Една на практика незначителна подробност, една нищо и никаква бяла снежинка, безкрайно малка вариация в изходните условия. Един плах археолог в тесен кабинет в университета на Осло.

Спомням си, че учтиво изслушах Тарас Корольов. Представи се и разказа за откритието. Гласът му беше приятен баритон:

— Можеш ли да дойдеш в Киев, мистър Белтьо?

— Аз съм археолог, не палеограф.

— Опитът ти със стари ръкописи е показателен.

— Трябва да се свържеш с експерт. Имам приятел в Исландия, мога да ти дам номера. Той е изтъкнат…

— Бьорн Белтьо, не е ли вярно, че се натъкна на евангелието на Христа, написано на ръка?

— Това беше преди десет години. А и ако трябва да бъдем точни, не аз го намерих. Просто се погрижих за него.

— А не откри ли и ръкописа върху папирус на непознатата Шеста книга на Моисей…

— Чист късмет!

— … и мумията на Моисей?

— Или по-точно тя ме намери.

— Твърде скромен си, Белтьо. Чел съм за теб. Във вестниците. В международни списания за археология. За другите ръкописи, които си открил. За усърдието ти.

— Усърдие? Повечето биха казали, че съм непоносим инат.

— Ти си човекът. Знам го. Усещам го.

— Слушай, аз съм старши асистент по археология, дори не съм професор.

— Ще ми помогнеш ли?

— Съжалявам. Намери друг!

Никога не съм слугувал на принципи.

3.

Мумията лежеше гола върху каменно легло зад олтара, който закриваше камерата. Едва в по-късните години след падането на комунизма бяха започнали да покриват труповете.

— Властите наистина ли ще ми позволят да поема ръкописа? — попитах аз.

— Тях ги интересува само мумията. Не и ръкописа. — Консерваторът така изкриви лице, че човек би сбъркал физиономията му с тази на мумията. — Началниците ми вече са се стиснали за гърлата относно формалната отговорност за мумията и кой да поеме финансирането на изследователската работа. Позовавайки се на разположението на гробницата и възрастта на олтара, смятаме, че този монах е по-стар и от свети Нестор Хроникьора, положен да почива тук в катакомбите през 1114 г. Свитъкът — началниците ми биха го тикнали в някое чекмедже из архивите заедно с всички останали текстове, които не сме изучили както подобава.

Той посочи с глава навития на руло ръкопис, който мъртвият притискаше до гърдите си.

— Подмених го с друг текст от същата епоха. Него взех от архива.

4.

Оригиналните пергаменти бяха разстлани върху осветена работна маса в кабинета на консерватора. Всяка страница бе разделена на две симетрични колони, следващи като по конец невидими линии.

— Тази част от текста — консерватор Корольов посочи дясната половина, — е изписана със знаци, каквито не съм виждал досега. Лявата колона е клинопис. Това писмо е създадено в Месопотамия преди пет хиляди години и обикновено се свързва с глинени плочки от Шумер, Вавилон и т.н. Нека обаче да предположим, че текстът е копие от глинена плочка. Преди да разучим ръкописа филологически, семантично, палеографично, лингвистично, всичко ще бъде просто догадки. Ако текстът е препис от глинена плочка, все още не можем да допуснем колко стар е оригиналът. След като датираме кожата с C14, поне ще научим възрастта на самия пергамент.

Повдигнах едно ъгълче и внимателно потърках материята между пръстите си.

— Какъв точно пергамент е този?

— Невъзможно е да се каже след толкова години.

— Пипни го! Усеща се мек, направо като нов. Би трябвало да е корав, сух. Лежал е навит в продължение на хиляда години и все пак се разгъва, остава плосък, почти без ръбове и чупки.

— Че какво знам за съхранението на животински кожи в южните земи? Нищо.

— А непознатите знаци в дясната колона? Какви са според теб?

— Нямам представа.

— Арабски?

— Не, щях да ги разпозная. Символите може да наподобяват математически формули. Вавилонците развили напредничави математически принципи няколко хилядолетия преди Христа. Изображенията обаче ме объркват.

— Как така?

— Тази трикветра[5] например — той посочи някакъв символ най-отгоре на пергамента, — не се свързва с древна Месопотамия. А това — посочи образа на паун, — не е каква да е птица.

Разгледах изображението на птицата с опашка, чиито пера бяха разперени в полукръг.

— Паунът — обясни консерватор Корольов, — е древен символ, свързван основно с кюрдската секта йезиди. Те почитат най-вече пауна. Смятат го за паднал ангел. В тяхната религия той символизира демиурга, по-нисшестоящо божество, сътворило космоса. Птицата се нарича Мелек Таус. Може да се преведе по няколко начина. Едно от тълкуванията е Божи ангел. Ангелът паун. Съществуват обаче спорове относно сектата. Християните и мюсюлманите имат коренно различно разбиране за тази религия. Символът паун и произходът на Мелек Таус могат да се тълкуват и по друг начин. Мелек Таус има няколко имена.

— Например?

— Шейтан. Познато ли ти звучи? — За миг зарея поглед и кимна замислено, сякаш в отговор на незададен от мен въпрос. — Шейтан е арабското име на Сатаната.

5.

През прозореца на кабинета блещукаха златни шпилове, кули и кубета. Всяка година хиляди православни поклонници пътуват до Киево-Печерската лавра с надеждата да се докоснат до частичка от Божието присъствие. Докато Корольов сервираше кафето, аз местех поглед от катедралата и камбанарията напред към безбройните църкви и паметници. Представих си мумията долу в пещерата, в катакомбите с параклиси и подземни църкви. Корольов разказа накратко какво щеше да се случи, ако бе следвал процедурите стриктно. Нищо на практика.

Нищо, освен бюрокрация и формалности… Консерватор Тарас Корольов бе обсебен от стремежа си да попречи на мумията да предизвика безплодна борба между музеи, църковни и обществени институции. В продължение на столетия монасите от Киево-Печерската лавра бяха събирали и преписвали многочислени религиозни текстове. А каква полза? Още си лежаха струпани в архивите на музея. След революцията през 1917 г. сбирката била игнорирана. Архивът потънал в забрава и безразличие. Комунистическите институции явно не се бяха интересували от религиозното изучаване на християнски ръкописи. По-късно цялата работа се закучила поради липса на пари, борба за надмощие, бюрокрация.

— За да удостоим ръкописа със заслужено внимание — обясни той, — трябва да го изследваме. Да го датираме с C14. Да го преведем, разтълкуваме, да открием контекста му. Ние не разполагаме с необходимите ресурси.

— Все още не разбирам каква е моята роля тук.

— Искам да вземеш ръкописа в Западния свят! Искам да го разучиш с ресурсите и познанията, които ти и твоите колеги притежавате.

— Но какво ще кажат украинските служби, ако учен чужденец изнесе подобен ръкопис от страната?

Той ме изгледа. Продължително.

— Не — избухнах аз.

— Сега схващаш ли защо ти се обадих, Бьорн Белтьо, тъкмо на теб?

— Не можеш да ме молиш за това!

— Подобен ръкопис заслужава да бъде изследван. Професионално.

— Искаш да го изнеса от Украйна контрабандно?

— Ти не си като другите. Прагматик си. Не приличаш на формалистите и бюрократите. Ти си истински учен, Белтьо. Любопитен си. Любознателен.

— Та ти не можеш да ме молиш да изнеса ръкопис от страната контрабандно!

И все пак можеше.

И го направих.

Съдбата е тъкан от нишки — видими и невидими, преплитащи се в шарки, които рядко забелязваме, преди да стане твърде късно. Когато се сбогувах с консерватор Тарас Корольов на летището, аз го видях за последен път.

Убиха го някоя и друга седмица по-късно, както и останалите, ненадейно въвлечени във вихрушката около ръкописа.

II. Апартаментът

1.

Осло

22 май 2009

Никога не си подготвен да откриеш труп. Вярвайте ми. Имам известен опит.

Издигащото се пред мен здание приличаше на непревземаема крепост. Със своите ниши, шпилове и стилизирани бруствери лесно би се вписало в ролята на кулиси от отминала епоха. Стените от червен гранит и тухли бяха покрити с отдавнашни пълзящи лози и непокорен бръшлян. Туфи тревица и изнемощели лалета едва дишаха по тесния кант растителност между фасадата в стил Югенд и оградата от ковано желязо, държаща простите хорица на сигурно разстояние отвън на тротоара.

Стълбището носеше отпечатъка на отживяла пищност, шепот от миналото, допълнен с ламперия от благородни видове дърво, парапети в стил ар нуво и таван, изрисуван с пухкави херувимчета и пърхащи ангелчета. Влачех се нагоре стъпка по стъпка подобно на старец. Бях скапан след полета. Мъкнех и куфар. Всяка крачка отекваше. Като по филмите. Лицето ми проблясваше в бяло по лъскавите панели на стените. Задъхан, застанах на площадката пред двойната входна врата от махагон и матирано стъкло. Позвъних. Звънецът издаде дрезгав тон, сякаш не беше съвсем здрав и имаше нужда от шал и хапчета за гърло. Винаги звънях у Кристиян, макар да разполагах с ключ за вратата. Така ми се струваше най-естествено. На никого не му се ще да се натрапва.

През осемнадесетте години на познанството ми с писателя Кристиян Кайсер никога не го бях чувал да говори за някого с пренебрежение. Хубав човек беше. Темпераментът му, сух, британски, бе елегантен и приглушен. Познаваш типа. Винаги си спомня името ти, както и това на бившата ти жена, на децата, тия хулигани, на ерделтериера Трикси, изчезнал в планината миналата година. Той самият бе образ, който не се забравя лесно. Мършав. Рязък и груб като призрак. Преди злополуката да го прикове към инвалидната количка, в която така и не се почувства на място, той изглеждаше доста по-висок, отколкото бе всъщност. Носеше костюм и папийонка. През пролетта обичаше да кичи ревера си със свежо цвете. Неукротимите му рунтави вежди приличаха на сбъркали мястото си мустаци. Непрестанно мигаше, нещо като тик. Сивата му коса бе зализана назад и му придаваше вид на благ селски поп.

Чаках го. Обикновено ме канеше да вляза. „Използвай ключа! Защо съм ти го дал според теб?“ Днес обаче не чух и гък.

Асансьорът за инвалидната количка бе на втория етаж. Значи във всеки случай си беше у дома. Асансьорът, вграден след инцидента (злополучна комбинация: твърдоглав ватман, пиян писател, пешеходна зона), бе довел до протести и извънредно заседание на собствениците. Те смятаха, че Кристиян Кайсер трябваше да се пресели другаде.

Кристиян беше историк, автор на научнопопулярни книги. През последните години нито една от тях не се бе продала в по-малко от петдесет хиляди екземпляра. Книги като „На Изток с Один“, „Викингите по Нил“ и „Норвежкото наследство на рицарите тамплиери“ бяха събудили научен дебат, който, заедно с красноречието, остроумието и необичайния му външен вид, бе превърнал Кайсер в обичан гост по петъчните телевизионни предавания. Когато деканът Трюгве Арнцен с обичайното си твърдоглавие отказа да финансира изследването на ръкописа, аз се обърнах към Кристиян. Дълги години планирахме да напишем книга заедно. Най-сетне разполагахме с проект — мистериозен ръкопис, който бях изнесъл от Украйна. Това можеше да се превърне в основа на нашето сътрудничество. Макар да не знаехме нищо особено за пергамента, издателството на Кристиян клъвна на нашата стръв — мумия! сатанински символи! загадъчни знаци! — и ни дари с щедър аванс. Деканът ме пусна в неплатен отпуск с особена охота. Така не му се налагаше да ме вижда.

Пак позвъних. Кристиян трябваше вече да е станал. Беше ранобуден. Не чуваше ли звънеца?

Снощи той ми позвъни по телефона в Рейкявик и ме помоли от летището да отида право при него. „Трябва да обменим информация“, обясни той със завален смях. Бе издирил някаква жена в Париж, която познаваше двойка в Амстердам, изучавала присъствието на трикветра и Мелек Таус в средновековни ръкописи. Обещаваща следа. Аз самият бях прекарал няколко дни при водещия изследовател на ръкописи на Исландия. Професор Тран Сигурдсон не просто бе директор на исландската колекция от ръкописи в института „Арни Магнусон“ в Рейкявик — най-напред беше мой приятел, имах му доверие.

Къде остана Кристиян? Дали не му се е случило нещо? В ролята си на ангел спасител представлявах окаяна гледка. Чувствах се крайно замаян след полета. Парализиран. Пътуването не ми понася. Не действа добре на сетивата ми. Вади ми душата.

Накрая отключих сам. Разколебан и предпазлив. Като натрапник.

2.

Апартаментът беше огромен. Вътре можеше да пращаш цели училищни класове и никога повече да не ги видиш. Вселена от всекидневни и спални, стаи за прислугата и коридори, водещи към вечността.

Сутрешният вестник се валяше на пода в антрето. Кристиян имаше обичая да го вдига с щипци от изтривалката на площадката.

Изритах обувките си.

— Кристиян?

Котаракът му ми отвърна несигурно. Сър Франсис. Персиец. Благоприличен сноб. Макар да бях идвал многократно през годините, той така и не ме опозна.

Паркетът бе лакиран наскоро. Можех да се огледам в него. Два пъти в годината Кристиян наемаше фирма, която да свърши тази работа. Долових слабата миризма на нещо сладникаво, подправено, непознато. Тамян? Странно. Единствените аромати, с които се обкръжаваше Кристиян, бяха „Мартел“, пури „Алехандро Робайна“ и „Dior Homme“.

— Кристиян?

Надзърнах в обширната кухня. Празно. Нямаше и петънце. Като в мебелен каталог. Теракота. Шкафове от червеникав бук. Слънцето блещукаше през прозореца по пяната в мивката. Нито една чинийка, нито чашка. Кутията за хляб бе затворена по предписание.

Сър Франсис седеше на дивана в гостната с плюшени завеси. Погледна ме. И аз го погледнах. Измяуках. Той нищо не каза. Погледът му бе тежък и мрачен, страшно жълт. Май му липсваше само един джин с тоник.

Почуках на вратата на спалнята.

— Кристиян?

Тишината и миризмата на тамян почваха да ми лазят по нервите.

— Буден ли си?

Колебаех се. В спалните има нещо лично, така е и със съня, с миризмата на тяло, със сънищата, пропили стените. Никога не знаеш какво рискуваш да откриеш, щом отвориш вратата на спалня.

Почуках по-силно.

— Кристиян?

Да беше по-млад и здрав, щях да го сваря в леглото, пълно с омаяни жени от някой читателски кръг. Това време обаче отдавна бе отминало.

Вдишах слабия аромат на тамян и точно в този момент, изпълнен със задушливата миризма, осъзнах, че се бе случило нещо ужасно. Не мога да обясня това усещане. Не съм ясновидец. На младини си мислех, че съм наследил капка от способностите на баба ми. Казваха, че говорела с мъртвите. Вече съм загърбил всичките тези глупости. И все пак, замисля ли се за секундите, преди да отворя вратата на спалнята, знаех без каквото и да било съмнение, че Кристиян Кайсер бе мъртъв. Това прозрение ме накара да си спомня предупрежденията на непознатия, който ми бе позвънил няколко пъти през изминалата седмица. Някой, който знаеше за ръкописа. Говореше английски с акцент. Бях разказал на Кристиян за него. Никой от нас не подозираше кой може да е той. Украински полицай? Изследовател от Киево-Печерската лавра, колега на Корольов? Незаконен колекционер?

Почуках с юмрук, колкото ми стигаха силите… „Кристиян?“ — после сложих ръка на бравата и открехнах вратата.

III. Ритуално убийство (1)

Кристиян Кайсер лежеше на леглото си гол, върху опънат копринен чаршаф със скръстени на гърдите ръце. Очите му бяха хлътнали. Долната му челюст бе паднала, придавайки му усмивката на мъртвец. Тялото беше бяло като тебешир, кухо. Членът му се бе сгърчил до парченце кожа в гнездо от сива стоманена вълна.

Наоколо из спалнята горяха свещи — по пода, по масите, на перваза. Многобройни восъчни свещи. Невъобразимо много.

Времето спря. Дъхът ми секна. Останах на място, парализиран, вледенен. Ударите на сърцето ми гърмяха в гърдите, в ушите ми, в цялата трепереща мрежа от артерии и вени. Коленете и ръцете ми започнаха да се тресат. Капки пот избиха по челото ми, под мишниците, по гърба. Мозъкът ми не успяваше да се свърже с останалата част от тялото. Погледът ми регистрираше всевъзможни детайли като далечен, безпристрастен наблюдател. Слънчевата светлина в процепа между завесите. Пантофите в долния край на леглото. Недопитата чаша с вода на нощното шкафче. Чашката за лекарства. Книгата. Дрехите, старателно подредени върху инвалидната количка. Пижамата, сгъната отгоре им. Восъчните свещи. Трупа.

Неволно изстенах.

Боже мой, Кристиян… какво ти се е случило?

Сър Франсис дойде тихичко. И се махна на мига.

Приближих се колебливо. Краката едва ме носеха. Изби ми студена пот. Наложих си да не обръщам внимание на миризмата. Кожата му беше като восъчна, лъскава. Той обаче не миришеше. Още не. Едва ли бе лежал така дълго. През сладникавия аромат на тамян и топящ се восък усещах и някаква друга миризма — по-остра, металическа. Не успях да я определя.

Беше толкова бял. Смъртта го бе обезцветила. Беше по-блед и от мен. Как може смъртта да те направи толкова невъобразимо блед?

Някой го бе убил. Очевидно беше. Не си умираш така. Не и от само себе си. Не умираш гол, в легло без завивки, със скръстени ръце и стиснати юмруци, обкръжен от пламтящи восъчни свещи. Имаше нещо… наложи ми се да потърся думата… ритуално в начина, по който лежеше. Сякаш погребалният агент и свещеникът вече бяха минали оттук и отишли да донесат саван и светена вода.

В продължение на минута стоях така, загледан в бездиханните останки на мъртвия ми приятел. Накрая той изчезна зад воал от сълзи. Затворих очите му, преди да повикам полицията.

IV. Ключовият свидетел

Курт Хенриксен — Курт с „C“, Хенриксен с „ch“[6] — беше здрав и як следовател с рогови очила в косата, тефтерче в джобчето на гърдите си и поглед, способен да съкруши и най-закоравелия престъпник, принуждавайки го да признае всичките си провинения.

Из апартамента щъкаха униформени и цивилни следователи. Специалисти в бели гащеризони се клатушкаха от стая в стая подобно на пингвини. Аз самият седях на един стол в гостната и си мислех, че полицаите вече са ме забравили. Един от пингвините имаше нещастието да ме настъпи и разсеяно помоли за извинение. Курт Хенриксен през цялото време обикаляше наоколо, надничаше по полицата с книги, отваряше врати на шкафове, провери и на каква честота бе настроено радиото. Беше пристигнал по-късно от останалите полицаи. Може би нямаше сирени на колата си.

— Повечето пропускат дребните детайли — изведнъж отбеляза той. Двайсетте години в полицията на Осло не бяха изгладили меките съгласни и останките от гърлено „р“. — Само че можем да научим много от всичко, което ни се струва незначително. — Протегна ръка. — Курт Хенриксен. Главен инспектор. Районна полиция на Осло, втори отдел. Курт с „C“. Хенриксен с „ch“. Така стоят нещата. Ти си намерил мъртвия?

— Да. За съжаление. Казвам се Бьорн Белтьо.

— Така си и помислих. Знаех си, че си ми познат отнякъде. Чел съм за теб.

Намекваше за някаква археологическа находка, в която бях замесен преди години. Писаха това-онова по вестниците. Разпознават ме най-вече на улицата.

Оттеглихме се в кухнята, за да избегнем краката и смущенията на редицата полицейски пингвини. Хенриксен си записа личните ми данни в тефтерчето със спирала и попита защо имам ключ от апартамента на Кристиян Кайсер. Обясних му, че сме работили заедно над една книга. Изглежда това не го заинтригува. Затова пък попита къде съм бил между пет и седем часа сутринта.

— Тогава ли са го убили?

— Чисто рутинен въпрос. Питам, защото така е по правилник.

— Спях. В самолета от Кефлавик към Гардермоен.

— Блестящо алиби — пошегува се той с тон, сякаш и двамата знаехме, че аз съм убиецът и беше просто въпрос на време да прозре всичките ми хитроумни трикове и да ме хвърли в пандиза. — Значи онзи куфар в антрето е твой?

— Искаш да стигнеш далеч в полицейската служба, инспекторе!

— Какво правеше в Исландия?

— Посетих Stofnun Arna Magnussonar.

— Не говоря исландски.

— Институтът „Арни Магнусон“ е свързан с университета в Рейкявик, изучава и съхранява стари ръкописи. Помогнаха ми с технически анализи на един пергамент.

Хенриксен вдигна поглед от тефтерчето. Добрият полицай трябва винаги да се осланя на интуицията си. Поседя така, безсрамно втренчен в мен. Аз съм албинос. Свикнал съм да ме зяпат.

— Книга. Ръкопис. Кажи ми, виждаш ли каквато и да било връзка между проекта ви за книгата, ръкописа и убийството на Кристиян Кайсер?

Спасителният въпрос.

Поех си дъх. Дълбоко. Тогава му разказах каквото знам. Обясних за мумията и ръкописа. Пропуснах да спомена, че съм го изнесъл контрабандно от Украйна, но намекнах, че по линия на университета съдействам на колеги в Киев да проучат пергамента. Накрая, като grande finale, разказах и за обажданията със заплахи.

— От кого? — попита Хенриксен.

— Непознат номер. Така и не се представи. Започна се преди седмица. Оттогава ми звъни всеки ден. Но не и днес.

— Как те заплаши?

— Можеш и сам да чуеш. — Извадих телефона си.

— Записал си разговорите?

— Само първия. Натиснах бутона за записване, щом усетих, че знае за ръкописа от Киев. Останалите обаждания просто съдържаха същите натяквания.

Намерих откъса. Записът започваше със стържещо щракване, преди да се чуе гласът на непознатия:

— … от взаимен интерес е да се срещнем и да разговаряме. Мога да дойда в Осло. По всяко време.

— За съжаление…

— Белтьо, това е изключително важно!

— Нямам възможност.

— Нямаш представа какво си открил!

— Не се представихте.

— Аз съм ти приятел, мога да помогна.

— Кой е казал, че се нуждая от помощ?

— Повярвай ми, нуждаеш се!

— Слушай, не мога…

— Бьорн Белтьо! В опасност си!

— Не ставай смешен.

— Опасност за живота ти, Белтьо.

— Кой си ти?

— Представител на организация, която може да ти съдейства.

— Щом този разговор приключи, ще се обадя в полицията!

— На твоя страна съм.

— Не ме интересува…

— Мога да обясня.

— Няма да ме сплашиш.

— Аз не заплашвам, а…

— И преди съм се сблъсквал с такива като теб.

— Не ме разбираш. Опитвам се само да те накарам да ме послушаш.

— Мислиш ли, че ще успееш да ме изплашиш?

— Не искам да те плаша. Не можеш ли да чуеш какво имам да кажа? Може ли да се видим?

Записът изпращя, когато затворих.

Хвърлих виновен поглед към главен инспектор Хенриксен.

— Така и не се обадих в полицията. Знам, че трябваше да го направя…

— Ако трябва да бъда напълно искрен, Белтьо, той изобщо не те е заплашвал. Предупреждавал те е, предлагал е помощ. Не ме разбирай погрешно. Обещаваща следа.

Последните сведения бяха запалили искрата на нов устрем в очите на Хенриксен. Някаква жар. За съжаление незабавно конфискува телефона ми. Искаше криминалните техници да проверят дали не бе възможно да проследят неизвестния номер и да анализират записа. „И това е начало.“

После пожела да научи повече за ръкописа. Каза, че полицията трябвало да оцени и конфискува пергамента като доказателствен материал. За щастие, успях да го разубедя. Ръкописът бе останал на съхранение в подземието на института в Исландия. Това обаче не го споменах. Съвсем не ми се искаше да разгласявам къде се намира. Нито на Хенриксен, нито на когото и да било друг. Търпеливо му обясних, че бе деликатна историческа скъпоценност, с която можеха да боравят само специално обучени експерти. Добавих и че текстът така или иначе щеше да си остане безсмислен, освен ако полицията на Осло не разполагаше с експерти по клинопис и антична семиотика. Хилядолетният ръкопис е мистерия дори за нас, учените, обясних аз. Уверих го, че нямаше начин идентичността на убиеца да се крие в редовете неразгадаеми знаци.

Той каза, че ще се върнем на въпроса.

Един от пингвините влезе в кухнята и махна на Хенриксен. Излязоха за няколко минути. Главният инспектор се върна с някакъв дребен предмет в прозрачен, запечатан плик за доказателства.

— Трупът е стискал това в дясната си ръка. — Сложи пликчето в ръката ми. — Знаеш ли нещо за тези символи?

Бронзов амулет.

Обърнах го. Като мидена черупка в детска ръчичка. Разгледах го. От двете му страни имаше гравирани знаци.

— Единият е пентаграм — обясних аз. — Другият се нарича трикветра.

— Изглеждаш изненадан?

Не отговорих. Издадях ли, че трикветрата присъстваше и в ръкописа, без съмнение щеше да го конфискува. Стигаше му телефонът ми.

— Знаеш ли дали Кристиян Кайсер е притежавал подобен амулет?

— И през ум не би ми минало.

— В такъв случай някой му го е тикнал в ръката, точно преди да умре или след това.

— Защо му е да прави нещо подобно?

— Знаците имат ли някакво особено значение?

— Всички знаци символизират нещо. Затова са създадени. Пентаграмът е свещен знак, свързван с всичко от Петокнижието до черна магия, окултизъм и сатанизъм. Има много названия — например Соломонов печат — и редица символни и религиозни значения.

— А другият знак? Как го нарече?

— Трикветра. Воински възел. Сърцето на Хрунгнир. Магически и религиозен символ, познат от митовете на германите, келтското изкуство, руническите камъни по северните земи. В християнството символизира светото триединство. В Норвегия символът ни напомня за монетите при викингския крал Харалд Хардроде.

След като Хенриксен довърши записките, той погледна часовника си. Май това му идваше в повечко.

— Ние с теб трябва да си поговорим още.

— Имам един въпрос.

— Да?

— Кой ще се погрижи за сър Франсис?

В настъпилата пауза долових в погледа на Хенриксен как мозъкът му сканираше на бързи обороти файла с британските аристократи, като в същото време проведе спешно психиатрично изследване на лабилното душевно състояние на ключовия свидетел Бьорн Белтьо. Така са устроени полицейските мозъци.

— Сър Франсис?

— Котарака!

— А, котарака. Това ли било. Ами че ние ще се погрижим за него.

Тикна в ръката ми визитната си картичка и ме пусна навън на слънце.

V. Преследван

Чакали са ме, когато се дотътрих до двора на жилищната сграда. Не ги забелязах, но са били там. Трябва да са стояли сред ордата зяпачи зад полицейските заграждения. Чакали са. Мен. Забелязах ги, едва когато се канех да сляза от таксито пред университета. Трябваше да взема оттам няколко книги. Таксито кривна встрани и спря, а аз извадих портфейла си, за да платя. Тогава шофьорът попита:

— В беда сме, а?

Беше млад, мургав, със синкавочерна набола брада и акцент, издаващ пакистанския му произход.

— Постоянно. Защо питаш?

— Виждаш ли онзи лексус?

Хвърлих поглед в страничното огледало. На петдесет метра зад нас беше спряла кола.

— Това не е добре — каза той. — Следваха ни през целия път от центъра. Ченгета?

— Напротив.

— Сдърпал си се с някакъв тип? Да не си прецакал някого?

— Просто карай! Напред!

Той включи на скорост и се върна на платното.

— Торпеда?

— От най-лошите.

— Мога да звънна на братовчед ми?

— По-добре недей. Може ли да ползвам телефона ти?

Изрових визитната картичка на Хенриксен и набрах номера. Отговори на мига. Като приключих тирадата, той ми зададе някой и друг въпрос с нов привкус на спешен психиатричен анализ. Обеща да изпрати патрул. По-скоро за да ме успокои, с такова впечатление останах. Нали все пак бях ключовият му свидетел.

Помолих шофьора да кара из района на университета, докато чакаме полицията. Лексусът ни следваше. Таксиметровият шофьор предприе няколко хитри маневри през пешеходна зона, надолу по еднопосочна отсечка, но въпреки тях не успяхме да се отървем от преследвачите. След като така или иначе установиха, че са разкрити, започнаха все повече да ускоряват. Опитах да видя кой ли може да е, но слънчевата светлина и отраженията ми позволяваха да зърна само някакви неясни силуети.

Пътят между къщите беше тесен, обрамчен от паркирани коли. Скоростомерът показваше 85 км/ч. Сега лексусът беше едва на около метър зад нас.

Пак звъннах на Хенриксен. Увери ме, че патрулът бил на път. Щом спуснах стъклото на прозореца, чух сирената.

Лексусът изчезна в една от страничните улички на квартала, точно преди да ни погне полицията, обгръщайки таксито в отблясъците на синята светлина.

От: Примипила

Изпратено на: 22.05.2009 15:36

До: Легата

Копие до: Главата на ордена

Тема: Доклад: Осло

Код: S/MIME PKCS7

„Доминус!

Учителю, със съжаление се налага да съобщя на Ваше Светейшество, съветника на старейшините, и просветените в енорията на дракулсънджейците, че местонахождението на ръкописа в Осло не беше установено. Кристиян Кайсер бе подложен на кървавия ритуал според разпоредбите на церемонията, заветите от старите писания и инструкциите на съвета на старейшините, но не издаде нищо. Претърсихме апартамента и кабинета на Бьорн Белтьо в университета, домашния кабинет на Кристиян Кайсер, две изследователски лаборатории и три архива — без резултат. Докато все още се намирахме в апартамента на Кайсер, позвъни телефонът. Изпращам отделен доклад за съобщението, записано на телефонния секретар и съветвам нова контуберния незабавно да бъде изпратена в Париж. Ако Бьорн Белтьо се отправи към дома, ще го посетим призори и ще го подложим на кървавия ритуал.

Ave, Satanas!“

Примипил: брат Хъръгуш

VI. Жертвеното животно

Ювдал

23 май — 2 юни 2009

Както всяка радост рано или късно бива заменена от печал, всяко предимство в живота се компенсира с недостатък. Светлина и мрак. Ин и ян.

Свобода и бягство.

Полицията ми предложи възможност да се укрия, както и алармен сигнал. Отказах им. Някак си не ти се иска да се превръщаш в пленник на електрониката и страха.

Вместо това взех автобуса за Ювдал. Към самотата. Тишината. И прилепите. В плевнята се бе приютила малка колония.

Бях заседнал тук в пустошта, в отдалечена планинска кошара високо на хребета, сред аромата на планини и ливади, мочурища и горска смола.

Само двама души знаеха къде се укривам. Кристин, моя приятелка, собственичката на кошарата и главният инспектор Хенриксен.

Той ми се обади в неделя следобед точно в четири часа.

Седях на пейката отпред. На дъното на долината, на другия бряг на реката, слънцето се отразяваше в прозореца на кола. Чувах блеенето на стадо овце. През дъбравата премина полъх на вятъра. Вдишах аромата на дива череша. Насекомите жужаха наоколо ми.

Преди да избягам от Осло, се уговорихме да се чуваме по телефона по два пъти на ден. Полицията ми бе заела сигурен мобилен телефон. На моя звънели постоянно, обясни Хенриксен. Скрит номер. Разказа ми, че някой дистанционно инсталирал на телефона ми тракер — програма за проследяване, изпращаща GPS сигнали до сателит.

Щом вдигнах, Хенриксен отрони беззвучна въздишка на облекчение.

— Наред ли е всичко?

— Мирно и спокойно.

— Никакви подозрителни планинари?

— Жива душа не съм видял. Защо питаш?

Миг мълчание.

— Това убийство… Тези убийци…

Полъх на вятъра довлече воал от власинки.

— Да?

— Разследвал съм много убийства в кариерата си. Повечето са просто трагични. Безсмислени. Ревниви съпрузи. Пияни другари. Хора с психози, заблуди, гласове в главите. Знаеш как е. Но това? Никога не съм виждал нещо подобно. Никога! Кажи ми, той религиозен ли беше?

— Кристиян Кайсер? По-скоро бих казал точно обратното.

— Можеш ли да пазиш тайна?

— Разбира се. Кристиян ми беше приятел.

— Разкрихме някои необичайни детайли от убийството. Медиите не знаят за тях. Криминолозите твърдят, че си имаме работа с професионалисти. Справили са се с ключалката, без да оставят каквато и да било следа. Сякаш са имали ключ. Не открихме и косъмче. Никакви отпечатъци. Но никой от тези факти не е толкова странен. Най-плашещ е амулетът, който са поставили в ръката му. Шестдесет и шестте восъчни свещи. Белият копринен чаршаф. Голият труп. Тамянът. Това обаче не е най-лошото.

— Най-лошото?

— Кристиян Кайсер е бил обезкървен.

Слънцето се сгърчи.

— Какво е бил?

Баба ми беше от Финмарк. Много добре знаех какво означава думата. И все пак трябва да ми се бе счуло.

— Обезкървен! Като риба или жертвено животно. Изпразнили са тялото му от кръвта, без да пръснат и капка.

VII. Носителят на светлина

1.

Чувствителен съм към миризми. Зрението ми е доста лошо. Затова пък имам кучешко обоняние.

Даден аромат може да ме запрати в детството ми надолу с главата. Малинови бонбони… Афтършейвът на татко и парфюмът на мама… Близалка и плажно масло…

Седях пред колибата и вдъхвах аромата на късна пролет и планина. Всяко вдишване криеше цяла съкровищница. Пръстта и мъхът на гъстата гора, прясна вода, прекрасният пирен, мочурища, широколистни дървета, повеите с прашеца на полските цветя.

Хората с некултивирани носове наричат това чист въздух.

В понеделник сутринта получих електронно съобщение от консерватор Тарас Корольов от Киев. Посетили го двама американски учени. Поне твърдели, че са учени. Джон Скот от Станфорд и Марк дьо Валоа от Йейл. Изглежда знаели всичко. Че ръкописът е бил подменен. Че съм донесъл оригинала контрабандно в Норвегия. Консерваторът направил опит да отрече. Тогава му показали копия от билетите ми до и от Киев и молбата ми до декана за субсидия за проекта. Заплашили го да докладват за станалото на украинските власти, ако не им съдейства. Консерватор Тарас Корольов нямал избор. Потвърдил всичко. Не казал обаче нищо за Исландия.

Аз самият се обърквах все повече. Американци? Кои бяха тези самозвани учени? Фактът, че разполагаха с копия от самолетните ми билети, говореше за едно: Не бяха учени. Никоя авиокомпания не предоставя копия от самолетни билети, ако получателите не представляват властите.

Незабавно позвъних на Тран в Исландия. Там всичко беше наред.

Така и не отговорих на консерватор Корольов. Нямаше да се изненадам, ако американците следяха кореспонденцията му. Макар Хенриксен да ме уверяваше, че и телефонът, и мобилният интернет бяха безопасни (аналоговите и дигиталните сигнали били размесени и кодирани), аз се страхувах, че компютърни специалисти биха могли да ме проследят чрез най-близката станция. Невъзможно, отсече Хенриксен. Аз обаче си знаех моето.

2.

Прекарал съм няколко месеца от живота си в клиника за нервноболни. Не се срамувам. Чувствах се добре там. Заедно с другите луди. Моите приятели. Май всички се нуждаем от едно кукувиче гнездо, където да потърсим убежище. Нерви… Нищо драматично. Никакви забавни илюзии, никакви холерични пристъпи. Просто прилив на меланхолия и социален страх, примесен с ниска самоувереност и склонност към самосъжаление. Нищо, което да не може да се излекува с дневната доза сероксат. Опитал съм какво ли не. Индивидуална терапия. Групова терапия. Когнитивна терапия. Гещалттерапия. Краткосрочна психодинамична терапия. Розови хапчета. Сини хапчета. Горчиви хапчета. Първия път, когато подирих убежище в клиниката, психиатърът пожела да му разкажа за мама и татко и всичко, което се случи онова лято. Затворих се като актиния. Така минаха няколко дни. Набиваха ме с таблетки слънчева светлина. Те обаче не можаха да ми помогнат. Щом оздравях, ме пуснаха отново. Естествено, не подозираха, че съм ги преметнал. Никога не съм бил болен. Ето защо и не оздравях. Може би не е толкова лесно да ме разберете. Не съм побъркан. Не съм и нормален. Имам твърде много шлака по нервите… Осъзнавам, че звучи безсмислено. Нека. Онзи, който е срещнал собствения си поглед в огледалото и е изпитал отвращение от себе си, ще разбере какво се опитвам да кажа. Онзи, който е потънал в блатото на депресията и се мрази, защото знае колко малко има за обичане, може би ще разпознае това снопче мисли, което се мъча да разчепкам.

3.

Разтревожи ме някакво писмо, препратено към Gmail от университетската ми поща. Американски учен — специалистът по културна антропология Нийл Макхъл от МТИ, Масачузетския технологичен институт, ме молеше да се свържа с него. Щели сме да извлечем взаимна полза в общото ни издирване на информация за ръкописа, настояваше той. Откъде ли можеше да знае за свитъка? Бе оставил няколко имейл адреса и телефонни номера. Писмата от Нийл Макхъл валяха. Ден след ден. Точно като спам.

Късно една вечер се обадих на Тран да проверя докъде беше стигнал и дали не бе имал непонятни посещения. Нищо не показваше, че някой знаеше за престоя ми в Исландия. Явно изтичането на информация идваше от Киев. Или Осло.

Тран разказа, че един от езиковедите идентифицирал клинописа. Лявата колона била изписана на акадски, използван в Месопотамия през хилядолетията до времето на Христос. Лингвистът превел някакъв откъс. Краткият фрагмент носел апокалиптичен дух. Ангел от светлина — летящ носител на светлина от небето — слязъл на Земята, за да спаси света и човечеството от гибел.

— С малко добра воля и фантазия бихме могли да тълкуваме носителя на светлина като предхристиянски предшественик на Луцифер — обясни Тран. — Луцифер е едно от многото названия на Сатаната. На латински името е съставено от lux и ferre — носителят на светлина. Определението е свързано и със Зорницата, Венера. Ангелът на светлината от ръкописа навярно сочи, че текстът и религията на йезидите може би имат общ произход в месопотамските митове.

— Това означава ли, че паунът Мелек Таус е ранна версия на Сатаната?

— Не съм сигурен. Объркан съм. Ако текстът е акадски, трудно ще открием някаква историческа или географска връзка с йезидите. Попрочетох за тях. Вярата им е блажена смесица от гностична космология с примеси на ислям и християнство. Отричат да почитат Сатаната, какъвто ние го познаваме. Кланят се на летящи божествени създания, които ние, останалите, наричаме ангели.

— Ами езикът в дясната част?

— Напълно неразгадаем е. Показах знаците на няколко езиковеди и един математик. Никой не разбира абсолютно нищо. Трябва да се свържеш със специалистите в Еврейския университет в Йерусалим. Или в Багдад. Може би Кайро. Аз все пак съм експерт по северни средновековни ръкописи, не антични ориенталски.

— На каква възраст е пергаментът?

— Точно това е най-странното. Анализирахме материала и го датирахме с C14.

— Какъв е резултатът?

— Никакъв. Може би е преминал през някакви процеси. Не откриваме и от какво животно е направен пергаментът. Химиците се чешат по главите. Чисто и просто не намираме отговор. Резултатът от изследването с въглерод е просто безсмислен.

4.

На следващата сутрин получих писмо от декана Трюгве Арнцен. Любящият ми пастрок. След смъртта на мама и двамата зарязахме трийсетгодишните преструвки и най-вглъбено се отдадохме на взаимната си антипатия. Той искаше да знае къде съм се дянал. Група видни професори, ръководители на изследователски проект към престижния американски университет Харвард, искали да се свържат с мен. Било изключително важно. Прилагаше списък с имейли, телефонни номера и имейл адреси. Там не фигурираше нито Нийл Макхъл, нито Джон Скот или пък Марк дьо Валоа.

Ако не беше Трюгве Арнцен, отдавна да съм станал професор. Не ми дава повишението. Аз така и не му дадох мама. Нещо се е закучило помежду ни. Някога той бе любовник на мама. Когато се ожениха половин година след като татко загина в пропастта, аз бях редуциран до неприятен израстък, който напомняше и на двамата за трагедията, довела до сватбата. Татко бе опитал да убие Трюгве Арнцен. Разбирам го. Той обаче беше доста непохватен. От него съм го наследил. Оплел карабинерите и въжетата. Идеята му била механизмът да поддаде след спускането на Арнцен. Само дето падна татко. Не ме питайте какво стана. Когато мама се изчерви и отвърна с „да“ на предложението му за женитба, превръщайки се в очарователна и себепожертвователна съпруга и най-добра приятелка, аз останах навън, на студа, с празен поглед и убеждението, че завинаги ще спадам към отритнатите. Простете ми, ако долавяте горчивина и самосъжаление в тези думи. След време се сдобих с полубрат, който зае моето място като център на маминия живот. Стефен. Той е всичко, което аз не съм. Брокер на недвижими имоти. Хубавец. Очарователен женкар. Мама беше страшно горда с него. Още откак се роди, аз чезна в сянката му.

Начинът, по който Трюгве Арнцен се бе изразил в писмото — повелително, снизходително, арогантно, всичко в тон с характера му — означаваше, че той бе приел за даденост желанието ми да се свържа с американците. Незабавно. Та нали си бяха американци. Учени от един от водещите университети в света.

Бях доведеният син на Арнцен в продължение на близо трийсет години. Показателно е колко зле ме познаваше.

VIII. Лилит

1.

Слушах тишината и беззвучните писъци на прилепите в мрака.

Спалнята беше на втория етаж, нагоре по скърцаща вита стълба, зад заяла врата. На една полица имаше разпърцани книги джобен формат, броеве на „Най-доброто“ от няколко години през 60-те и купчина със „Сребърната стрела“, „Темпо“ и „Романтика“. Леглото стоеше под мансарден покрив сред миризмата на дървения и стари сънища, до малко таванско прозорче без завеси. Мракът заливаше стаята през стъклото му.

Не вярвам в призраци. Ако обаче ги имаше, щяха да се подвизават тук. В планинска кошара, далеч от всички — нали и тук са живели и умирали хора. Толкова ли е немислимо едно място да крие картини и настроения от миналото; чувствата да се реят като безмълвни писъци и бледи отблясъци от онова, което е съществувало някога? Ей с такива мисли се боря в мрака. Никога не съм бил приятел на нощта.

Заспах, едва когато утринната светлина се процеди през тясното прозорче, и се понесох в странен сън. Намирах се в непозната местност под огромно слънце. Малко встрани, сред червеникавата растителност зърнах висока и тромава фигура, която ме наблюдаваше и сякаш се криеше и размишляваше дали да се покаже.

След няколко часа станах и се затътрих до кухнята. В чекмеджето сред престарели ластичета, поръждясали вилици, забравени лъжички за чай и тъпи ножове, намерих пликче захар на бучки за сутрешното си кафе. Намазах с масло дебела филия хляб. Няколко мухи с ентусиазъм се присъединиха към закуската ми.

Регистрирах се в Gmail, където ме очакваше писмо от колега в Копенхаген. Пишеше ми, че Кристиян Кайсер бил активен посетител на форум за теолози в интернет. Изпратил и три запитвания за знака трикветра и Мелек Таус. Кристиян ми бе разказвал, че използвал научни форуми, за да събира идеи и информация. Никога обаче не бе споменавал какви точно, а и аз така и не го попитах. Благодарение на колегата ми от Копенхаген успях да надуша електронните му следи. Уебсайтът бе организиран под формата на хронологичен архив чак до 1998 г. Кликнах върху седмицата след завръщането ми от Киев, когато с Кристиян Кайсер започнахме работата по проекта, и се натъкнах на първите му запитвания. Струваше ми се нереално да чета съобщенията. Сред отговорите намерих два по-загадъчни, изпратени от потребител с прякора Лилит. Тя намекваше, че може да му съдейства с повече информация и молеше Кристиян директно да се свърже с нея. Дали не беше тя връзката с двойката в Амстердам, изучавала трикветрата и Мелек Таус? Кликнах върху аватара й, представляващ демонична кралица, и се появи следният профил:

Име: Мари-Елиз Моние

Прякор: Лилит

Професия: …

Месторабота: Парижки университет — Сорбона (Париж IV)

Местожителство: Париж

Електронна поща: marie.morannier@paris-sorbonne.fr

marie_e_m_1985@hotmail.com

Домашен телефон: …

Мобилен телефон: …

Телефакс: …

Открих я регистрирана на Infobel.com и набрах номера на мобилния й телефон. Измина време преди да отговори. Мъж.

— Oui? Marie?

Гласът беше едновременно интензивен и отегчен.

— Marie-Elise Monnier, s’il vous plait — изпелтечих аз.

Мъжът ме попита нещо. На френски. Разкрит.

— Desole! Excuse me. Do you speak English?

— No. — Пауза. — Well, yes, maybe. A little. Who are you?

Представих се и отново попитах дали мога да говоря с Мари-Елиз Моние.

— Аз съм баща й — обясни мъжът. — Може ли да запитам за какво става въпрос.

Всъщност английският му беше добър. В качеството си на французин ми бе казал „не“ на инат.

Обясних му, че работя в университета в Осло и съм се натъкнал на името й на страница за дискусии в интернет.

— Изследванията ни се пресичат до известна степен и бих искал да обсъдим откритията си — разказах му.

Той замълча. Дълго.

— Мари-Елиз изчезна.

— Изчезна? Искате да кажете… в неизвестност е?

— Полицията не разполага със следи. Смятат, че е офейкала, взела си отпуск, намерила си таен любовник. Отнела живота си. Само че те не я познават. Никога не би й хрумнало подобно нещо. Не и без да се обади.

— Наистина съжалявам.

— Изпратила ми е телефона си по пощата. Можете ли да отгатнете защо? Защо му е на някого да се разделя с телефона си? Всеки път като звънне, в мен се надига слаба надежда.

— Разбира се, нямаше да се обадя, ако…

— Да. Разбирам.

— Има ли някакви следи? Улики?

— Нищо!

— Преди изчезвала ли е?

— Никога. Споменахте нещо за сходни изследвания?

Разказах му за ръкописа и неизвестността около произхода на текста. Не споменах обаче за убийството на Кристиян Кайсер.

— Да. — В гласа му се бе прокраднала слаба усмивка. — Звучи точно като моята Мари. Винаги са я занимавали такива неща.

Такива неща.

— Знам, че искам много, но ако — когато! — се появи, дали не бихте могли да ми се обадите? Или да помолите нея? На номера, от който Ви звъня сега?

— Разбира се.

Благодарих за помощта и му пожелах успех. Той също благодари. Затворихме.

Безнадеждността в гласа му ме потисна. Сякаш и двамата знаехме, че Мари-Елиз бе мъртва и се напрягахме до краен предел да избегнем признанието на очевидното. Той й беше баща. За мен тя бе просто име, непозната жена в чужда страна, номер в списъка, някой, който можеше и да ми помогне. Не успявах да се отърва от мисълта, че изчезването й нямаше как да бъде случайно.

Просто име… И все пак изпитвах странна печал заради сполетялата я участ.

2.

По обед, както си седях на пейката и пиех кафе, загледан в долината и планинските склонове, позвъни Хенриксен. Онази напаст с „ch“. Той се покашля, преди да изложи странната си молба: Дали не съм можел да се свържа с група американски учени, които желаели да си поговорят с мен?

— Извини ме — избухнах аз, — но защо точно ти звъниш от името на американските учени?

С церемониалността и уважението към детайлите на полицай той ми обясни, че запитването от групата учени пристигнало във Външното министерство на Норвегия от американското, било предадено на Министерството на правосъдието, което от своя страна помолило полицейското управление да се свърже с местната полиция.

— Защо?

— Аз само предавам съобщение от най-висша инстанция. Началникът на полицията.

— Нали не си издал къде съм?

— Не, луд ли си.

— Кои са те?

Той изчете имената им — същите, които Трюгве Арнцен бе изпратил в писмото си.

Татко беше археолог. С Трюгве Арнцен бяха колеги и приятели. Както и съперници за маминото сърце.

Понякога се питам дали не станах археолог, за да запълня празнотата след него. „Кухненска“ психология. Навярно се обсебвам от миналото, за да не се налага да мисля за бъдещето. Да не говорим пък за настоящето. Психологията си е археологически разкопки в мозъка. Копане из душата. Чел съм и Фройд, и Юнг. Кофка и Кьолер. Вунт и Вертхаймер, но колкото повече чета, толкова по-малко се разбирам. Приличам на риба, която не подозира, че живее в аквариум. А може би пък не искам да разбера. Всеки си има причини.

Не бих могъл да стана психолог. Стигат ми и моите проблеми.

IX. Ритуално убийство (2)

1.

Консерватор Тарас Корольов бил обявен за изчезнал в сряда следобед от колеги, които се обезпокоили, понеже не се появил в кабинета си. Когато няколко дни по-късно полицията нахлула в апартамента му на четвъртия етаж в блока на „Ярославив вал“, го открили мъртъв в леглото му. Бил гол. Ръцете му били скръстени на гърдите. В дясната стискал амулет с трикветра и пентаграм. В спалнята му имало шейсет и шест восъчни свещи, отдавна изгорели. В апартамента се носела слаба миризма на тамян и разложение.

Всичко това узнах от писмо на негова колежка. Помолил я да се свърже с мен, в случай че с него стане нещо — безполезна мярка за сигурност или завещание без стойност.

Не пишеше дали трупът е бил обезкървен. Щяха да узнаят това едва при аутопсията.

2.

Когато се обадих на Хенриксен и го известих за убийството на Корольов и евентуалната смърт на Моние, познах по тона му, че остана доста слисан. Изведнъж убийството в Осло бе добило международни измерения. Той изяви желание да се свърже с Интерпол и полицията в Украйна и Франция.

В последвалите дни продължих издирването на информация в мрежата. Часове наред пред монитора, www.theology.org, www.palaeography.com, www.archaeology.org. Четях украински вестници на английски, но убийствата на консерватори не получаваха кой знае каква гласност. В същото време опитвах да науча повече за Мари-Елиз Моние. Във френските уебсайтове не се споменаваше нищо за изчезването й. Поради липсата на следи започнах да прехвърлям отзад напред архива на теологичния форум, където бе писала, преди да изчезне. Ровех систематично из различните дискусии, в които бе участвала. Беше умела в спора. Делова, но настоятелна. Онзи тип, който никога не се предава. Нещо като мен самия.

Редица от дискусиите, в които се бе оплела, бяха свързани с теми, които, поне индиректно, се занимаваха с теологични теории относно всичко възможно от първородния грях до злото и сатанизма. Тази Мари-Елиз ми изглеждаше особнячка. Може би щяхме да си допаднем. Беше публикувала около четиридесет съобщения относно връзките между различните същества и бог Баал, демона Баал или Баел и Ба’ал Зебуб — господарят на мухите, по-известен като Велзевул. Ако тълкувах правилно разпалените й писания, тя смяташе, че е доказала родството между Баал, вавилонския бог Мардук и Сатаната. Да, и тримата били една и съща фигура, настояваше тя. Други противоречаха, че Баел бил крал на ада, докато Баал бил херцог. Да, да. Когато стигнах чак до 2003 г., се натъкнах на кратка, но интересна кореспонденция между Мари-Елиз, или Лилит, и потребител, нарекъл се Моник. Човек трябва да притежава моето търпение и обсебеността ми, за да може изобщо да забележи кроткия им разговор в глъчката от по-настървени дебати. Оскъдният профил на Моник изглеждаше така:

Име: …

Прякор: Моник

Рождена дата: …

Професия: …

Месторабота: …

Местожителство: …

Електронна поща: rijsewijk2000@dds.nl

Домашен телефон: …

Мобилен телефон: …

Телефакс: …

Холандия. Амстердам?

Изпратих писмо на rijsewijk2000@dd8.nl, но незабавно получих автоматичен отговор, че адресът е бил изтрит. User unknown.

Моник проявяваше открит интерес към познанията на Мари-Елиз по езотеричните въпроси. Окултизъм. Дяволи и демони. Призоваване на духове. Екзорсизъм. Само че докато Мари-Елиз бе отдадена и изпълнена с младежка настойчивост, Моник се оказваше дръпната, тиха, почти невидима. Тя нямаше план, нямаше доводи, но не спираше да издирва информация. След няколко седмици кореспонденцията във форума бе спряла. Свършваше насред спор за асирийско-вавилонския демон Пазузу, затова предположих, че Моник и Мари-Елиз са продължили общуването си по електронната поща. Във форума Моник бе замлъкнала окончателно. Животът е лудница с глазура. Някои успяват да се адаптират по-умело, да се маскират, за да устоят на чуждия фалш. Докато живеех в клиниката, сред побърканите и заточените, възприех една нагласа към живота и смъртта, по-честна и истинска от тази в обществото навън. Двама от приятелите ми се самоубиха, докато бях вътре. Марион и Ескил. Тя беше маниачка. Той смяташе, че го е обсебил демон. Всеки със своето. Не че загубиха живота, просто ускориха смъртта. Крайната спирка на битието. И двамата избраха да умрат от страхопочитание към живота. Май трябва да притежаваш капчица лудост, за да ги разбереш. Това го схващах. Демонът на Ескил се наричаше Пазузу.

3.

Всеки втори следобед се спусках до селото с раница и анорак с качулка. Пазарувах. Купувах вестници.

През останалото време все едно бях на почивка. Обикалях из гората около кошарата, на няколко пъти стигах чак до голите скали по-нагоре. Варях си кафе на печка с дърва. Опитах да окося тревата около къщата с ръждясала коса. Продължавах да издирвам факти и теории от сутрин до вечер. За трикветрата, за Мелек Таус, за Мари-Елиз Моние, за каквото и да било, стига да хвърляше малко светлина върху ръкописа. Накрая усърдието ми бе възнаградено. В университетски архив на Кеймбридж, дигитализирал редица международни списания, чрез връзка от Уикипедия стигнах до английското резюме на статия от 1969 г. в италианското научно издание Rivista Teologica. През октомври 1969 г. някакъв професор по теология от Григорианския университет във Ватикана, Джовани Нобиле, написал статия дебат за: Противоречивите хипотези около изчезнал древен ръкопис под названието „Евангелието на Луцифер“. Нобиле защитаваше тезата, че целият ръкопис, според исторически източници значително по-стар от Стария завет, да, навярно писан 2500 години преди Христа, вероятно е просто фикция. Най-известната препратка към този ръкопис (според сведенията, унищожен на Никейския събор през 325 г.) се намирала в слабо известен сборник с текстове на Атанасий Александрийски. Той пишел, че еретичният ръкопис, озаглавен „Пророчествата на ангела на светлината“, по-късно получил названието „Евангелието на Луцифер“, е бил изгорен, а пепелта — разпръсната в клоаките. Професор Нобиле изтъкваше погрешността на твърдението, че отците в Никея унищожавали противоречиви ръкописи. Да, епископите се борели с ересите, но нямало документирани твърдения, че текстовете били изгаряни. Нобиле твърдеше, че сборникът, приписван на Атанасий, навярно е бил фалшификат от VII век, а твърдението за изгарянето на ръкописи и препратките към „Пророчествата на ангела на светлината“ потвърждавали хипотезата, че всичко е просто фалшификация. Като допълнителни доводи, че „Евангелието на Луцифер“ трябва да е измислица, Нобиле посочваше, че символи от сорта на трикветра и Мелек Таус по никакъв начин не можело да присъстват в ръкопис на 4500 години. Според мен нещата стояха иначе. Тъкмо препратките към трикветрата и Мелек Таус ме изкушаваха да си извадя заключението, че ръкописът от Киев бе онзи същият, чието съществувание Нобиле така упорито отричаше. Дори и професорите могат да грешат. Дали бе възможно да притежавам именно „Евангелието на Луцифер“?

4.

Макар статията да бе писана през 1969 г., годината, когато аз самият съм правил първите си несигурни крачки, позвъних в Папския григориански университет и попитах дали не знаят нещо за автора, Джовани Нобиле.

— Кой? — учуди се телефонистката.

— Джовани Нобиле.

— Никога не съм го чувала.

— Работил е при вас в края на 60-те.

Смехът й бе сърдечен и гръмък.

Помолих да ме свържат с факултета по теология. И те не познаваха Нобиле. Попитах дали не могат да ме препратят към някого, който е работил там в продължение на дълги години.

Мъжът, който най-накрая ми отговори, взе слушалката, приключвайки разговор с друг — явно и той се намираше в същата стая. Тембърът му ме накара да се замисля дали не бе възможно някога да съм слушал негова лекция. Някой се смееше. Затвори се врата. После в слушалката се чу дишане и гласът се представи като professore Алдо Ломбарди.

Щом казах името си, той застина. Настъпи такава тишина, че чух клаксона на някаква кола долу на улицата в Рим.

— Професоре?

— Простете, простете. Така се изненадах.

— Изненадахте се?

— Задето Вие звъните на мен.

— Как така?

— Бьорн Белтьо. Самият Бьорн Белтьо.

Аз съм скромна душица. Поласках се, задето бе чувал за мен.

— Името Ви неизменно присъства в академичните среди. На какво дължа тази чест?

— Търся информация за човек на име Джовани Нобиле, професор в катедрата в края на 60-те.

Той отново замлъкна. Пред кухненския ми прозорец грачеше гарван.

— Професор Ломбарди?

— Никой не е питал за Джовани Нобиле от много години насам.

— Познавахте ли го?

— Не особено добре. Беше доста по-възрастен от мен, беше професор тук, когато аз все още бях студент.

— Мъртъв ли е?

Пауза.

— Професоре?

— Случи се нещо трагично.

— Честно казано, не знам за какво говорите?

— Трагедия. От всички страни. Кариерата. Дъщеря му.

— Трябва да ми помогнете, не знам нищо за това.

— Казват, че полудял.

— В какъв смисъл?

— Така се говори. Бил обсебен от онези негови демони. — Последното го каза с кратък, безрадостен смях.

— Обсебен? От демони?

— Професор Джовани Нобиле беше демонолог. Не знаехте ли?

— Знаех, че е бил теолог. Не ми беше известна специалността му.

— Защо питате за него?

— Натъкнах се на името му във връзка с древен ръкопис. Надявах се да може да ми помогне.

— Сега вече събудихте любопитството ми. Какъв ръкопис?

— През октомври 1969-а Нобиле е писал статия в Revista Teologica относно апокрифен текст, разпространен под названието „Евангелието на Луцифер“. Прилага доводи, че нямало начин да съществува. Опитвам се да разбера дали не притежавам един екземпляр.

Професорът се задъха.

— Знаете ли за този текст, professore?

— Казвате, че разполагате с екземпляр от „Евангелието на Луцифер“?

— Може би. Ако този ръкопис изобщо съществува, да. — Усмихнах се сухо, но не получих ответ.

— Белтьо, нека Ви задам един въпрос: Имате ли възможност да освободите малко време в натоварения си график и да ме посетите тук, в Рим?

— Рим? Не разбирам?

— С Вас имаме много да си говорим.

— Така ли?

— На четири очи. Поверително е.

— Професор Ломбарди, как да кажа… В момента се намирам в деликатна ситуация. Няколко от колегите ми бяха убити. Аз самият донякъде съм в опасност.

— Какво говорите? Заради ръкописа?

— Вероятно. Точно затова се опитвам да намеря отговора.

— Имате пълната ми симпатия. Университетът, разбира се, ще Ви предостави апартамент. Безплатно. Ще покрие и пътните. При създалите се обстоятелства със сигурност можем да съдействаме и с… известна степен на сигурност. — Гласът му доби свойски тон. — Ще те пазим, Бьорн.

— Не е много лесно да замина за Рим просто ей така.

— Ще ти бъде от голяма полза.

— А?

— Но не искам да говоря твърде много по телефона.

— Ще видя какво мога да направя по въпроса.

— Важно е. По-важно, отколкото можеш да си представиш.

— Как така?

— Кажи ми, познато ли ти е „Евангелието на Вартоломей“?

— Не съм теолог.

— Вартоломей е бил един от дванайсетте апостола на Христос, но макар да е назован в евангелията на Матей, Марко, Лука и Деянията на апостолите, в Библията на практика не пише нищо за него. Има сведения, че е написал евангелие, само че е било изгубено. И все пак разполагаме със запазени откъси в други ръкописи от това време. Между другото, той споменава някой си Салпсан. Звучи ли ти познато?

— Никак.

— Салпсан е синът на Сатаната.

— Не знаех, че Сатаната е имал син.

— Точно така! Ето къде е завръзката!

— Това има ли нещо общо с Джовани Нобиле или „Евангелието на Луцифер“?

— Всичко! Нобиле бе обсебен от този ръкопис, това езическо евангелие, в същата степен, както и от онези… негови демони.

— Какво се случи с него?

— Умря.

— Как?

— Полицията смята, че е бил убит. Или се е самоубил. Уби неколцина души заради „Евангелието на Луцифер“. Голям случай за криминолозите в Рим през 1970-а. Полицията смята, че Нобиле и дъщеря му са били убити и погребани или хвърлени в морето. Ако, разбира се, Нобиле не го е направил сам.

— Какво стана после?

— Нищо. Какво да стане? Вече мина толкова време. Опитахме се да забравим. Никой не знае какво всъщност се е случило, това е печалната истина, господин Белтьо, никой не знае какво се е случило.

Рим, май 1970 г.

Часът беше два без десет през нощта. Отдавна трябваше да си е легнал. Професор Джовани Нобиле стискаше зъби около мундщука на лулата си малко по-здраво от необходимото и всмукваше с наслада. Взираше се в белия лист през мъглата от тютюнев дим. Продължаваше да пише с показалци, подобни на две сковани клечки по облите клавиши на пишещата машина „Ремингтън“, и сила, която караше буквите на много места да пробиват хартията:

„Изображението на демона Еафомет с козя глава, криле, женски гърди и рога произхожда от произведението Dogme et Rituel de la Haute Magie (1854) на Елифас Леви. Но за да открием причините за възникването на този образ, вероятно трябва да се върнем към древните египетски и шумерски митове и религии.“

Хладен полъх в стаята го накара да вдигне глава. Дали Лучана не бе оставила кухненския прозорец открехнат? Той остави лулата в пепелника и отиде в кухнята. Прозорецът беше затворен. Наля си чаша мляко, която отнесе в кабинета си. Застина. Стаята беше по-студена от коридора и кухнята. Трябваше да си поговори с домоуправителя.

Джовани седна. Столът изскърца. Лулата бе угаснала. Остави я така. Отпи от млякото и изчете току-що написаното. Добре, добре. Едва чувстваше пръстите си. Наведе се над пишещата машина:

„Навярно името Еафомет е резултат от старофренско преиначаване на Махомет (пророка Мохамед), олицетворяващ заклетите врагове на кръстоносците: мюсюлманите. По него време Еафомет е бил свързван и с многобройните конспиративни теории около рицарите тамплиери. В по-ново време демонът Еафомет е ключова фигура в оспорваното религиозно течение Телема на окултиста и сатанист Алистър Кроули, което…“

Шум.

Хлипане?

Спря по средата на изречението.

Силвана?

Подобно на предчувствие…

Дъщеря му лежеше със затворени очи и дишаше равномерно, гушнала едно опърпано от милувки мече. Сънуваше ли нещо? Бийгълът[7] Бела, който винаги спеше в долния край на леглото, повдигна лениво глава. Той пипна челото на Силвана. Тя изстена. „Ло-Ло“, измънка насън. Той седна на ръба на леглото и я утеши. Часовникът в гостната отмери два часа. Целуна я по бузата. Тя не помръдна. Силвана имаше очите на майка си, а също и устните, и сладкото й носленце. От него бе взела доста малко. Само ината.

— Ti amo — прошепна той в ухото й, обичам те.

Когато се изправи, матракът леко поддаде, тя се извърна настрана и лапна палеца си. Всъщност беше спряла да го смуче. Преди пет години.

Джовани се измъкна от стаята, затвори тихо вратата и угаси лампата в коридора, преди да се върне в студения си кабинет.

X. Ритуално убийство (3)

1.

Ювдал

3-4 юни 2009

Мари-Елиз Моние бе открита мъртва в разрушена църква в Каркасон на 770 км южно от Париж късно вечерта във вторник, 2 юни. По различни причини известиха полицията рано на следващата сутрин. Руините на изоставения параклис сред гъста горичка пустееха от войната насам. Въпреки това някой бе нахлул там, разчистил, постлал олтара с покривка от бяла коприна и, според полицейския доклад, запалил не по-малко от шестдесет и шест восъчни свещи.

Положили трупа на Мари-Елиз Моние върху коприната. Лежала гола с цветен венец на главата. Местната полиция най-напред сметнала, че става дума за ритуално сексуално убийство. Съдебният лекар обаче не открил никакви следи от изнасилване.

— Дори и след смъртта си беше красива. Лежеше си, почиваше в мир. Като ангел.

Гласът по телефона беше съсипан. Бащата на Мари-Елиз Моние направи дълга пауза, за да се посъвземе.

— Успях да видя няколко от снимките на полицейския фотограф. Косата й бе разпиляна върху коприната, наподобяваше ореол. Ръцете й бяха скръстени върху гърдите. Изглеждаше неземно красива. Като богиня. Само дето не й бяха затворили очите. Не е ли чудно? Можеха поне да й затворят клепачите. В погледа й се четеше огромна мъка, Белтьо. Огромна мъка.

Никога не съм си мислил, че ще се чуем отново. И все пак той се обади. Нали го бях помолил. В случай че я открият. Така и беше станало. Отчасти.

Може би имаше нужда да си поговори с някого. Може би нямаше много хора, на които да се обади.

— Кой би могъл да направи подобно нещо? — продължи той. — Кой би могъл да причини нещо толкова ужасно на една млада жена?

— Потресаващо.

— Мари-Елиз винаги е била доста обсебена от отвъдното. А сега е там. Каква трагична ирония. Беше едва на двайсет и четири.

— Моите съболезнования. Не знам какво друго да кажа.

— Още от малка си беше търсеща натура. Май затова записа теология. Вярваше, но не по каноничния, църковен маниер. Не бе особено ангажирана с правила и завети, забрани, догми и тем подобни. Мари-Елиз смяташе, че църквата — като институция — е отчаян опит на човечеството да постави вярата в някаква система. Според нея съществувала една по-велика истина. Истина, до която не е успяла да се докосне нито църквата, нито Библията (нито пък каквато и да било друга религия или учение). Аз самият съм добър католик. Традиционалист. Признавам си го. С нея водехме многобройни оживени дискусии. Аз обаче винаги уважавах мнението й. Както и тя моето.

— Каква всъщност беше вярата й?

Той се принуди да помисли, преди да отговори:

— Беше християнка в съвсем различен от обичайния смисъл. Очароваха я гностиците, катарите, манихейците. Знаете, разликата между добро и зло, светлина и мрак. Казваше, че етерът около нас бил пълен с добри духове — наричаше ги светли същества, несвързани със земни тела. Вярваше също и в ответни сили. Тъмни, зли духове. Да си кажем направо демони. Дяволи. Помощници на Сатаната.

Той млъкна. Чувах само дишането му.

— Сега Мари-Елиз е светло същество. Като погледна снимките на полицейския фотограф, тя сякаш грее. Макар и мъртва. Грее.

— Къде е открила тази своя вяра?

— Имаше си двама ментори. Учители. Всъщност с тях трябва да говорите.

— Кои…?

— Дори не знам имената им. Общуваха по интернет. Той е възрастен мъж, само толкова знам. Съпругата му е по-млада. Мари-Елиз е, беше, силно очарована от тях.

— В Париж ли живеят?

— Не, в Амстердам.

Сетих се за Моник с холандския й адрес. Също и за двойката в Амстердам, която Кристиян Кайсер бе опитал да издири.

— Мислите ли, че биха могли да имат нещо общо със… случилото се?

— Съвсем не. Преценката на Мари-Елиз бе безпогрешна. На няколко пъти ги посещава в Амстердам. След тези срещи бе силно развълнувана.

— Какво знаете за тях?

— Не много. Живеят доста уединено. Тайнствени личности. Мари-Елиз им помагаше.

— С какво?

— Добър въпрос. Имаше нещо общо с изследванията им, само това знам. Занимаваха се с една особено чудновата област на науката.

— Как така чудновата?

— Не съм сигурен дали да произнеса думата. Доколкото разбирам, те са експерти по сатанизъм. Не си вадете погрешни изводи. Нито за Мари-Елиз, нито за тези учени. Интересът им бе от изключително академично естество.

— Каква беше ролята на Мари-Елиз в изследванията им?

— Тя беше връзката им с околния свят. Най-вече по интернет. Беше факир с интернета.

— Можете ли да ми помогнете да се свържа с тях?

— Съжалявам. Мари-Елиз е изтрила контактите от мобилния си телефон. Полицията конфискува лаптопа й с всичките електронни адреси.

Поговорихме още няколко минути. Преди да затворим, го помолих да ми се обади, ако открие нещо ново.

2.

Позвъни ми още преди обед на следващия ден. Гласът му ми се стори тъй тънък. Сякаш всеки миг щеше да се скъса.

— Случи се нещо. Още нещо.

— Какво е станало, Моние?

— Свързано е с Мари-Елиз.

— Аха?

— И вас.

— Мен?

— Получих писмо.

— От… убийците?

— От Мари-Елиз. Препратила го е нейна приятелка.

— Трябва да го дадете на полицията!

— Ще го получат.

— Какво пише?

— Трябва да го прочетете.

— Защо?

— Споменава Ви.

— Мен? Какво пише?

— Не по телефона. Не, не.

— Че как да го прочета?

— Можете ли да дойдете в Париж?

През прозореца мярнах някаква голяма птица — орел? ястреб? — кръжеше в широки кръгове, силует на небесния фон. Изведнъж се спусна надолу към реката и изчезна.

Можете ли да дойдете в Париж?

— Белтьо?

Амстердам… Париж… Каркасон… Рим…

Затърсих с поглед грабливата птица и си помислих: Не мога да се крия вечно в тази кошара. Бягството те променя. Превръща те в плячка. Криещият се чака да го хванат.

— Това е просто предложение — обясни той. — Мога да дам писмото и на полицията.

— Не, не! Само трябва да размисля.

Пак забелязах птицата. В ноктите си стискаше плячка. Не мога да определя каква точно.

Помислих си: Със сигурност мога да прекарам тук цялото лято. В планинската кошара. В Ювдал. Кристин едва ли ще има нещо против. Тук никога няма да ме открият.

Или пък…

Или пък мога да направя нещо.

Да направя нещо.

Бих могъл да атакувам. Да прекратя бягството. Да отвърна на удара.

— Белтьо? Ало?

Проследих голямата птица с поглед, докато отлетя в далечината. Гнездото й беше на някоя скала из планинската пустош. Скрито. Недостъпно. Ако трябва първо да отида в Париж, мислех си аз, може най-напред да шофирам до Амстердам и да продължа към Каркасон и Рим. Защо да не посетя някои от онези хора, чиито съдби по различни причини са се преплели с моята собствена? Бих могъл да направя нещо. Нещо различно от прикритието. Бягството е състояние на духа. Рано или късно се налага да го прекратиш.

— Разбира се, че мога да дойда.

— Хубаво.

— Не смея да кажа кога точно, може да отнеме няколко дни, но идвам!

— Бяха тук вчера.

— Кои?

— Полицията.

— Да, съвсем нормално.

— Тогава все още не бях получил писмото. Беше в пощенската кутия тази сутрин. Аз… — Нямаше сили да продължи. Предишния ден звучеше толкова стабилен. Сякаш откриването на мъртвата му дъщеря най-сетне му бе донесло спокойствие. Сега прозрението го бе ударило с цялата си неутешима печал. — Полицията каза…

За пореден път истината бе твърде тежка за понасяне. Нямаше сили да довърши.

— Сега имам телефонния им номер — каза той.

— Кой номер?

— На онези, за които питахте. В Амстердам. Мога да Ви го изпратя на съобщение веднага щом затворим. Име и телефонен номер.

— Благодаря. Това ще ми помогне много.

— Белтьо?

— Да?

Пауза.

— Моние? Там ли сте?

— Белтьо. Знаете ли защо искам да Ви покажа писмото?

— Защото съм споменат в него?

— Защото се надявам, че Вие можете да помогнете да изправим убийците на Мари-Елиз пред правосъдието.

Помислих си, че искаше твърде много.

По една или друга причина Мари-Елиз ме накара да си спомня за Сузане. И тя почина твърде млада. Погледът ми случайно попадна на некролога й преди няколко години. Скъпо като цветя е дарението за Съюза на раковоболните.

Сузане бе първото момиче, което целунах. Бях на шестнайсет. Тя беше сляпа.

Рим, май 1970

— Джовани?

Гласът й не успяваше да проникне изцяло през мембраната, разделяща съня от съзнанието. В съня си той стоеше лице в лице с Велзевул, както толкова често преди. Господарят на мухите, повелителят на демоните, комендантът на Луцифер и император на ада. Дъхът на демона вонеше на гнило месо и развалена риба. Беше се обвил с кожестите си криле сякаш зъзнеше и наблюдаваше Джовани с насмешка в очите. „Какво искаш?“ — крещеше Джовани, пак беше дете, а гласът му — тънък, нежен и уплашен. „Какво искаш от мен? Защо ме преследваш?“ Велзевул разпери огромните си криле, които хвърлиха върху Джовани внезапна, леденостудена сянка. „Ела, дете!“ — изрева демонът, а гласът му беше точно същият, какъвто си го бе представял: груб, кух, стържещ.

— Джовани? Буден ли си?

Стори му се, че в жълтеникавосивата мъгла зад Велзевул се мержелееше войнство от разкривени телеса и демони; се’ирими и шедими; някои голи, други космати, трети крилати. Откъм смърдящите на сяра дълбини на мъглата гърмяха животински ревове и пронизителни писъци. Интуитивно усети присъствието на крал Баал, граф Фурфур, маркиз Шакс и останалите могъщи демони. Той обаче не ги виждаше, не и този път. Велзевул се подсмихна подигравателно: „Търсиш ли някого, Джовани? Може би майка ти? Тук е, ще знаеш, заедно с нас. Баща ти също. Да ги повикам ли?“. По-низшите демони седяха по безлистни клонаци, подобни на изгладнели лешояди, и хвърляха предпазливи погледи към безцветната местност с безчувствените си очи.

— Джовани! Сериозно! Часът вече е и двайсет!

Той отвори очи. Утринната светлина се процеждаше през тънките като воал завеси. Лучана стоеше до леглото му, стройна и току-що изкъпана. Бе загърнала мократа си коса с хавлиена кърпа.

— Съжалявам — измърмори той.

— Ставай!

— Добро утро и на теб.

— Сънливец!

Той се облегна на лакти. Бела, топчестото куче-зайчар, се бе свила в долния край на леглото. Силвана си пееше в банята.

— Ей? — започна Лучана.

— Мхм?

— Днес имам среща в Л’Акуила.

— Не си споменала нищо.

— Вчера научих.

— Какво ще правиш там?

— Ти какво мислиш?

Той седна в леглото и се почеса по корема и косматите гърди. Бела се прозина.

— Ще се прибера късно — каза Лучана.

— Колко късно?

— Трудно е да се каже. Късно. Знаеш. Но можем да закусим заедно.

Прецедиха чая и приготвиха закуска с рохки яйца, мармалад и сирене. Бела лежеше под кухненската маса и малтретираше един гумен кокал, който мякаше всеки път, щом го захапеше. Лучана беше тиха и дистанцирана. Силвана размаза рохкия жълтък по препечената си филийка. Беше срамежлива и затворена като майка си. „Може би не е толкова различна и от мен самия“, мислеше си Джовани, докато разбъркваше лъжичка захар в чая си.

— Е, какво има в Л’Акуила? — попита той.

— Прехвърляне на имот.

— Вълнуващо ли е?

— Просто индустриална постройка.

— Влака ли ще вземеш?

— Ще се возя с Енрико.

Силвана хвърли скрит поглед към родителите си. Джовани й се усмихна. Тя му отвърна. Погледът й винаги беше тъй зрял. Беше само на десет и крехкото момичешко тяло бе все още детско, но беше зряла за възрастта си. Понякога казваше неща, които го изумяваха. Сякаш беше жена. На няколко пъти се хвана в размисли дали дъщеря му не беше обсебена. Глупав и ирационален страх — подхранен от изследванията и кошмарите, разбира се, че го осъзнаваше — но не можеше да се отърве от него. Тя живееше в свой собствен свят. Имаше си въображаем приятел, Ло-Ло, с когото водеше дълги разговори. Разговори за възрастни. Разсъждавайки рационално, той по-скоро трябваше да се опасява от лека психиатрична диагноза. И това обаче не пасваше. Нищо й нямаше на Силвана, не и в този смисъл. В нея обаче се криеше някакъв мрак. Мрак, който той не проумяваше. Можеше да се промени само за няколко секунди. Погледът на малкото момиченце се изпълваше с нещо неопределимо, което го стряскаше. Сякаш тя казваше всичко, разбираше всичко, знаеше всичко. Както и да е. Обсебена… От какво? От кого? Някой от демоните в нощните му кошмари? Не ставай смешен, Джовани. Май трябваше да смени специалността си. Беше се специализирал по собствената си обсебеност. Какво говореше това за неговата психика?

Мотопед без ауспух избръмча по улицата.

— Ами твоят ден? — попита Лучана. Не го погледна. Погледът й следеше вълничките, които разбъркваше в чая си. Той си помисли: Защо се прави на заинтересувана? — Имаш ли много лекции? — продължи тя, понеже той не отговори.

— Само две.

— В хладилника има агнешки котлети.

— Звучи добре. Да те чакаме ли?

— Не. Хапвайте. Ще закъснея.

— Да. Вече го каза.

Когато беше на осем години, Джовани се зарази с коремен тиф. Близо седмица лежа в подобна на кома дрямка в селската болница. Лекарите обясниха на родителите му, че бил засегнат от злокачествен вид, който в най-лошия случай можел и да го убие. Родителите му не се отделиха от леглото му, докато не оздравя напълно. Майката и бащата, и двамата вярващи католици, накараха енориашите в селото им да се помолят за него. Молитвите не помагаха и те вече си мислеха, че ще го загубят, че ще им го отнеме богът, когото винаги бяха славили. Тогава повикаха свещеник да го поръси със светена вода и да се помоли. Джовани не осъзна нищо от това. Трескавият му мозък го бе отвел на пътешествие в ада, където орда демони и дяволи го тормозеше, примамваше, заплашваше, подиграваше, тиранизираше. Пищящи, ревящи, съскащи и подкупващи, те върлуваха из трескавите фантазии на Джовани. На този ден и до днес, след повече от трийсет години, той често бе спохождан от същите звуци и образи, същите миризми и усещането за гибел. Понякога се будеше нощем, прогизнал от пот, от кошмари, на вид реални колкото и гледката на спящата Лучана и очертанията на луната зад завесите. Сънищата често го изкарваха от леглото и го водеха към кухнята, където си стопляше малко мляко с мед, докато се опитваше да опразни главата си от илюзиите. Лудост, Джовани, абсолютна лудост. Дори и посред бял ден се случваше да си внуши, че зърва демоните — на улицата, в някой университетски коридор, зад дърво в парка или пък плуващи точно под повърхността на водата в някой фонтан на пиаца, пълна с туристи. Бе обмислял идеята да потърси помощ при психиатър. Трябваше да направи нещо. Макар да вярваше в демони в духовен аспект, той не вярваше в тях като физически същества. И все пак имаха някаква озадачаваща власт над него, като фобия или фетиш, от който се мъчеше да се освободи или поне да прогони. Детските фантазии бяха загнездени в него, сякаш болестта бе открехнала врата към друга действителност.

— Трябва да си пооправиш брадата — отбеляза Лучана.

— Мислиш ли?

— И да се подстрижеш.

Той прокара пръсти през косата по слепоочието си. Беше се прошарила рано, както и тази на баща му.

— А ти, красивото ми ангелче, няма нужда да променяш нищичко, за да бъдеш перфектна. — Целта му бе да се пошегува, чудато обяснение в любов, но чу колко глупаво и фалшиво прозвуча.

Тя се усмихна. Поне той си помисли така.

Срещна Лучана, когато тя още бе на осемнайсет, а той — с десет години по-възрастен. Тя беше живо момиче, бегло му напомняше на един ангел, който някога бе видял в картина на Ботичели. Беше твърде стар за нея, а тя — твърде красива за него; и все пак се влюбиха, а година по-късно се венчаха с романтична церемония на остров Капри. Усещането, че не бе достоен за нея, така и не го напусна. Тя беше твърде красива, твърде любезна; Лучана бе родена за истински мъже с бързи лодки и собствени винарски изби. Дълго изпитва усещането, че я отегчава. Лучана имаше толкова много мечти, а той не бе в състояние да изпълни ни една от тях. Тя искаше да пътува по света, да рисува, да пие сутрешното си кафе на тераса с изглед към Коста Азура и да се люби до басейн зад стена от смокинови дръвчета.

След закуска разтребиха масата, но оставиха чиниите за по-късно. Силвана се облече в стаята си, обсъждайки с Ло-Ло предстоящия ден. Джовани разходи набързо Бела из квартала. Когато се върна вкъщи, момичетата вече бяха на вратата. Обикновено Лучана изпращаше Силвана до училище, преди да хване трамвая до брокерската кантора.

— Да не забравиш, че ще се прибера късно — напомни тя, докато подтичваше към входната врата с дъщеря им.

— Да, знам — отвърна Джовани. — Л’Акуила.

* * *

Всяка сутрин той караше колело до университета, разположен на няколко хвърлея от Пиаца Венеция. Лучана наричаше разходката му с велосипеда потиснат и последователен опит за самоубийство. Парадоксално, но маневрирането из сутрешния трафик му вдъхваше усещането за спокойствие и неуязвимост. Пътуването до Григорианския университет отнемаше точно седемнайсет минути, което пък се равняваше на времето, необходимо на колегите му, за да си извоюват място за паркиране в сравнителна близост с факултетите, институтите и библиотеката. Факултетът по филология, където преподаваше Джовани Нобиле, бе сред най-големите в света, а колегите — едни от най-изтъкнатите експерти в тесни и често особени теологични дисциплини. Той самият, по причини, които лично според него бяха болезнено банални, се бе задълбочил в един от чудатите странични клонове на теологията: демонологията. Пред непознати обикновено се представяше за теолог. Така избягваше ненужното внимание. В случаите, когато имаше злощастието да издаде специалността си, хората реагираха с безгранично любопитство. И страх.

Някакъв автобус го подмина на сантиметри. Той изрева една ругатня, която се удави в шума на дизеловите двигатели и сирената на полицейска кола, която едва се провря покрай него.

Демонологията е науката за демони, ортодоксална и често оспорвана дисциплина в рамките на теологията. Съществуват ли изобщо демоните? И какво представлява демонът? Зъл дух? Паднал ангел? Най-очевидното обяснение, често казваше Джовани, е свръхестествени същества, нито богове, нито ангели. Дефиницията обаче звучеше безсмислено повърхностна. Йерархията на демоните обхваща многобройни създания — някои човекоподобни и материални, други противни духове. В продължение на години, освен заниманията с лекциите, които изяждаха голяма част от времето му, той работи и по изследователски проект, целящ да каталогизира демоните и да систематизира имената, особеностите и връзките им с различни религии. В хода на историята са правени многочислени опити да бъдат класифицирани и каталогизирани демоните — на базата на вида, характера, времето, способностите — Джовани обаче смяташе, че бе възможно да обедини всички тези разнородни характеристики в обща каталожна система. Отделни колеги се провокираха от демонологията. Смятаха, че в Божието царство няма място за подобни покварени духове, че демоните са метафори, изрази на различните образи на Сатаната. Други, например фундаменталистите и православните християни, искрено вярваха в съществуването на демоните като осезаеми същества в сферата между нашата физическа действителност и отвъдното. Самият Джовани бе на мнението, че гълъбите на пътното платно като нищо бяха образи на демони.

Заключи предното колело на велосипеда за тръба за течно гориво пред факултета по теология — отдавна я бяха забравили както уредниците в университета, така и нефтените компании. Верига и катинар. Всички във факултета — и студенти, и професори, знаеха, че това бе личният паркинг на Джовани за велосипеда му. До кабинета му го съпроводи колегата му Роберто Фалети, на когото бе помагал за докторската му дисертация за мястото на Сатаната в теодицеята[8] — проблемът за злото. Роберто бе развил противоречива теория за Сатаната и мястото на злото в творението Божие, поради което се намираше в постоянен конфликт с ръководителите си, декана и група твърдоглави кардинали от Ватикана.

Заключи се в смехотворно тесния си кабинет, където книгите, брошурите и дисертациите образуваха нестабилни сталагмити. Закачи кадифеното си яке на закачалката и запали първата тютюнева лула за деня. С Лучана имаха мълчалива уговорка, че тя нямаше да му мели на главата да спре, ако се задоволяваше да пуши на работа и зад затворената врата на домашния си кабинет. Долу на Пиаца дела Пилота първите туристи за летния сезон се набиваха на очи с картите, пътеводителите и фотоапаратите си. Той вдиша и задържа дима. Двама туристи минаха през ято гълъби, което се отвори и затвори като цип. До пишещата му машина имаше камара листи — черновата на статията, която пишеше за Harvard Theological Review относно десетте си тези за мястото на Сатаната в демонологията. Прехвърли абзаците, с които се бе занимавал, преди да си тръгне предишния следобед:

„Изглежда съществува известно съмнение объркване разногласие по въпроса дали Сатаната, Луцифер и Велзебуб са една и съща фигура (с различни имена и различен религиозен/митологичен произход), или са отделни дяволи. Отговорът до голяма степен зависи от това на какви текстове се позоваваме. Тук е мястото да напомним, че думата сатана, означаваща обвинител или противник, дълго време е била генерично определение за дявол, не собствено име[9].

В Завета на Цар Соломон, който подобно на много други ръкописи се смята за съставен от библейския цар Соломон[10] (което никога не е било документирано и с най-разумно право може да бъде окачествено като чиста митология) на читателя са представени редица плашещи демони (например един без глава, който гледа през гърдите) с различни (с оглед на природата си несимпатични) белези. Заветът на Соломон е псевдоепиграфско произведение, вероятно написано между 100 и 400 г. (и явно се базира на още по-стари, изгубени източници), описващо как цар Соломон успява да залови пасмина демони, предвождани от Велзебуб, който (парадоксално, но факт) е принуден да помогне на Соломон за построяването на храма в Йерусалим. В серия разговори с демоните Соломон ги опознава: По този начин научаваме за слабите им места и как можем да добием контрол над тях. Така Заветът на Соломон служи за предписание как да избегнем гнева на демоните. Произведението се смята за най-стария известен ни ръкопис, който назовава и описва демони. Когато биват помолени да опишат представят личните си противници, много от тях намекват за бъдещ свидетел, което де факто потвърждава тезата, че текстът трябва да е написан след, а не преди Христа (както и претендира).

Една интересна характеристика на Соломоновия завет се отнася до Велзевул (едно от многото названия на Велзебуб), принца на ада, служещ като ръководител на демоните при управлението на Соломон. Той разкрива, че преди бил най-високопоставеният ангел на небето, а името му било свързано с Хеспер[11] — гръцкото име на Венера, Вечерницата на запад, Зорница — на изток. В такъв случай можем да сметнем, че Велзебуб и Луцифер са една и съща фигура. В по-старите семитски традиции Велзебуб е идентичен с бог Баал. В по-късните християнски представи вече е поставян редом с Луцифер и по-низшите демони. Други смятат Луцифер за един от многото аспекти на дуализма на Сатаната, докато трети разглеждат носителя на светлина Луцифер като ангел Божи и олицетворение на по-положителни идеали от Сатаната, въплъщение на дявола на злото. През XIII век папа Йоан XXI изчислил, че 133 306 668 ангели подкрепяли Сатаната, с което се превърнали в демони, докато 266 613 336 ангели останали верни на Бог. Малко неясно е на какво се базират папските изчисления и последвалото от тях заключение.“

Погледна камарата листа. Погледна пишещата машина. Да, да, да. Въздъхна. От ноздрите му излезе дим. Обезсърчен, той си помисли, че се налагаше да поработи още, преди да покаже това на взискателните редактори от Harvard Theological Review. Тъкмо се канеше да седне, когато звънна телефонът. Остави го да звъни три пъти — за да изглежда, че е зает с нещо важно — и вдигна слушалката:

— Да? Нобиле!

— Professore! Стари приятелю! Аз съм.

Веднага разпозна мазния гърлен глас на Луиджи Фиакини. Уродливият. Гърбав, кривоглед грозник, който на правилната светлина определено би напомнял за някой от демоните, на които Джовани бе посветил изследванията си. И превъзходен другар по чашка. Луиджи държеше антиквариат в уличка до Виа дел Говерно Векио.

— Луиджи! Стари негоднико! Какво мога да направя за теб?

— Много, професоре, много. Сега обаче аз мога да направя нещо за теб.

— А? — Лулата му бе угаснала и се нуждаеше от две кибритени клечки, за да я запали отново.

— Ръкопис, професоре…

— Ами?

— … няма да ми повярваш!

— Хайде, Луиджи.

— Пак се случи.

— Луиджи! Моля те, не си играй с мен.

— В Египет. Точно както и кодекса от Наг Хамади.

— Какво искаш да кажеш?

— Козар, Джовани, можеш ли да повярваш? Някакъв козар намерил древен ръкопис в пещера в пустинята.

Джовани изтръпна, сякаш се бе изправил малко прибързано, та се принуди да се хване за облегалката на стола.

— Там ли си? Джовани?

— Тук съм. Продължавай!

— Бил е добре опакован в намазано с восък платно и запечатан в делва. Не е ли фантастично? Първо Свитъците от Мъртво море. После Наг Хамади. А сега и това. Какво ли следва? Евангелието на Юда? — Луиджи се разсмя гръмко на собствената си шега.

— За какъв текст става дума?

— Джовани, Джовани, по-спокойно, приятелю. Не е преведен, дори не е точно текст. Египетският ми посредник, който, честно казано, е по-голям експерт по камилите и женските задници, отколкото по езиците, смята, че текстът може да е изписан с клинопис.

Джовани смръщи чело. Клинопис? Той бе свикнал да изучава латински и гръцки ръкописи. Други бяха написани на староеврейски или арамейски. Клинописът се свързваше с още по-стари култури. И освен ако някой не бе извадил див късмет, препъвайки се в глинени плочки с текстове от епоса за Гилгамеш и Енума елиш, най-често ставаше дума за безинтересни наблюдения върху някоя досадна търговска сделка.

Луиджи долови размислите му.

— Чакай, приятелю, чакай. Не говорим за потискащ опис на стоките в някой склад или доклад от търговец на пътешествие.

— Така ли? Не каза ли преди малко, че никой не го е чел?

— Приятелят ми от Египет ми описа два символа на първата страница.

— И?

— Джовани…

— Слушам те.

— Седнал ли си? Или поне се хвани здраво.

Джовани седна на бюрото си по-скоро от послушание.

— Така! Не бъди толкова мелодраматичен. Хайде! Какво пише най-горе на първата страница?

— Най-отгоре бил изобразен символ. Печат.

— Какъв?

— Трикветра.

Джовани сбърчи чело и остави лулата в пепелника. Замислено начерта трите преплетени извивки на символа в тефтера си, който винаги беше отворен до телефона.

— Джовани?

— Мисля…

— Да, трябва да ме извиниш, за миг реших, че текстът ти е любопитен.

— Хайде де!

— Вторият символ е паун.

Статичното пращене на телефонната линия изпълни тишината.

— Будалкаш ли ме, Луиджи?

— Мелек Таус.

Той пак взе лулата и си дръпна дълбоко, като това посъживи жарта в нея.

— Джооо-вааа-ниии… — измуча Луиджи.

— Трикветра… Паун… Искаш да кажеш, че става въпрос за „Евангелието на Луцифер“?

— Не е ли фантастично?

— Не може да е истинско?

— Че защо не?

— Трябва да е фалшификат. Фалшива версия. Нещо, което някой смотан монах е продиктувал някога през Средновековието и скрил в пещерата, за да заблуди идиоти като нас.

— Говори за себе си, загубен академико!

— Май така и не си прочел статията, която написах миналата година? В Rivista Teologica.

— Естествено, че я четох. Мислиш си, че е твърде хубаво, за да е истина.

— По принцип имам право.

— Поемаш ли задачата, Джовани?

— Задача?

— Необикновено тъп си за професор. О, свещени небеса, възможно ли е да загряваш толкова бавно?

— Защо просто не кажеш какво ти е на сърцето, Луиджи?

— Можеш ли да заминеш за Луксор на мои разноски, да донесеш ръкописа и да започнеш началния анализ?

— Но…

— Джовани, чуй ме! Не смятам да платя на оня египетски задник състоянието, което ми иска, ако ръкописът не е толкова истински, че да надушваш вонящия дъх на Сатаната, докато го четеш!

— Египетските власти одобрили ли са…

— Погрижили сме се за всички формалности.

— Кого си подкупил, Луиджи?

— Забавен си, професоре. И ти знаеш много добре, че ръкописът ще бъде третиран много по-грижливо, ако го донесем тук, в Рим, отколкото ако оставим египетските акули на черната борса и корумпираните им консерватори да го нароят с шкурки и тъпи ножици.

— Нямам намерение да внасям контрабандно ръкопис, който…

— Отпусни се, педантико! Всички разрешения и лицензи са налични.

— Разбира се, трябва да получа одобрението на декана…

— Помогни ми! Дори общинските бюрократи не са такива формалисти като вас, академиците.

— … но аз съм сигурен, че ще получа одобрение за задачата.

— Само това оставаше.

— Въпреки всичко е в интерес на университета и факултета да…

— Добре, разбирам, благодаря-а-а-а. Кога можеш да тръгнеш?

— Колко често има полети до Луксор?

— Резервирал съм ти билет за вечерния до Кайро.

— Вече си поръчал билетите?

— Продължаваш към Луксор утре на ранина.

— Луиджи…

— Знаех, че ще се съгласиш, ти какво си мислиш?

— Не съм ти дал отговор. Казах, че трябва да получа разрешение от шефа ми. Трябва и да намеря детегледачка, довечера ще бъда сам със Силвана. А и някой трябва да изведе Бела на разходка. Разбира се, мога да помоля жената на съседа.

— Ще те взема от вас в пет часа и ще те закарам до летището.

— Така ще спестиш пари за такси?

— Сарказмът изобщо не ти отива.

— Знаеш колко се интересувам от този ръкопис?

— Да! Да докажеш, че не съществува.

— Ставаш невъзможен! Просто защото храня здрав, академичен скептицизъм…

— О, извинявай, най-злополучно предадох погрешната официална версия. Ето я и истинската: В твой и на университета интерес е с безкористен научен идеализъм да защитиш къс културно наследство от вандали и комерсиализирани играчи — каканижеше Луиджи.

— Григорианският университет си запазва правото да участва в търга, когато обявиш ръкописа за продан.

— Бла-бла-бла.

— Луиджи!

— Ще ви струва скъпо.

— И за секунда не съм живял със заблудата, че в тялото ти има дори една честна клетчица.

— Дреме ми дали ръкописът ще попадне у частен колекционер или в ръцете на учени. Еднакво алчни сте всичките.

— Сега говориш на инат, знаеш го. Само че тая дискусия сме я водили и преди — той долови сумтящия смях на Луиджи, — и знам, че не си чак толкова циничен, колкото се опитваш да се изкараш.

— Мисли каквото си искаш.

— И независимо как ще свърши всичко това, ти ще си получиш парите. При условие, че е истински.

— Разбира се, приятелю.

* * *

Пътешествието до Луксор в Египет бе интензивно, трескаво, обгърнато в лепкава топлина, която едва се търпеше, макар и човек да е свикнал на Рим през август. Посети антикваря във вторник точно преди да удари 12 часа. Според уговорката. Антиквариатът беше затворен. Разбира се. В Египет часовете в най-добрия случай са подвеждащи. Жегата бъкаше от мухи. Опита се да убие времето с една лула. Тежкият тютюнев дим го задушаваше дори в сянката на покрива от гофрирана ламарина. Антикварят се появи четиридесет минути по-късно с камион, който изглежда бяха използвали при строежа на Хеопсовата пирамида, без каквото и да било обяснение или извинение. Водеше и някакъв беззъб тип, обгърнат от облак прах и паразити. Оказа се, че беззъбият е козарят, открил ръкописа. Така и смърдеше. С течение на следващите няколко часа Джовани разбра, че всичко в Египет бе относително. Антикварят всъщност беше местен амбулантен търговец, който поназнайваше някоя и друга английска дума и си имаше чичо с връзки в съмнителни антикварски среди в Кайро. Антиквариатът представляваше примитивно магазинче за използвани вещи, вехтошарник, специализирал се да сортира кухненски пособия и съдове от Шестдневната война[12]. Единственото, в което Джовани откри връзка с историческа библиотека, бе разнебитена етажерка с избелели готварски книги от 50-те. Невероятно, мислеше си той, как тези хора са развили една от най-могъщите и напреднали цивилизации в историята. Под превода на търговеца козарят разказа как търсел коза, за която се опасявал, че е пропаднала в пещера в пустинята. Забелязал нещо в дъното й, но вместо козата открил продълговата глинена делва. Извадил я на слънчевата светлина, отворил я с пет премерени удара с камък — „Нали можеше да съдържа злато и скъпоценни камъни“, ухили се той подкупващо, „да не говорим пък за някой джин“ — и намерил увит в платно ръкопис. Не пропусна да отбележи, че натъкналите се на подобни ръкописи в Наг Хамади спечелили доста, та затова потърсил местния антиквар — последното го каза с дълбоко уважение, като кимна към търговеца, който гордо преведе думите му на английски — „… и ето ни тук“, заключи антикварят със самодоволна усмивка, намекваща, че с парите вече си бе построил плувен басейн. Той и Луиджи предварително се бяха уговорили за условна сума — депозит — за да може Джовани да вземе ръкописа назаем и да провери автентичността му. Търговецът му подаде пакета, а Джовани му връчи пачката банкноти. Египтянинът грейна от въодушевление, докато броеше парите. Беззъбият козар получи дела си, замуча като малоумен и избяга с оплезен език. Ето как се правят сделки в Египет, помисли си Джовани.

Поради закъснения в полетите се наложи да прекара вечерта и нощта в Кайро, където купи надценен флакон с особено специален парфюм за Лучана и алабастрова фигурка на Хор за Силвана.

* * *

— Бела! Не!

Джовани вдигна очи от ръкописа, с лупа в дясната ръка и незапалената лула в лявата, и погледна към бийгъла, който лаеше към него откъм персийския килим в антрето на няколко метра от кабинета. Рядко му се налагаше да повишава тон на кроткия зайчар, изградил си едно трайно безразлично отношение към света, за което Джовани му завиждаше. Нито сирени по главната улица долу, нито тежки стъпки из стълбището или пък звънецът на входната врата бяха в състояние да събудят инстинкта на пазач у Бела. Това го радваше. Нямаше нужда от куче пазач. Освен това ненавиждаше джавкането.

— Мълчи!

Бела оголи зъби сякаш се канеше всеки момент да го захапе за гърлото. Странно, помисли си Джовани, какво ли й става? Кучето избафка равнодушно и се свлече на пода, сякаш някой му бе извадил всичките батерии. Изръмжа за последно и положи глава върху предните си лапи.

— Добро куче!

Текстът беше разделен в две колони — една с клинопис и една с неизвестни знаци. Не разпознаваше никой от езиците. Е, не беше нито езиковед, нито палеограф. И все пак долавяше някакъв модел в хаоса от символи. Взираше се в равните редици, запленен от симетрията. Фантастично. Просто фантастично. Столетията изобщо не бяха повлияли на ръкописа. Как бе възможно да не избледнее? Ами пергаментът? Как, за бога, го бяха обработили, та да се съхрани мек? Уважението към стария пергамент (трябва да беше от животинска кожа) бе една от причините да не запали лулата. Димът можеше да увреди и крехкия материал, и мастилото. Бела лежеше в коридора и ръмжеше. От време на време повдигаше глава и му се зъбеше. Така нетипично за Бела. Той включи радиото. „The Windmills of Your Mind“[13]. Остана седнал, заслушан. Обичаше тази песен. Неволно си тактуваше с крак.

* * *

Следобеда потегли с колелото към университета с културното съкровище в раницата. Остави ръкописа на техническия им консерватор, Умберто Джали. След редица злополучни кражби пет години по-рано — когато изчезнаха препис на Вулгата[14] от VI век и реликви, свързани с апостол Павел — техническият отдел бе преместен в по-сигурно крило, защитено с пазачи, стоманени решетки и ключалки с кодове. Умберто бе отделил цялата вечер за работа с ръкописа. Доколкото го познаваше Джовани, щеше да използва и по-голямата част от нощта. Като излезе от технически отдел, той се качи в кантората си на горния етаж. Още не беше завършил доклада за мястото на птиците в демонологията, който бе обещал да изнесе пред някакъв орнитоложки съюз. Прегледа последния лист от текста:

„Моисеевите книги осъждат почитането на богове в образа на птици, летящи по небосвода. Така пише. Навярно това е бил опит да се ограничи идолопоклонничеството, донесено от прииждащи месопотамски племена. Известният археолог Леярд се натъква на редица свещени птици, спадащи към вавилонската и асирийска религия, когато изравя глинените плочки при Нимрод. Тези птици били смятани за вид демони. Имали мистична власт над хората. В древния Вавилон свещени и магически златни фигурки на птици имало в кралския дворец. Финикийците и филистимляните смятали гълъба за свещен. Да, има много примери за религиозно почитане на птици. Ето една интересна характеристика: филистимляните се кланят на птица на плодородието, позната ни като Баал или Велзебуб. Ба’ал Зебуб може да се тълкува и като господар на мухите, и като господар на летящите същества. Израелците смятали Баал за голяма заплаха за Яхве, тъй като заплашвал да заеме мястото му. Пророците им яростно се обявили срещу идолопоклонничеството и до ден-днешен боговете птици Баал и Велзебуб все още се свързват с демоните и сатанизма.“

* * *

Когато се прибра вкъщи, Лучана седеше на стола в антрето. Беше така обезсърчена, както само тя умееше.

— Тежък ден в службата? — попита той.

— Силвана не се е върнала от училище!

Джовани погледна часовника. Трябваше да се е прибрала преди половин час. Опита да успокои Лучана.

— Скоро ще си дойде — повтори й няколко пъти.

Уверенията му не й подействаха. Той взе флакона с парфюм, който й бе купил в Кайро. Бела изджавка. Лучана разтри една капка на китката си и го помириса три пъти.

— Прекрасен е — заключи тя така отнесено, та Джовани се зачуди дали изобщо бе усетила аромата му.

— На Силвана съм донесъл алабастрова фигурка, изобразяваща Хор.

— Кого?

— Знаеш, бога с глава на сокол.

— Сигурно ще му се зарадва.

— Може да се напръскаш с парфюма, преди да си легнем довечера? — Това беше най-големият му флирт от няколко месеца насам. Може би и затова тя го погледна с недоумение. — Арабски нощи — продължи той. — Така се казва парфюмът.

— Наистина ли?

— Казват, че е съставен от наложница, която искала да си подсигури благоволението на султана нощ след нощ.

— Благоволение?

— Сто на сто е просто евтин търговски трик.

— Какво ли може да й се е случило?

— Миличка, просто закъснява.

— Не и Силвана.

— Та нали всички закъсняват от време на време.

— На връщане от училище? Тя е на десет, Джовани!

— Може да са я задържали в час. Може да се е заиграла с някоя приятелка и да е загубила представа за времето. Може да е станала катастрофа и да се е спряла да погледа линейката.

— Катастрофа? Божичко!

— Не със Силвана, тя знае как да се пази, нали я познаваш.

И все пак безпокойството на Лучана обзе и него. Силвана не беше от онези, дето се отплесваха. Беше съвестна и послушна до степен на саможертва. Винаги след училище си идваше право у дома. Винаги.

— Мога да отида да я потърся.

— Да, ще го направиш ли?

Той свирна на Бела, която сякаш се замисли дали изгледите за разходка бяха по-изкусителни от поредната дрямка върху топлия килим. Надигна се мудно и махна с опашка няколко пъти.

* * *

Измина шестте пресечки до училището. Всичко изглеждаше нормално. Поне не бе станал никакъв пътен инцидент.

Беше така уверен, че ще я срещне. Представяше си как ще доприпка при него с танцова стъпка и ще му разкаже, че се е загледала в някоя витрина, че някоя приятелка е нарисувала с тебешир неустоим рай върху тротоара — някакво обяснение, което впоследствие щеше да изглежда тъй просто и очевидно, та двамата с Лучана щяха да се смеят на опасенията си. Е, къде беше? Стигна училището и опита да отвори тежките врати. Беше заключено. Дали бе възможно учителят по погрешка да я е заключил в класната стая? Дали някой райбер в тоалетната не беше заял? Позвъни, но никой не излезе да му отвори. Кога свършваха работа в канцелариите? Нямаше ли поне портиер? Заразхожда се напред-назад с абсурдната надежда някой да се покаже. Никой. На връщане кривна към парка. Беше пълен с деца. Никое обаче не бе Силвана.

* * *

Заключи вратата с надеждата Силвана да седи на кухненската маса и да го чака заедно с Лучана и Бела.

— Ехо? — извика той в тишината. — Силвана?

Лучана заплака. Бела я близна по ръката.

— Възможно ли е да е отишла у някоя приятелка? — попита Джовани.

— Каква приятелка?

— Не знам, няма ли си приятелки?

Лучана го изгледа с празен поглед. Долавяше ли в него обвинение? Та нали десетгодишните си имат приятелки. Тя изрови списък на класа и прегледа имената. Накрая избраха четири, които бяха разпознали и с малко добра воля можеха да считат за приятелки на Силвана. Джовани се обади на всичките. Говори с две майки и баща, които изразиха съжаление, че Силвана не си е вкъщи. В гласовете им звучеше разбиране и грижа. У четвъртото семейство не се обади никой.

Час и половина след обичайното й време за прибиране той се обади на класната й ръководителка. Тя не си беше у дома. После звънна и в болницата. Чувстваше това като някакво проклятие, като че ли самото обаждане превръщаше Силвана от закъсняла в изчезнала или дори по-лошо: ранена. От централата го прехвърлиха в спешното. Някаква сестра провери регистъра с новоприети пациенти. Състрадателно обясни, че нямала сведения за десетгодишно момиченце. Чудно как, но той не изпита облекчение.

— Обадете се в полицията — предложи сестрата.

Послуша я.

— Какво правиш, Джовани? — попита Лучана. Гласът й беше писклив и, да си кажем правата, доста изнервящ. — Какво казаха? Там ли е?

— Не.

— На кого звъниш?

— Полицията.

— Божичко! Полицията?

— За всеки случай, Лучана.

Чу се неколкократно изщракване, преди да отговорят, сякаш в линията се бе намъкнал някой с кастанети.

— Професор Нобиле. — Авторитетен мъжки глас. — С какво мога да Ви помогна?

Изминаха няколко секунди, преди да разбере какво не беше наред. Нямаше как полицията да види от кой номер звънеше, още по-малко пък да знае кой се обажда.

— Откъде знаете кой съм?

— Силвана е добре.

Вълна от объркване и страх, облекчение и безпокойство… Силвана е добре. Полицията се бе погрижила за нея. Беше на сигурно място. В добри ръце. Но какво правеше в полицията? Трябва да й се бе случило нещо. Но какво? Божичко, нали не е — дори не можеше да довърши мисълта си, думата, най-ужасното. Стисна възела на вратовръзката си и го дръпна. В стаята нямаше достатъчно кислород. Силвана е добре.

— Какво й се е случило?

— Джовани? — Гласът на Лучана не бе нищо повече от шепот.

— Силвана е добре, професоре.

— Добре е — каза той на Лучана, като закри слушалката.

— Божичко, благодаря ти!

Той свали ръката си.

— Къде е? Как мога да я прибера?

— Не предприемайте нищо, господин Нобиле.

— Какво означава това?

— Не се обаждайте на никого. Не търсете никого.

— Не разбирам…

— Нито полицията. Нито колеги. Нито приятели.

Нито полицията.

Въпреки влажната топлина и потта, която залепяше ризата за гърба му, той се чувстваше леденостуден и трескав. Полагаше усилия да запази равновесие. Не търсете никого. Нито полицията. Опита да овладее дишането си.

— Силвана! — извика той. Беше въпрос — добре ли е тя? — но само се задъха.

— Джовани? — Гласът на Лучана се доближаваше до истерията. Беше започната да го дърпа за ризата, сякаш искаше да разкъса дрехите му. — Какво се е случило? Джовани? Какво е станало със Силвана?

— Ако не направите каквото Ви кажем, професор Нобиле, със съпругата Ви Лучана никога повече няма да видите Силвана.

— Но…

— Бъдете спокоен. Нито дума на никого. Най-малкото на полицията. Разбирате ли колко сериозно е положението?

— Джовани? — изскимтя Лучана.

— Професор Нобиле?

Той се задушаваше.

— Да… Да! Да, да, да!

— Ще Ви се обадим.

— Но Силвана…

Непознатият прекъсна разговора. Пращенето по линията пак бе изместено от щракащите звуци. Кастанетите, помисли си той. Накрая в линията се вряза нетърпелив глас:

— Да? Полицията? Какво е станало? — Гласът беше по-ясен от предишния.

— Джовани! — изплака Лучана и се вкопчи в него.

— Signore, задържате спешната линия!

— Съжалявам.

— Какво става?

— Съжалявам.

Затвори и погледна Лучана в очите.

XI. Дирк и Моник

1.

Амстердам

5 юни 2009

Тя открехна вратата колебливо и ме погледна.

Ахването дойде отнякъде дълбоко в нея. Като че ли албинос на прага е най-страшното нещо, което може да сполети жена, обикаляла цял ден из собствените си мисли и току-що призована от нещо толкова прозаично, като например звънец с почти изтощени батерии.

Тя се взираше в мен с ококорени очи през пролуката на вратата, защитена от опнатата верижка, разделяща двата ни свята.

По спокойния канал Кайзерсграхт зад нас минаваше корабче с туристи. Редицата тесни, чудати тухлени къщи потрепваше, отразена във водната повърхност.

Изглеждаше на моята възраст, но бе съхранила някаква младежка кокетност. Кафяви очи, руса коса, златиста кожа. Лесно бих си паднал по нея, помислих си аз, както често се случва, когато се изправя пред привлекателна жена. Затова пък аз явно я докарвах до ужас.

— Добър ден — поздравих на най-дружелюбния си английски, който, честно казано, е доста развален, — търся Дирк ван Рийсевийк.

Очите й зашариха от страх. Понечи да затвори вратата.

— Дирк ван Рийсевийк? — повторих аз. — Това ли е правилният адрес?

Тя протегна към мен вече напечатано и ламинирано съобщение: „Aan de deur wordt niet gekocht. Ga weg!“. Не успях да разбера какво точно пишеше. Все пак ga weg звучеше точно като разкарай се.

В sms-a си Луи-Фердинан Моние пишеше, че холандският колега на Мари-Елиз се казвал Дирк ван Рийсевийк, което пък съвпадаше с онзи електронен адрес в профила на Моник: rijsewijk2000@dds.nl. Потърсих адреса на Ван Рийсевийк в един международен телефонен указател и местните регистри на Амстердам. Телефонният номер, който ми бе дал Моние, беше секретен. Звънях — първо от Ювдал, после и от няколко бензиностанции и отбивки по пътя от Осло до Амстердам — не получих отговор. Когато най-сетне успях да открия адреса му, това се дължеше на добрата стара детективска практика. Обаждах се на разни университети, издателства и антиквариати из Амстердам и успях да стесня кръга около Дирк ван Рийсевийк с помощта на доброжелателните му сътрудници. Според онези, които го познаваха, Ван Рийсевийк беше възрастен историк, който се препитаваше като преводач на научна литература, консултант по антики и експерт по редки ръкописи. Доста чудат и самотен тип, уверяваха ме те. На никого от онези, с които говорих, не му бе известно да се е занимавал и със сатанистки изследвания. Дирк ван Рийсевийк живееше в Кайзерсграхт заедно с по-младата си съпруга, изпълняваща функциите и на негов личен асистент. Навярно същата тази жена, която в момента полагаше усилия да не тръшне вратата под носа ми.

— Мога ли да се срещна с Дирк ван Рийсевийк? — попитах отново. Тя мълчеше като скала. Дали нямаше проблеми със слуха? Повиших глас: — Дирк ван Рийсевийк?

В погледа й проблесна инат.

— Идвам във връзка с „Евангелието на Луцифер“.

Тя трепна, сякаш бях проврял ръка през отвора на вратата и я бях зашлевил. Някакъв минувач ми хвърли лепкав поглед. Туристическото корабче зад нас ускори ход.

Тя затръшна вратата.

Аз останах на стълбището смаян и загледан в заключената врата. Почувствах се като нежелан амбулантен търговец, досаден мисионер, отхвърлен ухажор. Накрая записах името и телефонния си номер върху визитна картичка на хотела, в който бях отседнал. Хотел Амбасад при канала Херенграхт. Най-отгоре написах Gospel of Lucifer и мушнах картичката през процепа за писма.

2.

Все още смаян и объркан от негостоприемното отношение, аз се поразходих по каналите към пристанището. От полупразните хашишени барове струеше аромат на сладки мечти. Влязох в едно интернет-кафе и проверих пощата си. След това седнах на маса отвън и поръчах пилзнер[15], който изпих на слънцето, наблюдавайки преминаващите жени.

Никоя от тях не ме погледна.

Не мога да се похваля, че съм някой Казанова. Малко ме е страх от жените. Не че не ми харесват, но са толкова интензивни. Влюбят ли се в теб, искат да притежават всяка клетчица от тялото ти. Очакват същото и от теб самия. Обсипват те с нежност и любов. Искат да те държат за ръка в киното. Да те притежават. Да те водят в ИКЕА. Жените, които си падат по мен — бог знае какво намират в мен — го правят по-скоро от състрадание, не от страст. Угасят лампата, когато се любим, та да могат да си представят, че съм някой друг. Най-дългата ми връзка продължи четири месеца. Никак не е лесно да се живее с мен. Някои хора са създадени да живеят сами. Никоя от любовниците ми не го е казвала в прав текст, но сто на сто ме смятат за по-особен. Странен. Не става въпрос само за това къде стискаш тубичката с паста за зъби. Аз съм от тези, дето винаги са стояли настрана. Вярно, изолираха ме, но и там си ми беше мястото. Отвън. Аз съм онзи, който се разхожда самичък по училищния двор, който се ужасява от спортния полуден, който остава последен, когато избират отборите по футбол. Няма да виня албинизма. Нито зрението. Нито нервите. Просто не искам да се натрапвам там, където не съм желан.

Допих си бирата, върнах се в хотела и легнах на леглото. Замислих се как да намеря начин да се свържа с Дирк ван Рийсевийк.

3.

— Meneer Белтьо? Господин Бьорн Белтьо?

Глас на възрастен мъж, уморен и обезсилен от старост.

Притиснах телефона до ухото си, за да чувам по-добре.

— Да, аз съм?

— Goedemiddag — загъгна той на холандски, преди да превключи на английски. — Името ми е Дирк ван Рийсевийк.

Подскочих и седнах на леглото.

— Благодаря за обаждането.

— Предполагам, че си същият Бьорн Белтьо, за когото съм чел в статии по археология.

— Аз съм.

— Goed. Така си и мислех. Най-напред искам да се извиня, че са те приели леко грубовато. Доста е предпазлива. Подозрителна е спрямо непознати. Vrouwen.[16] Какви ли не особняци се изтърсват на вратата. Намеренията й са добри. Все пак съжалявам. От време на време прекалява.

— Не се бях сетил.

— Виждам, че на картичката си споменал „Евангелието на Луцифер“. Доста се изненадах. Отдавна не съм чувал да се говори за него.

— Познаваш ли ръкописа?

— Natuurlijk.[17] До известна степен.

— Така и предположих.

— Допускам, че посещението ти е свързано с убийствата на Кристиян Кайсер, Тарас Корольов и бедничката Мари-Елиз Моние?

— По-добре информиран си и от полицията, Ван Рийсевийк.

— Доколкото разбирам, притежаваш версия на… het handschrift[18]?

— Може би. Не знам. Опитвам се да разплета кълбото. Да разбера.

— Дали не бих могъл да те примамя да се върнеш? — Гласът доби шеговита нотка. — Този път гарантирано ще те пуснем да влезеш.

4.

Тихата жена открехна вратата със засрамено изражение и откачи предпазната верижка.

— Пак съм аз! — изчуруликах аз и се усмихнах самодоволно. Така замазвам неудобствата.

Да влезеш в апартамента на Дирк ван Рийсевийк бе като да направиш крачка от модерната действителност, окъпана в слънчева светлина и смях, в недокосната от времето библиотека, задрямала в мрачното сияние на изхабени електрически крушки. Антрето бе отрупано с книги от пода до тавана. Стари, нови, тънки, дебели. Въздухът беше наситен с тежката миризма на книжен прах, подвързваческо лепило и знания. Всекидневната, която мярнах в дъното на коридора, приличаше на склад в претъпкан антиквариат. Книги имаше дори и в тясната кухничка.

— Съжалявам, че те уплаших предишния път — извиних се аз. — И благодаря задето си предала картичката ми.

Без да продума, тя ме поведе през коридора, който заплашваше да се срути под тежестта на всичките книги, и нагоре по тясна стълба, чиито стъпала скърцаха и охкаха.

Не мога да отрека, че тайничко си представях Дирк ван Рийсевийк като огнен сатанист, дяволито конте с посребрена коса и остри нокти, седнал в кожено кресло, в обкръжението на огромни стеаринови свещи, котки и полуголи робини, готови да се подчинят на разгонените му намеци.

А ето я и истината: Дирк ван Рийсевийк лежеше в широко легло в спалня, миришеща на камфор и болест. Беше крехък и мършав човечец, отслабен от старостта и упадъка, който неминуемо следва хода на времето, с поугаснали очи и бледа кожа. Скалпът му прозираше изпод сивкавия мъх на главата му.

Завесите бяха дръпнати. Нощното шкафче и пода до леглото бяха отрупани с книги и камари хартия.

— Господин Белтьо! — Подаде ми ръка, тъй крехка, че повече приличаше на хищнически нокът.

Стиснахме си ръце.

Дъхът му лъхаше на метал.

— Наричай ме Бьорн.

— Съжалявам за всичко това — посочи обкръжението си, — но не съм здрав. Годините откраднаха здравето ми. Та така. Достатъчно за това. Благодаря, че се съгласи да се върнеш тук. Danku.

— Благодаря за поканата.

— Нека най-напред те представя на Моник.

Моник.

Името от уебсайта на Мари-Елиз Моние…

Извърнах се изненадано и поех ръката й. Беше малка и топла. Щом я стиснах, може би съвсем малко по-силно, тя направи едва забележима гримаса. Сякаш не беше свикнала да я докосват.

— Няма е. Сигурно си се чудил защо е толкова мълчалива.

— Бьорн — представих се аз. — Белтьо. Но това вече го знаете.

— Няма нужда да крещиш. Казах няма, не глуха.

— Съжалявам.

— Иначе не е нито бавноразвиваща се, нито малоумна. Напротив. — Смехът му експлодира в пристъп на кашлица.

Тя извади тефтерче от джобчето на гърдите си.

— Съжалявам! Твърде рязко те отпратих. Het spijt me. Прости ми — написа тя с удивителна бързина. Почеркът й беше чист и четивен. Размесени английски и холандски думи.

Изчаках за продължение, обяснение, но такова не последва.

— Всичко е наред. Не се притеснявай.

Тя приближи един стол за мен. Иначе остана права, облегната на стената.

— А това дяволско евангелие, дето те е довело чак от Норвегия? — попита Дирк ван Рийсевийк.

Прозвуча като въпрос, но по-скоро беше подкана да разкажа каквото знаех. Така и направих. Когато свърших, той дълго се взира в спомените си.

Накрая каза:

— „Евангелието на Луцифер“ в много отношения е предопределило живота ми. Няма да те отегчавам с обсебеността си, но повече от всичко останало съм искал да разгадая всичките мистерии, свързани с това така наречено евангелие. Да узная! За съжаление времето и здравето вече са на път да ме предадат. Навярно ще отнеса въпросите си в гроба. Правилно ли те разбирам като казваш, че текстът, който си получил в Киев, е „Евангелието на Луцифер“?

— Това е хипотеза. Затова съм дошъл. Надявах се да ми помогнеш да го разбера.

Той се закашля. Моник му помогна да седне. Когато кашлицата най-сетне се успокои, тя пооправи възглавницата му, за да облегне гръб на таблата на леглото.

— Как ни откри? — попита той.

Разказах му. За уебсайта. За профила на Моник и електронния й адрес. За писмото от Мари-Елиз. За sms-а с телефонния им номер. За всичките ми обаждания.

— Човек никога не може да бъде достатъчно предпазлив — заключи Дирк ван Рийсевийк. — Аз просто се опитвам да ме оставят на мира. Усамотен, в уединение. Така ми е най-добре. Толкова много са онези… — Той прекъсна изречението си. — Бедничката Мари-Елиз. Тя ни посещава. Няколко пъти. Какво можеш да ни кажеш за убийството?

— Вероятно е била убита от същите хора, които отнеха живота на Кайсер и Корольов. По същия начин. Връзката е очевидна. Само не разбирам каква е.

— Трагедия! Какво ужасно престъпление. Никога не ми е идвало наум, че излагаме живота й на опасност. Чувствам огромна отговорност за убийството на Мари-Елиз. Огромна.

— Убийците — попитах аз, — сатанисти ли са?

Дирк ван Рийсевийк ме изгледа, преди да отговори:

— Сатанисти? Ама че странен въпрос.

— Така ли? Толкова ли е неестествено точно сатанисти да преследват „Евангелието на Луцифер“?

— Какво всъщност знаеш за сатанизма?

— Почти нищо. Дяволопоклонничество. Организират големи служби, където осмиват и изопачават християнските ритуали и символи. Жертват пеленачета, горят църкви и участват в сексуални оргии…

— Доколкото можеш да откриеш подобни поклонници на дявола извън книгите на ужасите и киноекраните, те са по-скоро бунтари и клоуни, не истински сатанисти.

— А какъв е истинският сатанист?

Дирк ван Рийсевийк се намести в леглото.

— Да, какво е сатанизмът? Вярата в Сатаната като пътеводна светлина на индивида в съществуванието му? Сатанизмът не е някаква еднозначна религия, а миш-маш от алтернативни и отличаващи се вярвания. Луциферианците по-скоро изповядват философия, не религия. Те смятат, че Луцифер и Сатаната са различни божества, че Луцифер е по-положителният аспект на Сатаната. Телема, създадена през 1904-а от окултиста Алистър Кроули, е съвсем различно философско-религиозно направление. Главната им клауза е: Прави каквото искаш! Модерен последовател на Антон ла Вей. Той е бил върховен свещеник в Църквата на Сатаната, която основава през 1966-а. Ла Вей развива напредничав верски апарат. В книгите си набляга на индивидуализма, материализма и хедонизма. Сатанистите си имат обща характерна черта: стремеж към мъдрост, знание и развитие на личността.

— А почитането на дявола?

— Тук не става дума за злото. Това е християнска дефиниция. Теистичните сатанисти почитат Сатаната като божествена сила, както християните — Бог. Просто ценностите им са различни. Въпреки че се кланят на Сатаната, те зачитат на първо място аз-а и индивидуализма. Християните обичат ближния си. Сатанистите — самите себе си. Сега обаче искам да ти задам един въпрос, Белтьо. Как стигна до Джовани Нобиле?

— Натъкнах се на връзка в Уикипедия с препратка към страницата на университет в Оксфорд. През 1969-а Нобиле е написал статия за „Евангелието на Луцифер“ в Rivista Teologica. Съмнява се, че то изобщо съществува.

— Аха. Вече разбирам. Да, чел съм тази статия. Твърдоглав е този Нобиле. Отричал е съществуването на ръкописа, чак докато е попаднал в ръцете му.

— Обадих се в университета и опитах да се свържа с него. Говорих с някой, който го е познавал.

— Алдо Ломбарди?

— Откъде знаеш?

— Познавам го. Умно момче. Алдо пое професурата по демонология след Джовани Нобиле.

— Нищо не спомена за това.

— Трябва да говориш с него. Можеш да му имаш доверие!

— Тръгнал съм за Рим, за да се срещна с него.

— Хубаво. Goed! И така. Какво още си открил за „Евангелието на Луцифер“?

— Не много, ако трябва да бъда честен. Доколкото разбирам, докъм 325 г. трябва да е съществувал текст, познат като „Пророчествата на ангела на светлината“, навярно същият ръкопис, който по-късно е получил името „Евангелието на Луцифер“.

— Точно така.

— Явно сред историците и теолозите е възникнало научно разногласие дали еретичният ръкопис — е, ако изобщо е съществувал — е бил унищожен на вселенския събор в Никея.

— Добре си информиран, виждам.

— Усещам, че не знам абсолютно нищо.

— Mijn beste man. Нека ти разкажа за мистичния ръкопис със смешното заглавие. В продължение на много години, още от ранното Средновековие, това тъй наречено евангелие се е смятало за мит сред теолозите и историците. Когато Джовани Нобиле пише статията си през 1969-а, той е бил последният от дълга редица теолози, считащи „Евангелието на Луцифер“ за измислица, в най-добрия случай псевдоепиграф, т.е. неавтентичен, измислен библейски текст. Въпреки всичко никой не го бил чел, нито дори виждал. Всичко, което са знаели за него, се е основавало на цитати и споменавания в други текстове. Дебатът се разпали отново през 50-те, отчасти поради откриването на Свитъците от Мъртво море. В много от тези именно текстове имаше препратки към ръкописа, познат в столетията преди и около рождението на Христос като „Пророчествата на ангела на светлината“. Не можем да подминем факта, че в историческата литература се срещат редица препратки към него. Според петтомното произведение Adversus Haereses, писано от отец Ириней Лионски, живял през второто столетие след Христа, в гностичните среди циркулирал препис на езическия текст. Тогава се твърдяло, че оригиналът е поне на две хиляди години, може би и повече. Откриваме го и при римския историк Йосиф Флавий, и в произведението Aegyptiaca, базирано на египетски архиви, съхранени в храма Хелиополис. Историкът Манетон твърди, че ръкописът е скрит в светиня, преносим сандък, покрит с вълна, което най-вече напомня за de Ark van het Verbond… как му беше името, кивота!

— Защо се нарича евангелие? Нали в евангелията се говори за живота и учението на Исус?

— Точно така. Отец Йоан Златоуст твърди през 398 г., че заглавието е било преиначено тъкмо от някой езически култ, за да осмива Библията.

— Значи текстът е сатанистки?

— Nee, nee. Ако е истина, че е бил писан две-три хиляди години преди Христа, то тогава Сатаната не е съществувал в този му вид, известен ни от Библията. Спекулираше се дали древният ръкопис не разказва историята на паднал ангел в малко по-благосклонна светлина. Ангел на мрака, превърнат с времето в Сатаната, когото познаваме. Достатъчно лош фактор за някои среди! Представи си езическата идея, че бунтът на търсещ истината ангел срещу един самодоволен Бог всъщност не е бил съвсем безпредметен! Представи си Сатаната да се превърне в героя в историята — предвестникът, осмелил се да възроптае и наказан несправедливо жестоко.

— Със същия успех можем да говорим и за древна митология. Едва ли някой приема буквално тези стари приказки за боговете.

— Precies! Това сега е само една от многото теории. Друг, още по-плашещ слух разказва, че „Евангелието на Луцифер“ задава точна дата на Армагедон, края на света.

— Армагедон? Това не е ли християнска представа?

— Напълно си прав. А парадоксалното — за някои дори плашещо — е, че ръкописът е няколко хиляди години по-стар от християнското пророчество за края на света.

— Това не означава, че е верен.

— Разбира се, че не. Nee, nee. Християнските пророци са основали версиите си на стари митове и предания. Може би християнската представа за Армагедон е заета от „Евангелието на Луцифер“.

— Какво всъщност се е случило с ръкописа на вселенския събор в Никея през 325 г.?

— Една от основните теми за дискусия сред епископите и проповедниците били ересите. Просто друга дума за по-различното мислене. Църковният събор в Никея се смята за един от първите, където християнската църква се е събрала като колегиум. Епископите имали нужда да потушат всички тенденции за отклоняващи се религиозни течения. Например арианството, твърдящо, че Исус не бил толкова божествен, колкото сам Бог. И гностиците трябвало да си платят. И така между другото било прието решението древният текст „Пророчествата на ангела на светлината“ да бъде унищожен. Изгорен. Действие най-вече със символичен смисъл.

— Но не е станало така?

— Не е лесно да се каже какво точно е станало. Във всеки случай изглежда, че или целият ръкопис, или поне части от него са били съхранени.

— Откъде знаете това?

— На базата на препратки и цитати в други текстове от него време. Кратки фрагменти, явно преписи на отделни откъси, са циркулирали из алтернативните религиозни среди в хода на историята. Но едва през 1970-а — както се твърди! — част от ръкописа се е появила за един ден в Египет. За съжаление, изчезва още същата година, заедно с Джовани Нобиле, който го отнесъл в Рим, за да го изследва.

— Според Алдо Ломбарди все още нямат представа къде са изчезнали — и професорът, и ръкописът.

— Историята ми е известна. Een tragedie. Бил е убит от екстремистки религиозни фундаменталисти. — Той се понамести. — Е, какво ще предприемеш сега?

— Обяснението на всичко това е някъде там. Ръкописът. Убийствата. Трябва да продължа, докато открия за какво става дума. Надявам се Алдо Ломбарди да може да ми помогне.

— Алдо може би е човекът, който знае най-много на този свят за историята на „Евангелието на Луцифер“. — Той се закашля. Резливо, гъргорещо. — Бьорн, може ли да те помоля за една услуга? Ще приемеш ли едно предложение от мен?

— Какво точно?

— Бих искал да изпратя с теб Моник.

Трудно бе да се каже кой от двама ни остана по-изненадан. Моник издаде едва доловим гърлен звук и седна на ръба на леглото. Побърза да напише нещо в тефтерчето. Дирк поклати глава. Тя сложи ръка върху неговата и я стисна.

— Моник? — повторих аз, след като се поокопитих.

— За да ти сътрудничи.

— Но — защо?

— Тя е превъзходен помощник, довери ми се, познавам я!

— Да сътрудничи? — попитах аз, за да спечеля време, докато се опитвах да асимилирам предложението му.

— Може да ти бъде помощник, асистент, medewerker[19], наричай го както искаш.

Не се случваше всеки ден възрастни мъже да ми пробутват младичките си съпруги. Не знаех какво да отговоря.

— Ще продължа към Париж, Каркасон и Рим — измънках аз в опит да откажа.

— Значи Моник ще ти бъде от полза. Познава района.

— С кола!

— И преди е шофирала.

— Съвсем малък 2CV!

— Белтьо… Може ли да те придружи? Моля те. Приемаш ли предложението ми?

Преместих поглед от Дирк ван Рийсевийк към Моник, която пишеше ново съобщение. Той го прочете, без да коментира. Не знаех какво да кажа. Най-добре работя сам. Моник обаче имаше предимството, че отдавна ме бе грабнала.

— Бьорн?

— Разбира се — изплъзна се от устата ми. Of course.

Ето как Моник навлезе в живота ми.

5.

Момченцата, които прекарват прекалено много време в потискащата компания на собствената си самота, правят всичко възможно, за да запълнят безкрайните минути на досада. Някои карат колело. Други четат. В днешно време се отдават на видеоигри и самозабрава в интернет.

Аз пък бях погълнат от магнитите.

В магнитите има нещо магическо, нещо мистично. Те се обгръщат със силово поле, което само привлича и отблъсква — донякъде като нас, хората. Още от десет-дванайсетгодишен та чак до времето, когато най-недоброволно бях въвлечен в хормоналните интриги на пубертета, аз бях най-големият експерт в училище по физическите закони на магнетизма. Можех да пиша по дъската неразбираеми уравнения като например F = qv x B, и да обяснявам обстойно за мистериите на електромагнетизма и залежите от естествени магнитни руди в магнезия на онези, на които им се слушаше. Живият ми интерес спечели одобрението на учителя по природознание и няколко заблудени момченца, иначе съвсем малко други. Под леглото у дома си кътах непрестанно нарастваща купчинка магнити, които трудно можеха да се откъснат един от друг: постоянни магнити, електромагнити, магнити подкови, магнити за хладилник, намагнетизирани камъни и промишлени магнити, които бях изтръгнал от високоговорители, микрофони и електромотори. По-късно (и не само в клиниката) доста размишлявах дали тази моя заплененост от магнитите си няма някакво по-задълбочено обяснение, така де, освен радостта да виждаш и усещаш невидимите сили в природата. Не намерих отговор. Успях да установя единствено, че безсмислиците (като например омагьосалият ме магнетизъм) придаваха перспектива на живота ми.

XII. Паякът

1.

Париж

6-7 юни 2009

На следващата сутрин продължих от Амстердам за Париж, затънал в тресавище от останали без отговор въпроси и потиснат страх. Придружаваше ме новопридобитата ми спътничка Моник, седнала като сфинкс на мястото до мен. Носеше със себе си плетка, която на дълги периоди обсебваше вниманието й изцяло. В началото компанията в колата ми беше приятна, но, разбира се, щеше да ми помогне много, ако не беше няма. От време на време се опитвах да начена някакъв разговор, само че ми беше трудно да чета отговорите й при 100 км/ч. Колата ми отказваше да се движи по-бързо. Дори и по магистралата. По нанадолнище. При попътен вятър. Бричката е доста малка — ситроен 2CV, кутийка на четири колела с двигател на пружинка и покрив, който мога да отделя като капака на консерва аншоа.

Моник бе помъкнала много багаж. Искам да кажа: невероятно много багаж. Имаше вид на дама, която едва ли биха поканили на галавечеря, рок концерт, карнавал или пижамено парти, без да носи със себе си от всичко по малко — за да си избира. Всяка жена, възнамеряваща да се покаже пред хора в добра светлина, знае колко безобразно много дрехи, обувки, грим и парфюми образуват минималния запас за пътуване с неизвестна продължителност. Таратайката пък не разполага с цялото място на света, за щастие поне има задна седалка. Там бях накамарил боеприпасите от куфари, сакове, чанти и торбички. Най-отдолу се беше скътал и моят куфар. Съдържаше няколко чифта дрехи за смяна и несесер с крем за бръснене, четка за зъби, дезодорант и опаковка презервативи с изтекъл срок на годност.

Купихме си кафе и багети със сирене от бензиностанция в покрайнините на Антверпен. Седнахме на една ламинирана маса, обкръжени от глъчката на семейства с малки деца и мазни шофьори на камиони. Не че не привличахме погледите. Моник изглеждаше като очарователната съпруга на спретнат посланик. Аз най-много да приличах на лакея му, тръгнал да бяга с невярната жена на началника си.

Тя отвори тефтерчето, изпълняващо функцията на нейно гърло и глас. „Waarom een auto?“ написа тя, изкиска се беззвучно и задраска думите, преди да продължи: „Защо с кола? Защо не летим?“.

— Защото следят списъците с пътници.

Това звучеше тотално параноично. Сам го чух. Моник обаче не го направи на въпрос. Кимна с разбиране — сякаш участваше в лудостта ми или се бе превърнала в част от нея — и избърса трохичка, залепнала на горната й устна.

2.

Пристигнахме в Париж късно следобед и взехме последните две единични стаи в някакво пиянско хотелче в Клиши. Паркирах между черно BMW и коксово сив мерцедес. Бричката е розова на черни точки.

Срещнахме се на рецепцията, след като взехме душ и си отдъхнахме. Моник се бе гримирала. Брадичката и челото й бяха напудрени, очите и устните — подчертани, сякаш се опасяваше да не забрави как изглежда. С фигурата си, обгърната в сребриста, лъскава рокля, и вдигнатата си коса тя приличаше на една актриса, чието име не си спомнях.

— Не подозирах, че си изпратила войската си камериерки предварително — казах аз.

Тя ми се оплези.

— Изглеждаш невероятно! — Прегърнах я. Ухаеше страхотно. Усмивката и погледът й загатваха някаква игривост.

Разходихме се до най-близкия италиански ресторант и ни дадоха маса за двама до прозореца към главната улица. Когато келнерът попита дали сме готови, Моник поръча канелони, а аз — спагети ала китара със задушени зеленчуци. Вегетарианец съм. Като дете видях един ловец да яде сурово сърце. Оттогава предпочитам зеленчуците. Келнерът препоръча традиционното червено вино на заведението. Върна се с бутилката и ни наля. Чукнахме се. Косата й блещукаше на осветлението.

— Може ли да ти задам един личен въпрос? — попитах аз.

Тя поклати глава и кимна.

— Как онемява човек?

— Een spin! — написа Моник. Погледна с изненада думата, която току-що бе изписала на холандски. — Извинявай. Паяк. Отровен. Мраморната вдовица. По принцип безвреден. Бях на четири. Ухапа ме. Алергична реакция. Изпаднах в кома. Събудих се няма. Без глас.

— Уф, ужасно!

Избягвах да говоря за това, но винаги съм се боял от паяци. Знам, че звучи смешно. В страха ми от височини и леката ми клаустрофобия поне има някаква логика. Но паяци? Честно. Ако се наложи да взема нещо от мазето и някой тлъст паяк замига мързеливо към мен от топлите обятия на паяжината или пък някой космат вагабонтин се стрелне по пода на гостната и изчезне под дивана, трудно извоюваният ми самоконтрол незабавно се срива.

Тя написа:

— За какво си мислиш?

— Паяци.

— Твой ред е! Как става човек албинос?

— Лесно. Така се ражда.

Тя се усмихна безмълвно. После написа:

— Waarom? На какво се дължи?

— Генетичен дефект. Тялото не произвежда пигмент. Поне не достатъчно.

Тя положи златистата си ръка до моята белезникава. Не разбрах защо. Изведнъж ми просветна. Искаше да ги сравни. Пръстите й бяха дълги и тънки. Като на пианистка или челистка. Носеше няколко скъпи пръстена. Острите й нокти бяха лакирани в червено. Запитах се какво ли е усещането да те одращят по гърба.

— Наследих ги. От мама — написа тя в тефтерчето си. Реших, че има предвид ноктите. Като видя недоумяващата ми физиономия, добави: — Пръстените!

— Пръстените са много красиви.

— Защо гледаш ноктите ми?

Тази нейна гъделичкаща полуусмивчица…

— И те са много красиви. — Бьорн, царят на флирта. Когато срещна погледа ми, тя сякаш прочете тези мисли и за миг видя същата картина: острите нокти, оставящи червени ивици по бялата като платно кожа на гърба ми. Тя се усмихна. Аз се изчервих. Загледах се в потока преминаващи коли навън. В отражението на прозореца забелязах, че Моник ме наблюдаваше. Срещнах погледа й в стъклото и тя се извърна.

Лесно хлътвам по по-възрастни от мен жени. Не питайте защо. Не такива, дето са се предали на годините и упадъка, а онези, които още си спомнят какво е да бъдеш младо момиче. Моник беше от тях. Чувствена смесица от нещо зряло и младо, от опитна жена и невинно момиче. Личеше по погледа й. В очите. Този блясък на нещо бунтарско и закачливо.

— Изглеждаш като трийсетгодишна — отбелязах аз.

Тя стисна ръката ми.

— Говоря сериозно!

— Флиртуваш ли? — написа тя. После кокетно нарисува малко сърчице.

Вдигнах чашата смутено. Чукнахме се. Не пропуснах да обърна внимание и на факта, че бе омъжена за болен човек. После прогоних тази мисъл.

Разказах й малкото, което знаех за бащата на Мари-Елиз Моние — мъжа, с когото имахме уговорка за следващия ден, и как бях успял да го издиря. Убийството на Мари-Елиз разстрои Моник, затова отклоних разговора към теориите около „Евангелието на Луцифер“. Оказа се, че тя знаеше страшно много — не само за акадския произход на текста и паралелите с други произведения от Месопотамия, но също така и за вероятната му възраст и сложното му пътешествие през историята.

— Впечатляващо — възкликнах накрая.

— Благодарение на Дирк — написа тя. — Експерта!

— Явно е много начетен?

— Добре запознат. Умен.

Помислих си: Ама е престарял съпруг и повехнал любовник.

— Какво му има?

— Рак на белите дробове.

Не просто стар, умиращ…

Тя обърна страницата:

— Стига за мен! Разкажи ми! За себе си!

Разказах й за детството си в богаташката къща в Грефсен, Осло — как раснах като албинос в квартал с красиви и добре устроили се хора, които, със сигурност неволно, оставяха у мен усещането, че не пасвах сред тях. Бях уродът на целия квартал, онзи, на когото децата можеха да се нахвърлят, когато възрастните извърнат глава; онзи, за когото съседките, едва потискащи смеха си, уверяваха гостите, че е с всичкия си и никак, ама никак не е слабоумен. Разказах й как баща ми полетя към смъртта от една скала и как майка ми се омъжи за най-добрия му приятел. Моник узна всичко. Доверих й дори за престоите си в клиниката. Разказах й за събитията около откритието на древното златно ковчеже Кивотът на свещените тайни и за цялата врява около викингския крал свети Олав, за мумията на египетския престолонаследник Тутмос, на когото историята дала името Моисей. Имам склонността да зачеквам най-невероятни въпроси. Трябва да съм говорил неспирно петнайсет минути. Моник опря лакти на масата и положи брадичката си върху сплетените си пръсти. Наслаждавах се на откритото й, изпълнено с възхищение внимание. За съжаление се появи келнерът с храната и прекъсна представлението. След като се нахранихме, останахме там, говорихме си, доволни и сити, докато винената бутилка се изпразни. Отправихме се към хотела. Не ръка за ръка, но поне рамо до рамо. Виното ме бе разведрило, а и събуди немалка страст към Моник. Така ми се искаше да я прегърна. Не мисля, че би ме отблъснала. И все пак не го направих. Бьорн, смутеният страхливец. Умиращият й мъж бе невидимото благоприличие, което бдеше над нея. Трябваше да го удуша с възглавницата! Представих си усещането от ръката й, ако се прокраднеше по кръста ми и се отпуснеше на хълбока. Топлата ръка с острите, червени нокти… Вървяхме бавно, сякаш и двамата искахме този миг да продължи възможно най-дълго. Или пък виновни бяха високите й токчета. В знойния синкав мрак колите и пешеходците ни подминаваха като сенки от друго измерение. В моето собствено съществувахме само аз и Моник. Както и копнежът ми да я притисна към себе си и тя да издълбае по гърба ми йероглифите на желанието. Когато се изправихме пред вратите на стаите си, аз се надявах да влезе при мен; без думи, сякаш беше най-естественото нещо на света. Разбира се, не го направи. „Goedenacht!“ написа на холандски и ме целуна набързо по бузата. За миг, тъй кратък, че не би могъл да се измери, погледите ни се срещнаха в тихата кулминация на неосвободената чувственост и се отправихме към самотата на студените си легла.

XIII. Моние (1)

Луи-Фердинан Моние беше мършав призрак, живеещ в тясно апартаментче в разкривен блок, който изглеждаше така, сякаш го крепяха социалните служби и сбирщина алкохолизирани архитекти.

Пред блока в Клиши имаше два контейнера, претъпкани с боклуци, мебели, килимчета, дето вече не ставаха за летене, бракувани велосипеди, перални машини, заспали вечен сън компютри, дрехи и умрели котки. Из стълбището се носеше парливата миризма на готвено зеле и повръщано. Асансьорът не работеше, та се наложи да се изкачим пеша до шестия етаж. Когато най-сетне стигнахме горе, и двамата с Моник бяхме останали без дъх. На вратата му нямаше табелка, но ни беше обяснил, че живеел „покрай асансьора, третата врата вдясно“. Звънецът не работеше. Почуках доста силно. Измина време преди да чуем тътрузене на пантофи и дрънчене на верига. Лицето му се показа през открехнатата врата подобно на жълтеникаво видение. Докато говорехме по телефона, аз си представях Луи-Фердинан Моние като спретнат земевладелец на плюшен фотьойл, който чеши фоксера си зад ухото и тъгува по изчезналата си дъщеря. В действителност френският му акцент бе единственото нещо, оставило у него следи от стил. Кожата му беше сива, погледът — воднист и безжизнен. Беше и кривоглед. Устните му бяха тъй сухи, че се лющеха. Чертите на лицето му изглеждаха разкривени, не съвсем симетрични, сякаш го мъчеха последствията от мозъчен удар. Рехавата, сива коса стърчеше във всички посоки. Носеше кариран панталон с опустошен копчелък и съсипани, отпуснати тиранти върху окъсания потник.

— Мосю Моние?

— Oui.

— Аз съм Бьорн Белтьо.

— Yes, yes, yes…

— Това е Моник от Амстердам.

— Yes. Oui. Yes. I understand. I see.

Трябва да бе разпознал името й и прозрял връзката. Той кимна замислено и отвори вратата, за да ни пропусне в мизерията си. От антрето минахме през продълговата, тясна кухня (в мивката имаше немити чинии от няколко седмици), след което влязохме в също толкова тясната и продълговата всекидневна. Затова пък гледката беше безупречна. Луи-Фердинан Моние крачеше напред-назад сякаш не знаеше къде да се дене.

— Мари-Елиз ви харесваше — каза той на Моник.

— Благодаря. Ние също — написа тя в тефтерчето си и му го показа.

Луи-Фердинан Моние премести неразбиращ поглед от Моник към листчето.

— Няма е — обясних аз.

— О, така ли — измърмори той и си взе очилата. — Няма? — Той изкриви лице, сякаш се нуждаеше от нови очила и зачете отговора й. — Аха, аха. — Загледа се в двама ни. — Е, кои са те? Разкажете ми! Тези изроди… кои са?

— Не знаем — признах аз.

— И защо цялото това тайничене? — продължи той, извърнат към Моник. — Целият този страх? За какво? Едва сега разбирам защо Мари-Елиз се държеше сякаш някой я преследваше през всичките тези години, докато се занимаваше и общуваше с вас. Какви всъщност магии вършите?

— Съжалявам. Наистина — написа Моник. — Не сме подозирали, че Мари-Елиз е в опасност. Горчиво съжалявам.

Тя вдигна тефтерчето пред очите на Луи-Фердинан Моние, за да го прочете.

— Когато ми се обадихте с молбата да дойда — вметнах аз, — казахте, че сте получил писмо?

— Не съм Ви молил да идвате. Казах, че трябва да дойдете, ако искате да прочетете писмото, преди да го предам на полицията. — Упорството му изглеждаше престорено, сякаш всячески се опитваше да прикрие мъката си и да замаже чувствата с трудно извоювана неохота. — Извинете ме, — измънка той и се втурна към кухнята. Върна се с инстантно кафе и алуминиево канче с топла вода. — Мари-Елиз беше леко саможива. — Сега тонът му бе по-мек, по-смирен. — Още от малко момиченце бе обсебена от свръхестественото. Елфи. Феи. Ангели. Богове. Целият й живот се въртеше около всичко, което не можеше да види, но усещаше. Изгуби майка си на седем годинки. Може би затова. Изобщо не се изненадах, когато реши да следва теология.

— Какво пишеше в писмото, което Ви е изпратила?

Той отиде до бюрото си и издърпа едно чекмедже. Писмото бе прибрано в албум със снимки на Мари-Елиз като малка. Весело момиченце на пясъка.

XIV. Писмото (1)

23 май 2009

„Скъпи татко,

Докато ти пиша, пътувам, с влака на юг. Вали. Лъщящият пейзаж през окъпаните прозорци не изглежда съвсем действителен. Останалите пътници наоколо ми дремят. Татко, надявам се никога да не прочетеш тези думи. Надявам се след няколко месеца да си прибера това писмо и да го изгоря, докато си мисля за последните няколко дни. Когато го напиша и влакът пристигне, ще го изпратя в плик до Амели — готово, запечатано и с марки. Сигурно си я спомняш от времето, когато живеехме във Велизи-Вилакубле. Ще я помоля да изпрати писмото, ако чуе, че съм мъртва. Иначе ще си го прибера от нея и ще се смея на цялата тази история с чаша бяло вино в ръка.

Откъде да започна? Както знаеш, в продължение на няколко години помагах на двойка от Амстердам с проучване и изследвания, от време на време и дребни практически услуги — да взема или доставя нещо. Отпусни се, не става дума за наркотици, а за стари книги, писма, ръкописи, такива работи. Просто са фантастични. Симпатични, интелигентни — това е. Той се нарича Дирк ван Рийсевийк и ако четеш това, ще те помоля да им се обадиш на телефон +31 16 522 81 51 и да им разкажеш какво се е случило с мен. Запознах се с Дирк и Моник в един уебсайт. В началото общувах с нея доста свободно и открито. Когато обаче започнах да им помагам, преминахме на зашифровани имейли.

Историята е следната: по-рано тази година в катакомби в Киев е бил открит ръкопис. Бил е пренесен контрабандно от Украйна в Норвегия. Преди няколко дни получих писмо от писател от Осло, Кристиян Кайсер. Той издирваше Дирк, но му беше хрумнало, че най-лесно ще се добере до него чрез мен. Писа ми, че имал достъп до екземпляр от ръкопис, съдържащ символа трикветра и изображението на паун. След като прочел, че тези символи присъстват и в много от статиите на Дирк по религиозна иконография, той потърсил помощта му. Писахме си малко. Разказа, че си сътрудничел с археолог на име Бьорн Белтьо, познавам го по име, а аз препращах писмата му на Дирк. Той много се разпали и ме помоли в най-скоро време да поканя писателя в Амстердам. Обадих се на номера му в Осло вчера рано сутринта. Не отговори. Навярно вече е бил мъртъв. Да, някой го е убил, татко! Приятелят му Бьорн Белтьо го е открил мъртъв по-късно на същия ден. Аз обаче не подозирах нищо, когато позвъних. Проявих глупостта да оставя името и номера си на телефонния му секретар. Ами ако убийците все още са били в апартамента му, когато съм се обадила и са разбрали съобщението ми погрешно? Опитах се да позвъня на Бьорн Белтьо, за да го предупредя, но телефонът му е изключен.

Дирк ми се обади от Амстердам по-късно следобеда. Тогава разбрах, че писателят Кристиян Кайсер е бил открит мъртъв. Беше крайно необичайно Дирк да телефонира — така да се каже, ние общувахме изключително онлайн. Тревожеше се за мен и попита дали не мога да спя на друго място от съображения за сигурност. Затова се обадих на Пиер и пренощувах при него. Добре че го направих. Тази нощ у дома е имало взлом. Всеки да мисли каквото си ще. Стаята ми била обърната наопаки, така казва домакинът. Не посмях да се прибера.

Малко по-късно следобед звънна телефонът. Този път бяха те. Убийците. Сигурна съм.

«Мари-Елиз Моние?» — попита мъжки глас. Говореше с източноевропейски акцент.

«Да? Кой е?» — попитах аз.

Чух щракане в слушалката. И пиукане.

После гласът се върна: «Трябва да се срещнем» — каза той. «Притежавате нещо наше.»

«Какво притежавам?» — попитах аз.

«Къде и кога можем да се срещнем?»

«Не мисля, че бих искала да ви виждам» — отвърнах аз и затворих. Беше толкова противен. Като онези, дето звънят посред нощ и стенат в слушалката. Веднага след това се обади отново. Пак затворих. Когато звънна за трети път, не вдигнах.

Обадих се в полицията. Те обаче не искаха да ме изслушат. Точно тогава реших да посетя Симонета. Вече две години си говорим, че трябва да намина отново. Беше само на думи. Сега обаче си имам сериозна причина да спазя обещанията си и да отида. Винаги ни е така уютно заедно. Тя живее толкова далеч от вкъщи, че никога няма да ме открият.

Влакът вече пристига. Поспах малко. Не успях да се свържа със Симонета, но тя е наблизо. В най-лошия случай ще отседна в някой пансион.

Вече трябва да привършвам, татко! Дано никога не прочетеш това писмо!“

С обич: дъщеря ти

XV. Моние (2)

— Когато Мари-Елиз е потърсила убежище у Симонета, тя е била на учебно пътешествие в Барселона — обясни Луи-Фердинан Моние.

Върнах му писмото, а той го сгъна и го прибра в албума. Едва тогава осъзнах, че беше на силни лекарства. Разпознах замрежения поглед от времето ми в клиниката.

— Къде живее Симонета? — написа Моник.

— В Каркасон, разбира се. Мислех, че е очевидно. Според полицията Мари-Елиз е почакала пред апартамента й. Малко по-късно се настанила в хотел и това е последното, което ни е известно. Никой не знае какво се е случило с Мари-Елиз, след като е излязла от хотела, за да се поразходи, нито полицията, нито аз.

— Преследвачите й трябва да са я настигнали в Каркасон — обадих се аз.

— Та как биха могли да знаят накъде е тръгнала и къде е била?

— Следели са я. Телефонът й е служел като GPS.

— Как е възможно?

— В писмото си описва поредица странни звуци.

— Е, и?

— Инсталирали са дистанционно проследяваща програма. GPS-тракер. Трябва да е усетила, че нещо не е наред. Защо иначе ще Ви изпраща телефона си?

— Божичко! Малкото ми момиченце. Затова ли е извадила батерията? Никак не е глупава Мари-Елиз.

— Убийците ще бъдат открити — написа Моник, — и изправени пред съда. Обещавам!

— Как бихте могли да ми обещаете нещо подобно? — попита той раздразнено. Обърна се към мен: — Защо бандитите не са посетили мен? Тук? Нали пак сглобих телефона! Включих го. Защо не са го последвали дотук?

— Защото са я хванали в Каркасон — допусках аз. — Едва ли им е дошло наум да търсят телефона й, след като веднъж са попаднали на следите й.

Той ме изгледа с кървясали очи.

— Кои са тези откачалки?

— С радост бих Ви казал кои са, но не знам нищо повече от Вас.

От: Примипила

Изпратено на: 08.06.2008 13:43

До: Легата

Копие до: Главата на ордена

Тема: Доклад: Рим Код: S/MIME PKCS7

„Доминус!

Благодарим за молитвите на съвета и енориашите. Вече пристигнахме в Рим. Според брат Рац, Белтьо е очакван тук в рамките на няколко дни. Информаторът му, професор Алдо Ломбарди, е под непрекъснато наблюдение. Белтьо ще бъде заловен, веднага щом го изолираме.“

Примипил: брат Хъръгуш

XVI. Смъртта в параклиса

1.

Каркасон

8 юни 2009

Ограничителните ленти на полицията засвистяха от внезапния порив на вятъра. Облак хвърляше сянка над параклиса в горичката. Вратата беше закована. До стената под прозореца без стъкла и рамка имаше дървен сандък. Мазилката бе опадала на големи люспи. Местата с оголени тухли приличаха на рани, които не искаха да зараснат. Между широките пътеки, които полицията бе отъпкала през растителността около руините на църквичката бяха избуяли полски цветя на весели снопчета.

— Тук са я открили — обясни Симонета льо Телие.

Седеше върху левия преден калник на бричката. Очите й преливаха от печал. Моник положи утешителна ръка на раменете й.

— Познавам Мари-Елиз от дванайсет години — каза Симонета, — а единствения път, когато наистина се нуждаеше от мен, аз не бях до нея.

Тя се наведе и загреба шепа пясък, който остави да изтече между пръстите си.

— Какво е това място? — попитах аз.

— Няма нищо интересно. Параклисът е построен от ордена „Света Дева Мария“ през XIX век. Няколко години преди войната съградили по-голяма църква на няколко километра на север. Енорията залостила прозорците и вратите с греди, докато решат какво да правят с параклиса. После избухнала войната. И така — тя изметна глава, — така си и останал, докато потънал в забрава.

— Намираш ли каквато и да било причина да открият Мари-Елиз точно тук?

Тя заграби още една шепа пръст и пясък и поклати глава, а вятърът пое праха, който се процеждаше през пръстите й.

— Ти си била в Барселона? — написа Моник.

— Получих работна стипендия. Заминах за десет дни заедно с колеги. Изучавахме архитектурата на Гауди. Не подозирах, че Мари-Елиз е идвала, преди да се прибера и да включа телефонния секретар. Никога не използвам телефона си в чужбина. Опитах да й се обадя. Реших, че се е върнала в Париж. Само че отговори баща й. Изпратила му телефона си. По пощата. Можеш ли да го проумееш? Да изпратиш телефона си на баща си по пощата?

— Подозирала е, че я преследват.

— Това какво общо има с телефона?

— Използвали са го, за да я проследят. По този начин са узнали, че е дошла в Каркасон. Вероятно са видели и че е набрала твоя номер.

— Не е ли изложила баща си на опасност, като му е изпратила телефона?

— Сигурно си е мислела, че е достатъчно да извади батерията. Освен това е допускала, при това с право, че преследвачите няма да се интересуват от телефона, щом веднъж се докопат до нея. А и бащата живее във висок блок в гъсто населена жилищна зона. Дори проследяването на мобилни телефони си има своите ограничения.

Моник написа:

— И въпреки това е било твърде късно! Знаели са, че е тук.

Симонета отпусна глава назад и вдигна поглед към короните на дърветата около параклиса.

— Трябва да са я държали някъде в района. Бог знае къде. И защо. Не е била… малтретирана. Поне не в този смисъл. Макар да са й причинили много други… ужасни неща.

— Кой я е открил?

— Двойка, която използвала параклиса за — тя се усмихна свенливо през сълзи — срещи.

Погледнах към църквичката и ограничителните ленти, опъвани от повеите на вятъра. Беше издигната в живописна просека в горичката.

— Преди пет хиляди години по тези места са живели хора — обясни Симонета, след като се посъвзе. — Звучи толкова отдавна, нали? Пет хиляди години… Но това е нищо. Преди петдесет хиляди години хората и неандерталците са живели рамо до рамо тук, в Южна Франция. После неандерталците измрели. Хората останали.

Очаквах продължение, което така и не последва. Симонета се взираше замислено в гората.

— Отначало не подозирали коя може да е. Нали не е от този край. После някой я разпознал от обява за издирване в Париж. Приятелят ми е полицай. Знаеше, че сме приятелки. Повикаха ме тук, на местопрестъплението, за идентифициране.

— Знам, че ти е било трудно, но дали би могла да опишеш видяното?

Тя въздъхна.

— Питам, защото наскоро преживях нещо подобно.

Симонета ми хвърли озадачен поглед.

— Добър приятел, колега — обясних аз. — Аз го намерих. — Пауза. — Гол.

Симонета не изпускаше погледа ми от очи. И двамата чувствахме, че споделяме обща, интимна съдба, че бяхме свързани от мъртвия ми приятел и нейната мъртва приятелка.

— Беше извратено. Тотално извратено. Тя лежеше на олтара. Гола. Със скръстени на гърдите ръце. Върху себе си имаше единствено цветен венец. В косата. Бяха я положили върху копринена постеля. Разчистили цялата бъркотия около олтара. Параклисът беше пълен с изгорели свещи. — Тя затвори очи. После ги отвори широко, сякаш искаше да прогони напиращите картини. — Извратено. Разбираш ли какво казвам? Извратено!

2.

Харесвам всичко старо. Миналото разказва откъде идваме. Може би и накъде сме се запътили.

Укрепеното градче Каркасон е късче Средновековие, вкопчило се в миналото. По средата му се издига крепост с кули и двойни стени. Някога, преди осемстотин години, този южнофренски регион е бил населяван от християнската секта катари. Католическата църква ги избила, с хиляди. Някои смятат, че кланетата се дължали на борба за власт над обширните имоти земя. Други търсят причината в религиозни противоречия. Католиците гледат на катарите като на езичници. Има и такива, които вярват, че катарите укриват Светия Граал.

Отегченият до смърт администратор в хотела, където бяхме отседнали с Моник, не изглеждаше да вярва в каквото и да било. Поне не в мистерии от миналото. Имаше дискретен слой спирала по миглите и свободни стаи в изобилие. След дългото пътуване с кола от Париж и срещата със Симонета при параклиса, с Моник се оттеглихме да вземем душ и да си починем. Всеки в своята стая. Уви.

3.

На свечеряване се срещнахме със Симонета и приятеля й полицай, Франсоа Сарду, в крепостта.

Вечерта беше топла, изпълнена с миниатюрни комари и миризми. От единия площад долитаха звуците на твърде разпален духов оркестър. Въздухът смърдеше на печено месо заради многобройните ресторанти.

На Франсоа Сарду не му беше удобно да разговаря с нас. Беше лоялен служител, който през цялото време следеше за колеги, за познати лица, някой, който би могъл да запита кои сме и защо говори с нас. По-силна от предаността към полицията беше единствено любовта му към Симонета. Тя го бе помолила да се срещне с нас и той нямаше сили да й откаже.

Седнахме непринудено на една пейка, прикрити от няколко дървета до вътрешната стена на крепостта, и той малко по малко взе да се отпуска. Разказа ни, че разследването не разкрило много нито за Мари-Елиз Моние, нито за убийците. „Не много“ не беше някакво скромно изказване. От разпити на свидетели и записи на камери знаели, че Мари-Елиз слязла от влака на гарата в Каркасон следобеда на 23 май. Не носела багаж. От гарата изпратила малък пакет. Тук можех да добавя към разследването една подробност: вероятно пакетът е съдържал мобилния й телефон. Купила си багета от сладкарница малко по-надолу от гарата. Изяла я по пътя към апартамента на Симонета. Според съседка, която иначе нямала навика да следи кой идва и си отива, тя позвънила и почакала на стъпалата. Друга съседка, обещала да се грижи за пощата, я известила, че Симонета била в чужбина. След това Мари-Елиз тръгнала да се шляе по улиците, преди да се регистрира в приличен хотел, Au Royal Hotel на булевард „Жан Жоре“. След няколко часа в стаята си, оставила ключа на рецепцията и излязла да си накупи някои необходими дреболии. Според показанията на администратора, взела със себе си туристическа карта на градчето.

Повече не я видели.

4.

Полицията приела обаждането за намирането на Мари-Елиз Моние рано сутринта на 3 юни. Двойка любовници открила трупа предишната вечер. По различни причини — шока от откритата мъртва жена, страха да бъдат въвлечени в криминален случай, ревнив съпруг — те се колебаели дали да докладват.

— Незабавно разбрахме, че не става дума за някакво обикновено пиянско убийство — обясни Франсоа Сарду. — Всичко говори, че сме изправени пред ритуална ликвидация. Лежеше гола върху коприна, на олтар в параклис. Убийците си направили труда да оплетат цветен венец за косата й. Запалили шестдесет и шест свещи. Най-лошото обаче установихме след аутопсията.

— Разкажи им! — помоли го тихо Симонета.

— От съображения за следствието и благото на обществеността се принудихме да скрием от медиите някои сведения. Мога да си навлека сериозни проблеми, ако това се разчуе.

— Няма да кажем нищо. Ние провеждаме собствено разследване, не сме журналисти.

— Аутопсията разкри някои особени детайли…

Започваше да ми просветва какви.

— Трупът лежеше със скръстени на гърдите ръце. И двете й длани бяха здраво стиснати. Когато съдебният лекар отвори дясната й ръка, той откри…

— Амулет!

Франсоа Сарду ме погледна смаян.

— Бронзов — продължих аз. — С пентаграм и трикветра.

— С кого си говорил?

— С никого не сме говорили. Мой приятел норвежец и колега в Украйна са били убити от същите хора. По същия начин. Бих ви препоръчал да се свържете с полицията в Осло и Киев.

— Вече се обадихме на Интерпол. — Той се поколеба. — Има и още нещо. Много по-лошо.

Този път го оставих да довърши сам:

— Трупът е бил обезкървен.

5.

Поканихме Симонета и Франсоа на вечеря с нас, но той се страхуваше да не ни видят заедно и учтиво отказа. Двамата с Моник се настанихме на свободна маса на тротоара в една странична уличка. Ресторантът беше турски. Обсъдихме по-нататъшните си планове надвесени над порции mercimek kӧfte[20] с черен хляб и местно вино. Разбрахме се да продължим към Рим през френската Ривиера и Генуа, разположена горе-долу по средата на пътя. Моник предложи да нощуваме там. От Генуа ни се очертаваше около пет часа шофиране по магистрали на юг към Рим, където ни очакваше професорът по теология Алдо Ломбарди.

След вечеря минахме през площада. Заседяхме се да послушаме духовия оркестър, преди да избягаме от шумотевицата. От хотелската си стая се обадих на Тран в Исландия. Все още работеха над текста. Сега обаче бяха по-объркани, отколкото в началото. Уверих се, че четиримата или петима учени, които му помагаха, бяха доверени лица и че всяка вечер заключваха ръкописа в солидното подземие. След това позвъних на главен инспектор Хенриксен в Осло. Изглежда все още изпитваше същото облекчение всеки път, когато чуеше гласа ми. Сякаш само чакаше известие, че са ми светили маслото. Бяха издирили колата под наем, използвана от убийците. Изгорелите й останки били намерени в каменоломна в Амеруд. Документите и кредитните карти, които използвали, за да наемат лексуса, били фалшиви. Както обикновено, не можах да заспя.

Лежах и мислех за татко. Много мисля за него, когато ме мъчи безсъние. Какъв ли щеше да стане, ако ревността не бе замъглила разсъдъка му, оставяйки ме без баща? Какво ли е минавало през ума му, докато е падал? Какво всъщност си мисли човек, когато умира? Чудех се дали щях да бъда друг човек, ако татко бе останал жив. Може би. Вероятно. Не че има особено значение. Не и за мен.

XVII. Сатаната

1.

Рим

10 юни 2009

— Сатаната е жив!

В кафявите очи на професор Алдо Ломбарди пламтеше светлинка, омагьосаното огънче, което блещука в погледа на обсебените, робите на лудостта и неуморните преподаватели в академиите.

Размърдах се на стола обезпокоено. Моник се покашля.

— Ако човек вярва в Бог — продължи той, — Сатаната е неизбежно следствие. Хармонията на битието зависи от баланса на равни противоположности. Началните градивни елементи на вселената са били материята и антиматерията. Светлината срещу мрака. Топлината срещу студа. От тази гледна точка Бог и Сатаната представляват два необходими антипода. Доброто срещу злото. Теологичният парадокс обаче е следният — Бог (че кой друг?) е създал Сатаната. — Той избухна в едва доловим смях. — Приятели, виждам, че ви плаша. Отпуснете се, приемете това спокойно, просто такава ми е работата!

Кабинетът му беше изпълнен със светлина и вдъхновение, сякаш през всичките тези години бе попивал дълбоките мисли на многобройните си притежатели, отказвайки да ги пусне. Върху шкаф с архиви бълбукаше кафемашина. Писалището бе отрупано с купчини ръкописи. Наклонени камари дисертации и учебници се подпираха на стените. Независимо в кой край на света се намираш, кабинетите на учените са досущ еднакви. Кафемашината нададе продължително съскане, сякаш предаваше богу дух. Алдо Ломбарди взе каната и наля кафе за мен и за себе си в бели пластмасови чашки. Моник не пожела да пие. Той върна каната на мястото й.

— Радвам се, че склонихте да дойдете. И двамата. Знам, че доста ти натяквах, Бьорн, но е важно. Ще го разбереш. Изключително важно. — Той се обърна към Моник. Погледът му омекна. — Моник… — Той хвана ръцете й подобно на всеотдаен свещеник, загрижен за свой енориаш, и повтори името й, едва доловимо, само за себе си. После пусна ръцете й и възкликна: — Е, кажи ми! Дирк! Как е той?

Тя кимна с изражение, което означаваше благодаря, добре — върховно преувеличение. Порази ме факта, че нито тя, нито Дирк искаха хората да знаят колко зле беше всъщност.

— Хубаво. Хубаво. — Докато се обръщаше към мен, забелязах, че на дясното си ухо носеше слухов апарат. Пак се замислих за моите си неща. Албинос с лошо зрение. Няма жена. Мъж с увреден слух. Интересна компанийка бяхме.

— Двамата с Дирк сме кореспондирали много в течение на годините — обясни той. — На моменти изследванията ни съвпадат.

Автоматично повиших глас:

— И той каза това.

— Невероятен човек е Дирк!

— Срещата ни ми донесе огромна радост и полза.

— Той сигурно е обяснил, че поех професурата на Джовани Нобиле.

— Да, спомена го.

— Случи се доста време след изчезването му. Дълги години професорското място стоеше празно. Сигурно са се надявали да се появи отнякъде.

Долу на улицата запали камион. В коридора навън жужаха гласове, сякаш разпалени пророци се готвеха да получат откровение. Отпих от кафето. Ето какъв вкус щяха да имат намазаните със смола дървени стени в Ювдал, ако ги бях облизал, помислих си аз.

— За съжаление така и не се запознах лично с Джовани Нобиле — продължи той. — Разликата във възрастта ни беше твърде голяма. Бях студент, когато Нобиле работеше тук. Посещавах някои от лекциите му и мислех да го попитам дали е съгласен да бъде мой научен ръководител — исках да пиша дисертация за влиянието на Malleus Maleficarum (образцово произведение за вещици) върху тогавашните представи за женската сексуалност в периода 1500–1850 г. Джовани Нобиле изчезна, а аз останах с един опърничав ръководител, страдащ от лош дъх и нездрав интерес към дундести първокурснички. Дори бях разпитван от полицията след изчезването на Нобиле. Натъкнали се на някакво мое писмо в кабинета му. Разбира се, не можех да им помогна.

Сръбнах неохотно от кафето.

— Ще сбъркам, ако кажа, че Нобиле липсваше на някого. Беше затворен човек, доста саможив. А и след всички ужасни събития… няма какво да се залъгваме, много хора спряха да му говорят. Онези, които го познаваха лично, го харесваха и уважаваха. Мисля си обаче, че много от студентите и колегите, съвсем несъзнателно, се страхуваха от него. Да, страхуваха се! Навярно ги плашеха онези негови демони, обкръжаваше се с тях в доста опасен смисъл. Полето на научната му дейност бе оспорвано. Чисто и просто плашещо. Особено сред вярващите католици тук в Италия, в Рим, в собствения университет на Ватикана.

На вратата се почука. Някакъв мъж с твърде големи очила мушна глава в стаята. Извини се, щом видя, че професорът си има посетители. Алдо Ломбарди го повика да се върне:

— Виторио! Влез, влез! Помниш ли, че си говорихме за Бьорн Белтьо от Норвегия? Археологът? Това е той. Бьорн, това е Виторио Тасо, семиотик, мой добър колега.

Възползвах се от случая да оставя чашката с кафе и да забравя за съществуването й. Стиснахме си ръце и разменихме няколко учтиви фрази. Той беше чел моя критична статия в „Археология“ за тълкуванията на семиотиците относно употребата на знаци и символи у викингите. Когато си тръгна, аз се опитах отново да подхвана нишката:

— Какво се случи с Джовани Нобиле?

— Да, какво? — повтори Алдо Ломбарди. — Обикновено твърдя, че е бил обсебен. Натъкна се на онзи прастар езически ръкопис — „Пророчествата на ангела на смъртта“ или „Евангелието на Луцифер“, както го наричат — и това го подлуди. — Погледът му тършуваше из спомените. — Но какво се случи? Какво всъщност се случи? И до ден-днешен не съм убеден, че някой знае със сигурност. Постоянно си задаваме въпроси, с чиито отговори не разполага никой. Знаем само, че умряха много хора. Джовани и дъщеря му изчезнаха.

Алдо Ломбарди поклати глава.

— Умрели са? И двамата? — заключих полувъпросително.

— Навярно са намерили смъртта си оковани във вериги на дъното на Тиренско море или пък вградени в бетонните подпори на някой от многобройните мостове по магистралите, които построиха в района по него време. Просто трагедия. И най-странното… — той се поколеба, търсеше думи, — … най-странното е, че много от случващото се сега е като отблясък от събитията отпреди четиридесет години. Сякаш историята се повтаря. Същият ръкопис, изникнал от нищото. Същата секта… Убийствата…

— Секта? Искаш да кажеш, че знаеш кой стои зад убийствата?

— Не кой. Поназнайвам нещо за замесената в това секта. Само че ние избързваме. Ще се върна на всичко това по-късно.

— Чакай! Да не искаш да кажеш, че сектата, замесена в убийствата на Джовани Нобиле и дъщеря му през 1970-а е същата, която преследва ръкописа днес?

— Всичко друго звучи невероятно.

— След четиридесет години?

— Бьорн, ръкописът е на повече от четири хиляди години. Четиридесет са нищо.

— Какво се е случило с него през 1970-а?

— Изчезна заедно с Джовани Нобиле.

— Но няма начин това да е същият ръкопис, свършил в хватката на мумията в Киев!

— Друга версия? Препис? Друга част? Ще разберем това, едва когато видим на какво си се натъкнал. Носиш ли ръкописа?

— Разбира се, че не.

— Копие?

— Не, съжалявам.

Той ме изгледа очаквателно, с полуусмивка, сякаш не можеше да повярва, че казвам истината.

— Бьорн Белтьо, вярваш ли в Бог?

— Не.

— А ти, Моник?

Тя кимна и написа:

— Не вярвам. Знам. — Подчерта думата знам. — Бог и ангелите му съществуват. Сатаната и демоните му — също. Така стоят нещата.

— Елате, приятели — покани ни Алдо Ломбарди. Той стана и натъпка купчина книжа в някаква изхабена кожена чанта. — Така! — Сложи си сиво палто и елегантна мека шапка „Борсалино“, които висяха между ъгъла и етажерка с книги. — Този кабинет е твърде тесен и спарен.

2.

— Повечето хора имат изопачена представа за Сатаната, независимо дали са християни, или не — обясни Алдо Ломбарди и остави шапката в скута си.

Седяхме на пейка в по-спокоен район на Ватикана с изглед към купола на „Свети Петър“. Алдо Ломбарди седеше най-вляво с кожената чанта в скута си, Моник в средата, а аз — вдясно. Дърветата гъмжаха от чуруликащи птички. Широколистните корони хвърляха прохладни сенки по земята. Туристите се разхождаха мудно по пешеходните зони — някои с омаяни погледи, други в съзерцание, сякаш най-сетне бяха достигнали крайната цел на поклонническото пътешествие на вътрешното си съмнение.

— Функцията на Сатаната в Библията не е нито да ни наказва, нито да ни сплашва — продължи той. — Всичко това се е появило по-късно, през Средновековието, когато църквата го превръща от паднал ангел с разрошени крила и избледнял ореол в чудовищно животно с рога и опашка. През цялото време Сатаната е бил оръдие на Бог. Преди църковните глави и свещениците да го превърнат в принц на злото, той е имал ясно определена функция, дадена му от Бога: да изпитва и предизвиква човека, да поставя вярата ни на изпитание. Само онези, понесли силата на Исус Христос в сърцата си, успяват да устоят на съблазнителните обещания на падналия ангел.

— А ние, останалите смъртни, правим каквото можем — вметнах аз с тон, който се надявах да извести на Алдо Ломбарди, че беше опасно близо да ни изнесе проповед. Пропиляно време. Моник вече бе спасена, а за мен нямаше никаква надежда.

— Сатаната е част от Бог в еднаква степен с всичко останало от творението му. Огледайте се! На практика в момента не се намираме нито в Италия, нито в Рим. Ние сме във Ватикана. И точно както тази държава е независима, но интегрирана част от голямото общество извън стените й, Сатаната е немислим без Бог. Когато стените на кабинета помрачат мислите ми и направят работата ми невъзможна, аз обичам да се разхождам тук. Тук, сред Божието присъствие, мислите ми дишат кислород. Сатаната… — каза той бавно и вглъбено. — Сатаната, в моите очи, е една от най-завладяващите фигури на теологията.

— Някогашен ангел — написа Моник.

— Не просто ангел, а архангел… прокуден от небето! Йов говори, че е един от синовете Божии, Негов придворен.

— Принц на ада — написа Моник.

— С времето, да, с времето. Сатаната не е присъствал като окончателен образ по никое време нито в Библията, нито в историята на религиите. Напротив. Постепенно се е утвърждавал като властелин на ада.

— В течение на няколко века — вметнах аз.

— Просто трябва да се чете Библията. Сатаната не присъства в Петокнижието. Концепцията Сатана не съществува.

— Змията и Сатаната не са ли един и същ образ?

— По-късно тълкувание.

— Откъде тогава е изникнала концепцията за дявола?

— Някои ще ти отговорят, че Сатаната е теологическа необходимост като противовес на милостивия Бог. Други откриват произхода му във всевъзможни религии и митове. Юдеите в изгнание се запознали с учението на иранския пророк Заратустра, зороастризма, включващ дявол, корена на злото, на име Ариман. Това олицетворение на дявола се е смесило с вавилонски крале и идоли, стари митове за духове, и така се е оформил нашият Сатана. За първи път той се споменава като представител на злото в първата книга от Летописи, където Сатаната подстрекава Давид да извърши преброяване на населението. Известният пасаж от Исая за царя на вавилонците още според тълкуванията в първите столетия след Христа споменава Дявола. — Той ми подаде лист от папката си:

„Преизподнята отдолу се раздвижи поради тебе, за да те посрещне, когато дойдеш; Поради тебе събуди мъртвите, всичките земни първенци, дигна от престолите им всичките царе на народите. Те всички проговаряйки ще ти рекат. И ти ли отслабна като нас? Стана ли равен нам? Великолепието ти и шумът на твоите псалтири се снишиха до преизподнята; червеят се протяга под теб, и червеи те покриват. Как си паднал от небето, ти, Деннице, сине на Зората! Как си отсечен до земята, ти, който поваляше народите!“[21]

— Това е само един от многобройните примери как е възникнала представата за Сатаната и ада чрез различни пасажи от Библията и различни тълкувания. Ето още един:

„И стана война на небесата: излязоха Михаил и неговите ангели да воюват против змея; и змеят воюва заедно със своите ангели; обаче те не надвиха, нито се намери вече място за тях на небето. И свален биде големият змей, оная старовременна змия, която се нарича дявол и сатана, който мами цялата вселена; свален биде на земята, свалени бидоха и ангелите му заедно с него.“[22]

Моник издаде напред тефтерчето си:

— Сатаната главно християнски образ ли е?

— В никакъв случай. Демоните и злите духове занимавали еврейските писари през вековете между Стария и Новия завет и безспорно са оформили представата за Сатаната в християнската Библия. Стари митове и примитивни представи за зли духове са се претопили с по-сложните възгледи на времето за един конкретен образ на дявола. Но си права, че тъкмо в християнството Сатаната намира своето място. Обърнете внимание колко по-засилен е дяволският образ на Сатаната в християнския Нов завет. В Откровението на Йоан срещаме един Сатана от апокалиптичен калибър. С времето той става по-зъл и ужасяващ. Всичко това кулминира в столетията след написването и канонизирането на Библията. През Средновековието Сатаната се слива с ролята на ужасяващата представа за принца на злото, властващ над пасмина демони на Земята и в ада.

— „Евангелието на Луцифер“ е много по-старо от всичко това — посочих аз.

— И тъкмо по тази причина добива още по-голямо значение за разбирането за Сатаната. По всяка вероятност ръкописът е допринесъл за оформянето на ранните митове за него.

— Има ли вярващи, които смятат, че подобно отклонение в теологията би могло да оправдае убийство? Все пак говорим за ръкопис. Текст! Просто думи! Думи!

— Думите са могъщи.

— Толкова, че екстремистите са готови да избиват невинни? Не го проумявам, наистина.

— Печална черта на много религии е това да подвеждат хората да вярват, че са способни да действат вместо своя бог. Християнските кръстоносци. Мюсюлманските джихадисти. Еврейските ционисти. Историята е пълна с примери за хора, претендиращи да действат от името на своя бог, поемайки акта на сътворението в собствените си ръце.

— Но… нима казваш, че „Евангелието на Луцифер“ е директно свързано със Сатаната? Макар текстът да е писан няколко хилядолетия преди той да проникне в съзнанието на пророци, свещеници и вярващи?

По лицето на Алдо Ломбарди се разнесоха миролюбиви бръчки. И веждите, и косъмчетата в носа му имаха нужда от подкастряне. Изглеждаше като застаряващ учител от полузабравеното селско училище от детството ти.

— Бьорн. Ти дори не вярваш в Бог. Не си религиозен. За теб съществува само вероятното, осезаемото. Не си отворен за мистериите на съществуванието. Размишлението… Как бих могъл да те убедя не само в съществуването на един бог и един дявол, и вечната битка помежду им, а и в нещо толкова потресаващо, че би разклатило целия ти светоглед? Дали ще успея да придвижа неверието ти и на милиметър по посока на Бог и съществото Му?

— Нищо не пречи да опиташ.

Моник се изкашля безшумно с ръка на устата.

— Не би искал да знаеш това, което имам да кажа, Бьорн. Ако огромният ми страх носи нещо вярно в себе си, тези три убийства са просто едно незначително начало. — Той вдигна очи към купола на „Свети Петър“. — Целият порядък на нашия свят ще се промени. Разбираш ли какво имам предвид?

— Искаш да кажеш, че „Евангелието на Луцифер“ е Апокалипсис?

— Имаме причини да смятаме, че „Евангелието на Луцифер“, както и свещената Библия, крие предсказание, пророчество, което…

Той рязко притисна ръка към дясното си ухо, сякаш изведнъж го бе заболяло. В слуховия му апарат долових жужене на гласове.

— Къде? — извика той. Още жужене. — Код червено! — изкрещя във въздуха. — Трима са забелязани при Виале Чентро дел Боско!

— За какво говориш?

— Елате! Бързо!

Той задърпа мен и Моник към пешеходната зона. Малко зад нас чухме кола, която ускори и рязко наби спирачки. Извърнах се, но няколко дървета ми пречеха да виждам. Чух силни викове, няколко туристи се разпищяха, треснаха се врати на кола.

— Елате! Елате! — мелеше Алдо Ломбарди и ни влачеше напред през парка.

Рим, май 1970

Най-ужасно беше безсилието. Да не можеш да направиш нищо.

Джовани бе запалил лулата си, макар да седеше в гостната заедно с Лучана. Тя дори не забелязваше. Лучана искаше да се обади в полицията, но нали не бе чула колко сериозен и заплашителен беше гласът на мъжа. Ако не направите каквото Ви кажем, професор Нобиле, със съпругата Ви Лучана никога повече няма да видите Силвана. Гласът не оставяше място за съмнение, че предупреждението трябваше да се разбира буквално. И все пак изглеждаше противоестествено да не се обадят в полицията. Беше съгласен с нея. Въпреки всичко полицията имаше известен опит с тези неща. Но човек никога не знае. Ако поверят случая на някой неопитен или пък прекалено амбициозен главен инспектор, Силвана можеше да свърши като жертва на некомпетентността и честолюбието му.

— Смятам, че трябва да се обадим — заяви Лучана.

— Не чу ли какво казах?

— Все едно.

— Не си струва риска.

— Какво да правим тогава?

— Да чакаме.

— Да чакаме?

— Да чакаме!

— Какво?

— Да се обадят.

— Да чакаме… А какво ще стане като се обадят, Джовани?

— Ще изслушаме каквото имат да кажат.

— И какво пък може да искат от нас?

Той се опита да потисне усещането, че Лучана го упрекваше. За какво? Не ставай глупав, Джовани. Задето беше нескопосан. Непредприемчив. Слаб. „Какво би направил татко? — чудеше се той. — Какво би направил Енрико?“

— Не знаем какво искат.

— Не вярваш да искат пари ли?

— Пари?

— Че какво друго?

— Защо от всички хора на земята да отвличат нея, ако искат пари?

— Може да ни мислят за богати.

— Знаят имената ни. Знаят телефонния ни номер. Значи знаят и къде живеем. Знаят в какво училище ходи Силвана. Сто на сто знаят и какво работим. Отлично знаят, че не сме богати.

— Тогава защо…

— Не знам!

Тя се сепна.

— Извинявай. Не исках… Извинявай. Не знам. Не знам нищо повече от теб. Нищо не разбирам.

— Боже мой! Джовани! Може ли да е някой от клиентите ми?

— Какво искаш да кажеш?

— Някой недоволен от продажба на жилище.

— И ще тръгне да отвлича Силвана?

— Мислиш ли, Джовани? Че някой недоволен клиент иска да си отмъсти?

— Разбира се, че не.

— Случва се някой да продаде или закупи апартамент и да остане доста недоволен.

— Няма значение. Това не е причина да отвлечеш дъщерята на брокера.

Бела дойде при него и положи глава в скута му. Той я почеса зад ухото. Лучана си наля чаша вода. Телефонът звънна. И двамата подскочиха. Спогледаха се.

— Джовани…

— Да?

— Няма ли да вдигнеш?

Той взе слушалката.

— Да? Нобиле.

— Джовани, Умберто е. Притеснявам ли те?

— Умберто?

— Да, Умберто!

— Да?

— Умберто Джали! Не разпозна ли гласа ми?

— Извинявай, Умберто, разбира се. Бях се отнесъл, дремех на дивана, очаквам друго обаждане.

— Съжалявам, че те събудих. Исках само да бъдеш в течение, ако нямаш нищо против?

— Разбира се. В течение?

— Разопаковах ръкописа и направих начален анализ. Исках само да ти кажа, че е в отлично състояние!

— Хубаво.

— Запечатването и съхранението няма как да са били по-добри. Материалът изглежда като нов. Не мисля обаче, че е фалшификат.

— Радвам се да чуя това, Умберто.

— Станало ли е нещо?

— Не, не. Просто съм леко замаян. Сънен.

— Да не си сръбнал?

— Сръбнал?

— Да. Да се почерпиш? Заслужил си го!

— Съвсем не. Не.

— Не звучиш на себе си.

— Казах ти, спях.

— Говори ли с dottore Роси?

Докторът по теология Салваторе Роси беше декан на факултета.

— Не? Защо?

— Той дойде точно след като ти си тръгна.

— Заради ръкописа?

— Искаше да поговорите за нещо.

— Ами?

— Каза, че ще ти се обади.

— За какво?

— За ръкописа, разбира се. Не е ли звънял?

— Не.

— Толкова напираше да говори с теб. На мига.

— Сигурно ще се обади скоро.

— Ще наминеш ли утре?

— Утре?

— Да.

— Не знам дали… утре… ще имам възможност… може да се наложи да пътувам…

— Да, да. Това има ли нещо общо с ръкописа?

— Не, не. Или пък, да.

— Добре. Няма да те безпокоя, Джовани, сигурно си много зает.

— Благодаря, че се обади.

— Мини през мен веднага щом се върнеш.

— Разбира се, Умберто, непременно.

— Ще се чуем, професоре.

Когато затвори, Лучана се взираше в него с ококорени очи.

— Знаеше ли той нещо?

— Умберто? — Той опита да си представи как ли разговорът им е звучал на Лучана. — Той се обади за ръкописа.

— Ръкопис?

— Онзи, който донесох от Египет.

— Боже мой, Джовани, какво правим? Какво ще правим?

Той разпали лулата.

— Чакаме. Това правим.

— Какво чакаме?

— Нали ти казах, да се обадят.

— Няма нужда да ми говориш с този тон.

— Извинявай. Трябва да се опиташ да разбереш.

— Да разбера? Какво има да разбирам?

— Нямат никаква полза от Силвана, ако не получат откуп. Ще се обадят.

— Божичко, Джовани, ами ако… — Не можа да довърши.

— Какво искаш да кажеш?

— Та тя е само на десет. Десет!

— Не мисля, че става дума за нещо… такова.

— Сигурен ли си?

— Искат пари.

— Да. Пари.

— Принудени са да се обадят. Казаха, че ще се свържат с нас.

— Кога?

— Откъде да знам — извинявай, но не знам нищо повече от това, което ти казвам. Казаха, че ще се обадят.

— Но колко дълго трябва да чакаме?

— Не знам.

— Трябва да разбират, че ние седим тук и… чакаме!

— Сигурно скоро ще се обадят.

Той стана и отиде до прозореца. Уличното движение се буташе и стрелкаше напред в какофония от шум. Нормалността на ежедневието му изглеждаше чужда. Обидна. Двойка влюбени вървяха ръка за ръка и се смееха на нещо. Как могат? Покрай редиците коли лъкатушеше мотопед. Минувачите бързаха по тротоарите, през улиците. Колите спираха и надуваха клаксони. Всичко си беше както преди. Силвана обаче я нямаше. Контрастът между всекидневието и сполетялата ги драма го правеше раздразнителен, не му даваше мира, плашеше го. Бела отиде до него и задращи крака му с лапа. През прозореца той проследи полицейски мотоциклет, който си пробиваше път през трафика. На стълбището навън се тресна врата. Дори не знаят, че Силвана я няма. Остави лулата си на перваза.

— Искаш ли нещо за пиене? — попита той.

— За пиене?

— Чаша вино?

— Не, благодаря.

— Питие?

— Не съм жадна.

— Нещо за нервите, може би.

— Не мисля.

— Не, май идеята е глупава.

Тя го погледна.

— Възможно ли е да има нещо общо с ръкописа?

Тази очевидна мисъл не бе минавала през ума му.

— Джовани?

— Имаш предвид „Евангелието на Луцифер“?

— Да. Не чу ли какво те питам?

— Опитвам се да мисля.

— Какво е мнението ти?

— То не струва чак толкова много. В действителност може да се продаде за доста пари, ако Луиджи намери правилните купувачи, но… Не. Твърде абсурдно е. Никога не съм чувал някой да отвлича деца, за да си подсигури откуп под формата на антики и културни съкровища.

— Но възможно ли е?

— Разбира се, че е възможно. Просто е напълно… абсурдно.

— Защо?

— Невъзможно е да предложиш подобна ценност на пазара.

— Къде е той?

— В университета.

— В кабинета ти?

— При Умберто. Затова се обади.

— Трябва да им го дадеш.

— Ръкописа?

— Ако това е, което искат. Чуваш ли?

— Естествено! Да не мислиш, че ще застраша живота на Силвана заради някакъв си древен ръкопис?

Намекът го обиждаше.

— Извинявай, Джовани. Разбира се. Знам го. Нямах това предвид. Прости ми.

Той отиде до нея и я прегърна.

— Толкова ме е страх — прошепна тя.

— Мен също.

* * *

Той отиде в кухнята и си наля чаша вода. Една хлебарка се стрелна под дивана. Изяде няколко сухи стафиди, изплакна чашата на чешмата и я върна в кухненския шкаф. Бела се прозя, сякаш се канеше да погълне баскетболна топка. От кухнята се промъкна в кабинета си. Имаше нужда да проясни ума си. Най-отгоре на камарата върху бюрото му, като магическа формула на злото, лежеше един от старите му списъци с демони. Смяташе да го допълни и съпостави с каталога на демоните, разделени по религии. В този списък, базиран на Clavicula Salomonis, той бе подредил в йерархичен ред седемдесет демона. Без на практика да мисли, Джовани прокара поглед по изреченията, които допреди няколко дни му изглеждаха важни, а сега му се струваха напълно безсмислени и академично абсурдни:

Списък на демоните

Основан на Clavicula Salomonis

С препратки и към Clavis Salomonis и Pseudomonarchia Daemonum

От: Джовани Нобиле

Рим, юни 1969 г.

„В каталога на демони Clavicula Salomonis[23], датиращ от XVII век — явно отново базиран на още по-стария труд Clavis Salomonis[24] — демоните са разпределени в йерархия на крале, принцове, херцози, графове, маркизи, президенти и един рицар (Фуркас).

Трудът Pseudomonarchia Daemonum (Йерархия на демоните) е издаден преди Clavicula Salomonis и за първи път е отпечатан като притурка към произведението на холандския окултист и демонолог Йохан Вайер De praestigiis daemonum[25] (1577).

И двете книги съдържат авторитетни списъци на познатите демони — 68 в Pseudomonarchia Daemonum и 70 в Clavicula Salomonis[26], а книгите разказват още кога и как могат да бъдат призовани те. Тези гримоари (черни книги) са повлияни от мюсюлманския мистицизъм и еврейския кабализъм[27]. Демоните се разпределят по следния начин (ранга им в йерархията е посочен в скоби):

КРАЛЕ: Баел (1), Паймон (9), Белет (13), Пурсон (20), Асмодей (32), Вине (45), Балам (51), Белиал (68), Заган (61)

ПРИНЦОВЕ: Васаго (3), Ситри (12), Гаап (33), Столас (36), Оробас (55), Сеере (70)

ХЕРЦОЗИ: Агарес (2), Валефар (6), Барбатос (8), Гусион (11), Елигос (15), Зепар (16), Батин (18), Салос (19), Айм (23), Буне (26), Берит (28), Астарот (2), Фокалор (41), Вепар (42), Увал (47), Кроцел (49), Алоцес (52), Мурмур (54), Гремори (56), Вапула (60), Флаурос (64), Амдусиас (67), Данталион (71)

ГРАФОВЕ: Ботис (17), Моракс (21), Ипос (22), Глася-Лаболас (25), Фурфур (34), Халфас (38), Раум (40), Бифронс (46), Андромалий (72)

МАРКИЗИ: Самигина (4), Амон (7), Лерай (14), Наберий (24), Ронове (27), Форней (30), Мархосий (35), Фенекс (37), Сабнок (43), Шакс (44), Ориас (59), Андрас (63), Андреалф (65), Цимей (66), Декарабий (69)

ПРЕЗИДЕНТИ: Марбас (5), Буер (10), Форас (31), Малфас (39), Хаагенти (48), Кайм (53), Осе (57), Ами (58), Волак (62)

РИЦАР: Фуркас (50)[28]“

В пристъп на гняв той намачка листите и ги запрати към стената. Изправи се толкова рязко, че му се зави свят. Щом се съвзе, се върна при Лучана в гостната. Седна. В продължение на няколко минути следи движението на секундарника по циферблата на стария стенен часовник. Лучана дишаше тежко. Уличният шум се просмукваше през прозореца. Така минаваше времето. Той се опита да си представи Силвана. Дали плачеше? Дали я бяха вързали? Дали вече не я бяха убили и захвърлили в някоя прашна канавка край изоставен селски път? Дали не лежеше бледа и мъртва сред изпочупени бирени бутилки и празни кофи от боя? Лучана отиде до тоалетната. Той проследи с поглед муха, която жужеше напред-назад по тавана. Нещо в механизма на стенния часовник издрънча и щракна. Лучана пусна водата и се върна. Той запали лулата, но съвсем забрави за нея и я задържа в ръка, докато изстина.

— Как мина в Л’Акуила? — попита той.

Тя го погледна с недоумение.

— В понеделник. Нали имаше работа в Л’Акуила?

— Има ли значение?

— Просто се мъча да убия времето.

— Всичко беше наред.

— Хубаво. Приятно ми е да го чуя. С Енрико ли пътува?

Тя пак го изгледа. Нещо в очите й…

— Да. Нали ти казах, че ще ме закара.

— Приятен тип.

— Да.

— Хубавец.

— Да.

— Харесваш ли го?

— Той ми е шеф.

— Но харесваш ли го?

— Естествено, че го харесвам.

— Разбирам.

— Какво разбираш, Джовани?

— Нищо. Такъв е изразът.

Пауза.

— Не може ли да говорим за Силвана? — попита тя.

— Разбира се.

Спогледаха се и замълчаха.

* * *

Не го биваше в молитвите. На младини се молеше всяка вечер. Не знаеше нито кога, нито защо беше спрял. Може би защото му се струваше толкова безсмислено. Как би могъл Бог — самият Бог! — да изслуша всичките тези молитви? И защо да го е грижа? Не беше ли дал на човека свободна воля? Защо му е на Бог да се намесва в мизерията на съществуванието, само защото някой от жалките му, нищожни хорица сключва ръце и заревава за помощ?

„Молитвата — мислеше си Джовани, — е спасителният зов на отчаяния.“

„Ето сега — разсъждаваше той, — сега се нуждая от Бог.“

Погледна към Лучана. За част от секундата се зачуди дали да не я покани да се помолят заедно. Заради Силвана. Идеята му обаче замря на мига. Лучана не беше особено религиозна. Когато се събраха, тя ходеше на църква всяка неделя. С годините обаче загуби вярата си. Поне пламъчето й. Ако я бе призовал на молитва, дори сега, тя би се взряла в него с празен поглед. Чувстваше се сигурен в това. Тя му изглеждаше толкова силна, както си седеше там. Въпреки че беше плакала. Сякаш бе събрала цялата сила, липсваща на него самия. „Не мога да й позволя да ме вижда как се моля“ — помисли си той. Би сметнала молитвата за признак на слабост. Нищожност. Той нямаше навика да се моли, въпреки всичко. Едва сега се обърна за помощ към Бог. В отчаянието си. Не беше ли патетично? Не. Не искаше да замесва Лучана. Стигаха му неговите угризения на съвестта. Не искаше тя да го вижда, не и по време на молитва. Отиде в тоалетната и затвори вратата. Облегна гръб на стената и се погледна в овалното огледало на банята. Лицето му беше сивкаво бледо. Неочаквано си припомни думите на една молитва, на която го бе научила майка му като малко дете. Мили Боже, отче в небесен замък, благодаря ти за днешния ден, беше ми толкова хубаво… Не можа да се сдържи и изпъшка. Пусна чешмата, за да не чуе Лучана, че плачеше. … сега не ми се сърди, ако съм те наскърбил… Той се дотътри до тоалетната чиния, падна на колене, пусна капака и опря лакти на седалката. Сключи ръце. Милостиви Боже, отче в небесния ти замък… милостиви, милостиви Боже… знам, че нямам право да те моля за помощ… не съм достоен за милостта ти… но послушай ме, милостиви Боже, заради Силвана, милостиви, милостиви Боже, не заради мен, а заради нея… тя е просто едно дете, невинно дете… не наказвай нея за моята суета и надменност… не допускай Силвана да страда заради моите грешки… милостиви Боже, прояви милост към малката Силвана…

— Джовани?

Лучана стоеше на вратата.

Той в миг раздели сключените си пръсти, сякаш го бе заловила в нещо крайно неприлично, но остана на колене.

— Джовани?

Тя го погледна уплашено.

— Аз… само…

— Какви ги вършиш?

Гласът й беше неузнаваем.

— Стана ми… малко задушно.

Някъде в блока пуснаха водата. Тръбите засвистяха.

— Трябва… да повърна.

— Молиш ли се?

Водата се изливаше в канализационната тръба.

— Аз… Лучана, аз…

Не можа да продължи.

— Молиш ли се, Джовани?

— Да.

— На Бог?

Той я погледна. На Бог? Що за въпрос. Че на кого друг? О, небеса, какъв глупав въпрос! На кого, по дяволите, мислиш, се моля, Лучана? Да не мислиш, че призовавам всичките онези дяволи, за да помогнат на Силвана, наистина ли това си мислиш, мислиш ли, че призовавам целите легиони от демони и духове? Не каза нищо.

— На Бог ли се молиш?

Пауза.

— Да.

Тя се разплака. Той се изправи на крака и я прегърна.

— Не знам какво да кажа, Лучана, не знам какво да направя.

— Никога няма да си получим Силвана, нали?

— Разбира се, че ще си я получим!

— Затова се молиш на Бог. Знаеш, че никога няма да си я приберем!

Той не знаеше какво да й отговори.

* * *

Когато Джовани се затътри до кухнята, за да си направи чаша кафе, Лучана вече седеше на масата с огромна керамична чаша чай, от който не отпиваше. Не срещна погледа му, не каза нищо. Една муха се блъскаше по стъклото на прозореца. Тя стана и отиде в гостната с чашата си. Когато кафето се свари, той си наля и седна на досегашното място на Лучана. Столът все още беше топъл. Потопи в кафето бучка захар и засмука парченцата между устните си. Правилно ли постъпваха, като не се обаждаха на полицията? Стори му се, че ще се отърве от бремето, ако остави всичко това на професионалисти, свикнали да се оправят с похитители. Те знаеха какво трябва и не трябва да се казва. Кои думи в никакъв случай не бива да се споменават при преговори със заложници. Разбираха дали заплахите бяха само за сплашване или пък бяха сериозни до смърт. Той обаче не можеше да поеме риска, че похитителите просто блъфираха. Не и с живота на Силвана като залог. Да бяха само поискали пари! Щеше да бъде по-спокоен. Със сумите във всеки случай е лесно. Можеш да ги докоснеш. Обикновените бандити избират варианта с най-малко съпротива. Похитителите на Силвана обаче не действаха като обикновени бандити. Не бяха поискали пари. Нищо не бяха поискали. Защо? Какво преследваха? Възможно ли бе да искат ръкописа? Възможно ли бе някакъв стар ръкопис да е толкова ценен? Едва ли. Може би не ставаше въпрос за самия свитък, а за съдържанието? Като карта за съкровище. Или пък нещо религиозно. Тялото и кръста Христови? Светия Граал? Не, ръкописът беше твърде стар. Кивотът? Не ставай глупав, Джовани! Дори и да описваше къде се намира съкровищницата на вавилонския цар, нямаше основателна причина да се вярва, че текстът би повел иманярите до правилното място след няколко хилядолетия. Честно. Няколко хилядолетия! Не проумяваше какво може да искат похитителите. Това ги правеше още по-опасни в очите на Джовани, по-непредсказуеми. Нямаше да отвлекат Силвана, ако беше въпрос на пари. Ако обаче искаха „Евангелието на Луцифер“ — на практика някакъв нечетим древен ръкопис — какво, по дяволите, щяха да правят с него? Дори и на черната борса за колекционери стойността му нямаше да бъде толкова висока, че някой да се наеме да отвлича невинно десетгодишно момиченце, за да си го издейства със заплахи. Джовани не можеше да повярва, че съществуваше каквато и да било връзка. Въпреки всичко. Беше направил кафето си толкова силно, че усети как вече си докарваше киселини в стомаха. Оригна се в ръката си. Наближаваше седем часът. Изля остатъците от кафето в мивката и изплакна чашата с хладка вода. После отиде до кухненския прозорец и го отвори. Мухата изчезна навън. „Вече е лято“ — помисли си той. Ако се наведеше наляво чак до рамката, подавайки глава през прозореца, щеше да зърне църквата „Свети Петър“. Преди да купят апартамента, брокерът бе отдал огромно значение точно на тази подробност. Той обаче никога не беше пробвал. Все едно му беше. „Понякога — мислеше си той, — е по-добре да живееш с вярата, вместо да се сблъскаш с голата истина.“

XVIII. Преследвачите

1.

Рим

10 юни 2009

На входа на Пиаца ди Санта Марта ни чакаше кола — джип със затъмнени стъкла. Алдо Ломбарди ни натика на задната седалка, а сам той седна до шофьора.

— Бързо, бързо! — викаше професорът.

Шофьорът форсира двигателя доста бясно, излезе на улицата на заден ход, спря рязко, включи на първа и ускори надолу по Виа Аурелия. Помъчих се да попитам Алдо Ломбарди какво става, но той притискаше с ръка слуховия си апарат, направи ми знак да мълча и каза само „по-късно, по-късно“. Минахме на няколко червени светофара през Трастевере, после прекосихме Тибър успоредно с железопътната линия и профучахме през мрежа от тесни улички.

— Преследват ли ни? — извиках.

Не получих отговор нито от Алдо, нито от шофьора. Ръцете ми се тресяха толкова силно, че се принудих да се хвана за облегалката пред мен. Моник гледаше упорито през прозореца, пребледняла; бе избягала в себе си, заключила вратата, затискайки я със скрин. Не смеех да погледна скоростомера. Прелетяхме с тътен през Пиацале Остиензе, продължихме към Виале Авентино, минахме покрай Циркус Максимус и излязохме от задната страна на Колизея. Шофьорът понамали скоростта едва на Виа дел Фори Империале.

Накрая си поех дълбока глътка въздух и попитах:

— Професор Ломбарди, какво става?

Той се извърна и ме погледна право в очите:

— Това са те.

— Как биха могли да знаят, че съм тук?

— Знаят.

— Откъде?

— По-късно, Бьорн, по-късно.

На Пиаца Венеция ни пресрещнаха два полицейски мотоциклета. Реших, че са изпратени, за да сложат край на самоубийственото ни пътешествие през градското движение, но се оказа, че занапред ще ни ескортират.

— Как би могъл да знаеш, че някой ни е проследил до Ватикана? — попитах.

— Няколко от тях бяха разпознати.

— От кого?

— По-късно, Бьорн.

— Значи знаеш кои са?

— Само наполовина.

— И откъде се взе тази кола?

— Чакаше в готовност.

— Мислех, че излязохме на разходка спонтанно, а случайно си имал готова кола?

— Опасявахме се, че може да се случи нещо такова.

— Ние? Кои ние?

Той свали слуховия апарат. От джоба на гърдите си извади микрофон с предавател.

— Не искахме да рискуваме.

— С кого се свързваш?

— По-късно, Бьорн, ще говорим по-късно.

Двата полицейски мотоциклета ни водеха напред през натоварения трафик.

2.

Който се поддаде на любовта, излага се на страдание, казват бразилците. Трябва да съм бразилец по сърце.

В живота си съм обичал няколко жени. Те невинаги са отвръщали. Докато следвах археология, бях лудо влюбен в професорката ми. Грете. Беше колежка на татко. Ако някога е изпитвала към мен нещо повече от порив на привързаност, то добре го е прикривала. Бях до нея, когато почина. Много години бяха минали.

Чудил съм се дали точно Грете запали у мен тази откачена страст към зрелите. Дали пък просто не бе съживила някакво тлеещо пламъче? Мариан. Нина. Карине. Вибеке. Шарлоте. Даян. Беатрис. Всяко име крие лице, аромат, шепа нежност. Моник…

Даян беше доста по-млада от мен. Изключението. Срещнах я в Лондон. Ходихме няколко седмици. Скоро ще станат десет години оттогава. А аз все още не съм я прежалил.

3.

По-късно се събрахме около масата в голямата гостна на апартамента, който Алдо Ломбарди ни бе предоставил. Моник сложи вода за кафе, а аз взех чаши и чинийки. Алдо Ломбарди през цялото време говореше по телефона, закрил уста с ръка, за да не разбера какво казва. Нямаше такава опасност. Говореше на италиански.

Пиех кафе и се опитвах да успокоя нервите си. Моник бе извадила плетката. Върху парапета на френския балкон гукаше гълъб. Отидох до отворения прозорец. Гълъбът отлетя. Долу на улицата се виждаше джипът заедно с още две коли, паркирани наполовина върху тротоара. Зърнах лица през отраженията на стъклата им. Алдо Ломбарди дойде при мен и се загледа в града, стиснал чашата, все едно ръцете му замръзваха.

— Кои са тези? — попитах аз, кимвайки към паркираните коли.

— Не се страхувай, те са на наша страна.

— Но кои са те?

— Пазят ни.

Професор Алдо Ломбарди отнесе чашата си на масата, където Моник си правеше билков чай. Аз се облегнах на парапета с гръб към града. На откритото пространство долу на улицата зад мен се разлетя ято гълъби. Моник пиеше чай, без да погледне когото и да било от нас. Цялата тази безсмислена и непонятна ситуация ми връзваше ръцете, правеше ме безсилен. Някой бе успял да ме проследи до Рим, безспорно същите онези, убили Кристиян Кайсер, Тарас Корольов, Мари-Елиз Моние и бог знае още кого. Алдо Ломбарди пък — също толкова явно — бе свързан с група охранители, които ме държаха под око. Пазеха ме. И двете неща ми изглеждаха абсурдни. Ломбарди бе професор по теология, миролюбив изследовател на думи и мисли.

Дали пък всичко това не бе разиграно, за да ме метнат? Дали Алдо Ломбарди не стоеше зад добре режисирана пиеса с единствената цел да ме подведе и да повярвам, че е на моя страна?

— Защо са толкова обсебени от намерението да се сдобият с „Евангелието на Луцифер“? — попитах. — Спомена нещо за пророчество… секта…

— Предлагам да продължим малко по-късно. Вие сте потресени и объркани. Добре го разбирам. Всичко, което съм ви разказал, и което се случва, може да бъде обяснено. — Той отпи от кафето и остави чашата на масата. — Сега ще се успокоим, за да може да асимилираме всичко случило се и всичко, за което разговаряхме. Може би една лека дрямка би се сторила примамлива на способните да спят в тази горещина? А после, доколкото ми е възможно, ще ви просветя в причините за днешното събитие, както и за тези от последните седмици.

4.

Преди да си легна, позвъних на Тран в Исландия. Каза ми, че засега ръкописът бил оставен настрана. В Скалхолт открили непозната досега версия на „Сагата за Нял“ и тя погълнала всички ресурси на института.

След това се обадих на главен инспектор Хенриксен в Осло. За първи път той звучеше оптимистично. С помощта на хотелските регистри в района на Осло и билетните списъци на авиокомпаниите, както и на компютърна програма от тайните служби, успели да идентифицират десет мъже, пристигнали в Осло с три различни авиокомпании в сряда, 20 май, отседнали в пет различни хотела и напуснали Норвегия — двама със „САС“ към Копенхаген, четирима към Лондон с „Бритиш Еъруейс“, четирима към Мюнхен с „Луфтханза“, на 7 и 8 юни — неделя и понеделник. Освен модела на пътуване, общо между десетимата били фалшивата им самоличност и фактът, че всички следи се губели след пристигането на съответните им дестинации.

— Сега поне си имаме работен материал — отбеляза Хенриксен.

Изразът работен материал се бе превърнал в мантра за него, илюзия, че напредваше. Той така и не проумя, че всяка малка стъпка го отвеждаше още по-дълбоко в хаоса, вместо да му помага да напредва.

Когато се унесох в сън, отново сънувах непознатия пейзаж под огромното слънце. Сънят продължи само няколко секунди. Чудното настроение обаче все още трептеше у мен, когато час по-късно Моник внимателно разтърси рамото ми.

XIX. Синът на Сатаната

1.

Вечерното слънце тъкмо се спускаше зад силуетите на римските покриви и църковни куполи, когато аз, Алдо Ломбарди и Моник отново се събрахме около масата в гостната. Моник бе решавала кръстословица във вестник, който носеше от дома. Събитията от деня ми се струваха нереални, като нещо сънувано или видяно във филм. Един гълъб, навярно същият от по-рано, кацна на парапета на френския балкон. Професорът беше купил още кафе за машина. Моник предпочиташе билковия си чай.

Алдо Ломбарди се покашля и започна разказа си:

— За неверник като теб, Бьорн, религиозните измерения на битието може би изглеждат безсмислени. Мога да го разбера. Само че вярата в Бог — и в Сатаната — почива върху убежденията на милиони хора и така е било с течение на хилядолетия. Пророци, свещеници и философи са се домогвали до разбирането за Бог, на което ние, християните — да не забравяме също евреите и мюсюлманите — основаваме вярата си днес.

— Както викингите са тълкували Один, а гърците — Зевс.

— Вярата е признание на Божието съществувание. Религиите поставят всичко това в система. Вярата е вътрешен пламък, убеждение, но за да разбереш това, което се каня да ти разкажа, трябва да опиташ да се поставиш в душевното състояние на вярващия. За миг се налага да се престориш, че вярваш в съществуването на Бог, всемогъщия господар на вселената. Трябва да се опиташ да повярваш, че Бог се обкръжава с добри помощници, ангели, и че някой от тези ангели се е обърнал срещу господаря си и почита мрака, не блаженството.

Духнах над кафето, което все още беше горещо и пареше на устните ми. Моник се бе облегнала назад, плетеше и слушаше. Дори не поглеждаше към двете неуморни куки.

— Преди две хиляди години се е случило чудо — синът Божи се появил на бял свят — започна проповедта си Алдо Ломбарди. — И двамата знаете какво значение е имал Исус Христос. Думите и действията, които е споделил с нас в течение на малкото си години тук на Земята, все още живеят в нас, с нас. Той е създал нов световен ред, нова религия, нов начин за разбиране на старите религии.

Алдо Ломбарди звучеше като мисионер, който обръщаше скептик в правата вяра.

— Библията разказва за Бог и пътя към светлината. Сатаната и демоните му са просто второстепенни фигури в това писание за светлина и милост. Фактът, че Сатаната и падналите ангели нямат централно място в Библията обаче не означава, че други пророци не са записали историята и посланието му. Също толкова съвестно, колкото и създателите и пророците на Библията, легион от вестители на мрака е записал историята на злото, посланието на Сатаната, възхвалата на мрака. Свитъците с текста били скрити. Духовенството е щяло да унищожи тези езически писания, ако се е докопало до тях. Както Библията отначало е съществувала в многобройни варианти и екземпляри, повече или по-малко прецизни преписи на по-ранни текстове или устни предания, сатанинските текстове също съществували в много версии. Една по една обаче те били издирени и унищожени. Когато църковните глави събрали Библейските текстове в един авторитетен канон, съществувал само един познат екземпляр на ръкописа, който днес носи името „Евангелието на Луцифер“.

Хвърлих поглед към Моник, а тя се размърда, без да ме погледне.

— Защо в наши дни да приемаме на сериозно този единствен текст, „Евангелието на Луцифер“? — попитах. — Какво го прави толкова опасен?

— Някои може би ще заявят, че една сатанистка Библия сама по себе си е опасна, тъй като би дала фокус на екстремистки, изгубени души. Би им дала посока, еднозначно послание, въздигащо егоизма над любовта към ближния, злото над добротата, мрака над светлината. Какво биха били християнството и юдаизмът без Библията? Какво би представлявал ислямът без Корана?

— Предчувствам едно „но“?

— За „Евангелието на Луцифер“ знаем, че кодексът се състои от различни елементи. Пасажи текст, алегории и басни, химни, предсказания и откровения. В допълнение съдържа и магически символи, неразбираеми за нас, които обаче биха могли да крият отговорите на много от въпросите на живота и мистериите на смъртта. Някой е успял да разпознае календар сред символите. Сигурно сте чували за митовете около 2012 година?

Моник стрелна ръка подобно на ученичка. Написа: „Светът ще се промени“.

— Въз основа на изследванията на древни текстове и предсказания — от Библейски пророчества до предания от културата на маите — през тази година ще се случи нещо епохално. Но какво? Някои говорят за Армагедон, гибелта на Земята и възкресението на Христос.

— Ново разбиране — написа Моник.

— Според легендарния календар на маите през тази година ще започне нов цикъл, по-голяма промяна в световния ред. Някои предсказват, че магнитните полюси ще сменят местата си. Други вярват, че Земята ще се завърти на обратно. Или пък че отново ще подмине мнимата планета Нибиру, която се завърта около слънцето за 3361 години. Може пък да се отвори проход между паралелни измерения. Да, като цяло… 2012 е магическа година и всевъзможни фантасти се надпреварват да лансират какви ли не теории и наизмислени предсказания за предстоящите събития.

— Подозирам, че „Евангелието на Луцифер“ също представя такава теория?

— В един от трудовете на историка Созомен от V век има цитат от тристагодишен препис на кодекса. В един пасаж се намеква за нещо, което ще се случи след 1 647 000 денонощия. В наше време.

— И какво ще се случи — в наши дни?

— В Новия завет откриваме подобно — макар и по-алегорично — описание в Откровението на Йоан: „Тук е нужна мъдрост; който е разумен, нека сметне числото на звяра, защото е число на човек; а числото му е шестстотин шестдесет и шест“[29]. 666 е мистично число. С годините около тълкуванието му са се нароили какви ли не псевдонауки. Прочетете само какво е написал нашият приятел, Джовани Нобиле, за числото 666 в един от текстовете си.

Той ми подаде изписан на машина лист в прозрачен плик.

„Мнозина смятат, че Числото на звяра в Откровението на Йоан — 666 — е цифров код за омразния император Нерон. Навярно символиката около 666 се базира на погрешно разбран вавилонски текст с клинопис. Когато вавилонците искали да напишат името на своя бог Мардук с код, те използвали свещеното число 3661.“

Евреите изгнаници във Вавилон прочели числото погрешно. Когато осъзнали, че трите клина представяли бога на вавилонците, техен враг, те изтълкували числото като 666. Не познавали вавилонската математика, а и размесили числата със собствените си, еврейски знаци. Ето как евреите сметнали числото 3661, написано с клинопис, като 666. Вавилонското число обаче не означава това. Месопотамската математика била шестдесетична (основана на числото 60) и понеже реалните числа се изписвали с плаваща запетая, то 1,1,1 трябва да се чете като 3661. Първият клин в позиционната система представлявал числото 3600, следващият — 60, а последният — 1. По този начин тайният цифров код за вавилонския бог Мардук, 3661, бил превърнат в Звяра от Откровение: 666. По същия начин напредналата математика на вавилонците повлияла на еврейската и християнска митология.

— Ако не разбирам от математика, то във всеки случай схващам принципа. — Върнах листа на професора.

Той продължи:

— Според древните писания принцът ще добие син от човешка блудница и този син ще бъде могъщ владетел над всички земи и кралства по света.

— Сатаната ще се сдобие със син от жена? Блудница? „Евангелието на Луцифер“ съдържа пророчество, според което Сатаната — през 2012 година — ще направи дете на проститутка, тя ще му роди син и той ще завладее света?

— Така е написано. Осмива се начинът, по който Дева Мария зачева син. Въпреки че текстът е написан 2500 години преди рождението на Исус. Не казвам, че пророчеството е вярно, просто го цитирам. Остават по-малко от три години до 2012. Разумно би било да допуснем, че онези, дето убиват безразборно, за да се докопат до ръкописа, имат религиозен мотив. Нуждаят се от текста, за да изпълнят пророчеството.

Погледнах към Моник, за да видя реакцията й. Естествено, плетката бе обсебила цялото й внимание.

— Милиони хора са убедени, че Исус Христос ще възкръсне, за да съди живи и мъртви — казах аз. — От тази гледна точка едва ли е по-слабо вероятно да се завърне и синът на Сатаната, Антихриста.

— Къде е ръкописът, Бьорн?

Въпросът бе доверен и уместен. Естествено бе Алдо Ломбарди да иска да изследва сензационен древен ръкопис в качеството си на теолог и учен. И все пак сумата от всичко: ревностното му старание да ме доведе в Рим, охранителите в готовност, всичките тези обяснения и твърдения, ме караха да се съмнявам в мотивите му.

— На сигурно място.

— Важно е да го предадеш на някого, който е в състояние да го съхрани и разтълкува. Но ти, разбира се, знаеш това. Виждам, че внимаваш за ръкописа и няма да искаш да го дадеш на кого да е.

Опитваше се да потисне обезсърчената си ревност — безуспешно. Навън, някъде сред гората от шпилове, кули и куполи, незнайно как дочух църковна камбана да удря един-единствен път. Незабавно ми стана симпатична. И тя като мен живееше в свой собствен свят. Долових как Рим гъмжеше от нетърпеливото улично движение и въодушевените туристи, похотливото гукане на гълъбите, молитвите на свещеници, монаси и монахини и любовните въздишки зад спуснати щори.

— Би ли могъл — попита той нетърпеливо, — да ми направиш услугата да се замислиш над вероятността да имам право? А ако наистина е така и не съм някакъв религиозен фанатик, и синът на Сатаната ще дойде на Земята след три години, за да обърне наопаки всичко, което добрият Исус е посял тук долу, няма ли да бъде във всеобщ интерес, да, дори и на атеистите, да го спрем? Да попречим на тази дяволия?

Беше на път да ме оплете в реторичната си паяжина, така че се въздържах от отговор. Срещнах обаче погледа му и не извърнах глава.

— Спомняш ли си, че говорихме за изгубеното евангелие на Вартоломей? — попита той. — Бил е един от дванайсетте ученици на Исус и препраща към десет назовани демона: Халкатура, Харут, Дут, Графатас, Хоетра, Мелиот, Мермеот, Нефон и Ономатат. Десетият обаче — Салпсан — е най-интересният. Единствен той е назован в един новозаветен, апокрифен текст — „Въпросите на Вартоломей“ — като син на Сатаната.

Той бутна към мен лист хартия:

„И аз, Сатаната, събудих моя син Салпсан и потърсих съвет как да измамя мъжа, който накара да ме изхвърлят от небето.“[30]

— Бьорн — каза Алдо Ломбарди, — имаш властта да попречиш на сина на Сатаната да се завърне.

Подобно на всички луди с фантазии за неподозирани измерения, професор Алдо Ломбарди бе тъй погълнат от пророчеството в ръкописа, че не забелязваше безумието в своята илюзия.

— Аз съм просто незначително оръдие в борбата за Исус Христос — обясни той, — но представлявам нещо по-голямо. Аз съм представител на онези, които се стремят да спрат Антихриста с цената на всичко. Ние сме група мъже — духовници, вярващи, монаси, теолози, добри хора, Бьорн, добри хора! — поставили си за цел да предотвратят замисъла на Сатаната. За да го спрем, за да попречим на поддръжниците му от плът и кръв да намерят блудницата, от която е зависим в изпълнението на проекта си да даде живот на своя син, ние трябва да узнаем плановете му. Ето защо се налага да прочетем пророчествата. Изцяло.

Между редовете прозираше едно неизказано алилуя.

— Нуждаем се от ръкописа, Бьорн. Както Старият завет е подготвял за пристигането на Исус Христос, „Евангелието на Луцифер“ отваря път пред сина на Сатаната. Ако познаваме пророчеството в детайли, ще разполагаме с оръжие да предотвратим изпълнението му. Учениците на Сатаната искат ръкописа, за да изпълнят волята на принца на мрака. Както Бог се е нуждаел от Дева Мария, Сатаната е зависим от предани помощници тук, на Земята. Ние се борим за нещо, в което вярваме. Сигурен съм, че ти поне разбираш това. Дълги години чакахме „Евангелието на Луцифер“ да бъде открито. Систематично поддържахме контакти с декани и професори във факултетите на водещи университети, изследователски институции и музеи по целия свят. Ето как, с известно закъснение, узнахме за откритието на консерватор Тарас Корольов. Парадоксално, но не от музея в Печерская Лавра, а от наша свръзка в университета в Осло.

Той ме погледна.

— Тогава започнах да ти звъня.

2.

Останах като парализиран, взрян в професора.

Докато все още се опитвах да асимилирам твърденията за сина на Сатаната, просветна ми, че мистериозният мъж, който ми се обаждаше след завръщането ми от Киев — и продължаваше да ме тормози, чак докато полицията конфискува телефона ми — е бил Алдо Ломбарди.

Трябваше да разпозная гласа му. Нали? Колко биха разпознали гласа на непознат, с когото само са говорили по телефона?

— Изглеждаш ми изненадан? Е, представи си изумлението ми, когато ти изведнъж сам потърси мен и попита за Джовани Нобиле!

Искаше ми се да му обясня, че никога не съм се обаждал на него, просто от централата ме прехвърлиха към онзи, който предполагаха, че знае нещо за Нобиле. Сърцето ми обаче биеше толкова буйно, че се страхувах да не би гласът ми да затрепери.

Моник бе оставила плетката в скута си и ни гледаше.

— Как разбрахте, че ръкописът е у мен? — попитах най-сетне.

— Един от хората, с които контактуваме, ни извести, че си се върнал от Киев.

— Трюгве Арнцен!

Чисто налучкване. По изражението на професор Ломбарди обаче догадих, че бях уцелил в десетката.

— Никога не издаваме самоличността на източниците си.

„Е, явно нямате никакви източници в института Арни Магнусон“ — помислих със задоволство. Затова така и не бяха разбрали, че съм ходил в Исландия.

Моник извади тефтерчето, сякаш бе готова да надраска някакъв въпрос, но не написа и дума. Взря се в професор Ломбарди с подозрение. Когато извърнах очи към нея, тя сведе поглед.

— Трябва да сте изморени — заключи професорът. — Нека си доставим удоволствието от хубавия сън. Ще продължим разговора утре.

Нито аз, нито Моник му пожелахме лека нощ.

Професор Алдо Ломбарди благодари за компанията официално и сковано, сложи шапката „Борсалино“ на главата си и ни остави.

Не знам защо толкова непосилно се доверявам на хората. Може би заради предателството на мама. Или на татко. Годините на израстването ми зеят пред мен като юдол плачевна[31], изпълнена с фалш. Дали пък не съм аз този, който изопачава спомените. Не бих изключил последното.

3.

— Нямаш ли му доверие? — написа Моник в тефтерчето.

— А ти?

От масата се бяхме преместили в салона. Налях си чаша червено вино. Прозорецът на кухнята и вратата към френския балкон бяха отворени. През апартамента повяваше приятен бриз.

Взех от нея тефтера и химикалката и написах:

— Подозирам, че ни подслушват.

Тя се огледа, прехапа долната си устна и сви рамене.

— Тази секта… — написа тя, изпълвайки дълъг ред с многозначителни точки.

— Първия път, когато професорът ми се обади анонимно, бях убеден, че е един от тях — написах аз. Самото обличане в думи на беглата мисъл правеше безпокойството ми по-конкретно. — Всичко това се базира на доста абсурдна логика — продължих. — Той играе ролята на наш защитник. В действителност нищо не пречи да е един от тях.

— Алдо? Никога! — написа Моник.

— Може би цялата история за Джовани Нобиле е била съчинена, за да ме примамят в мрежата на Алдо Ломбарди.

Тя не помръдна химикалката.

— И все пак не го проумявам — написах аз. — Няма начин да повярвам, че мъж като Алдо Ломбарди е замесен в три убийства.

— Невъзможно! Не е замесен!

— Тук обаче има нещо гнило. Ужасно гнило.

Станах, излязох на френския балкон и погледнах към Рим. На небето проблясваше самолет. Моник дойде при мен. Стояхме на отворения прозорец мълчаливи.

— Смятам, че въпреки всичко трябва да се махнем оттук — написах в тефтера й. — За по-сигурно.

— Къде?

— Някъде! Докато сме сто процента сигурни на кого можем да разчитаме.

— Нека почакаме! Да видим какво ще стане!

Поклатих глава.

— И какво ще правиш?

— Първо трябва да прибера бричката от паркинга. После ще се махнем от града и ще си намерим хотел.

— Наблюдават къщата!

— Знам. Виждаш ли минивана долу? С тъмните стъкла? Стои там още откакто дойдохме. — Кимнах към инсталация в ъгъла на един покрив. — Сензор! Регистрира или движения, или телесна топлина.

— Ще забележат, ако напуснем апартамента!

— Затова трябва да останеш. Аз ще се върна да те взема.

Тя ме хвана за китката сякаш искаше да ме спре. Утеших я. Тя поклати глава енергично и ме стисна с две ръце. Откъснах се и написах: „Не се страхувай. Всичко ще бъде наред. Ще се върна. Обърна ли внимание на прозореца на стълбището на втория етаж? Оттам мога да се кача на корниз, който води до аварийната стълба. От задния двор се излиза в една от страничните улички. Не е възможно да наблюдават целия квартал“.

Тя продължаваше да клати глава.

— Ще ти изпратя sms, щом прибера колата и наближа. Ще те взема долу на улицата. Не точно отпред! Трябва да излезеш през прозореца, да минеш по корниза и да ме чакаш в задната уличка! — Драснах й една оптимистична усмивчица.

— Мисля, че ще си легна. — Казах на висок глас и се прозинах преувеличено.

В тефтерчето на Моник написах: „Обзалагам се, че отнема 20–30 минути да стигнеш пеша до паркинга. Значи трябва да съм тук след 45 минути. Максимум час. Гледай си телефона! Скоро ще се видим!“.

Бьорн! — пророни тя с устни.

В погледа й долових отблясъка на всичките ужасни неща, които биха могли да ме сполетят.

4.

Излязох от апартамента съвършено безшумно и се промъкнах надолу по стълбите. На втория етаж отворих прозореца към задния двор. Пантите изскърцаха, когато го повдигнах нагоре. За щастие дворът беше празен. Някаква котка седеше върху купчина гуми и ме наблюдаваше. Напомни ми за сър Франсис.

Излязох на корниза. Тъкмо подходящата ширина. Захванах се с върха на пръстите си за тясна фуга точно над главата ми. По този начин си фантазирах, че имам за какво да се държа. Фокусирах поглед върху мазилката на няколко милиметра пред носа ми. Само да извърнех глава и пропастта щеше да ме засмуче. Предполагам де. Падане от три-четири метра, и все пак наистина е предостатъчно за дребосък със страх от височини и предразположение към световъртеж.

Крачка по крачка, с всеки удар на сърцето аз балансирах от прозореца към аварийната стълба. Да си кажа правата, корнизът не беше чак толкова тесен. Сто на сто минаваше трийсет сантиметра. Само дето не го усещах така.

Стълбата издрънча страшно силно, когато я освободих и слязох по нея. Огледах се за лица по прозорците.

Никакви.

Дори котката си беше отишла.

Побързах да изляза от тихото кварталче и тръгнах по главната улица. Уличното движение придаваше на света нотка на нормалност. Подтичвах към подземния паркинг, където бях оставил бричката. Кафетата по тротоара бяха пълни с римляни и туристи, които пиеха лате и вино. Рим вече се събуждаше за вечерния живот.

Платих за паркинга на входа. Слязох до трети подземен етаж. Бричката ме чакаше най-лоялно, където я бях паркирал, в целия си розов и точков блясък, приклещена между една фиеста и микробус тойота. За миг се уплаших да не съм забравил ключовете в апартамента и да се наложи да се върна за тях, за щастие си бяха в джоба ми.

5.

Крачките ми отекват кухо сред всичкия този бетон. Има ли нещо по-празно от паркинг без хора?

Тъкмо се каня да отключа, непохватно се опитвам да открия ключалката в полумрака, когато чувам да се отваря плъзгащата се врата на микробуса, паркиран до колата ми. Дори нямам време да се изплаша. Правя крачка встрани и някой ме блъсва изотзад. Казвам едно автоматично „извинете“. Усещам как ме сграбчва ръка. Извръщам се наполовина, но не мога да видя кой е. Викам за помощ. Замахвам в празния въздух. Панически се опитвам да се съпротивлявам. Те са по-силни. Въпреки това в отчаянието си успявам да се изтръгна. Втурвам се между колите, ревейки за помощ. Само дето е късна вечер и наоколо няма никого. Чувам стъпките им, виждам сенките, които хвърлят по бетонените стени. „Opri!“ — извиква някакъв глас на чужд език.

Когато бях тийнейджър, бягах 60 метра за 11,3 секунди. Краката ми бяха твърде тежки. И сега ги чувствам такива. Спринтирам с все сила, но те са точно зад мен. Само да се появи някоя кола, сигурно ще се спася. Тичам към спираловидния изход на паркинга.

Някакъв мъж изниква от нищото и блокира пътя ми. Блъсвам се в него. Веднага се нахвърлят отгоре ми. Някой ме хваща изотзад. Аз рева и се опитвам да се измъкна. Лакътят ми улучва корем, махам бясно наоколо си. Никаква полза. Те са повече, по-силни са. Една ръка притиска към лицето ми мокра кърпа. Парлива миризма. Остра болка се врязва в синусите ми и забушува из дробовете и кожата ми като бодлива тел. Успявам да усетя само как някой ме хваща, докато падам.

XX. Монасите

1.

O Salutaris Hostia quae caeli pandis ostium…

Нямам представа колко време бе изминало, когато долових тоновете на григориански хор, сякаш се бях завърнал от някакво безкрайно далечно място, от другия край на вселената.

Bella premunt hostilia, da robur, fer auxilium…

Монотонният напев се вля в съзнанието ми и извика образите на монаси в дълги до земята раса и отколешни манастири. Видях пред себе си стотици монаси без лица, занизали се покрай легло, където лежах самият аз, гол и студен, в изоставена катедрала, през чиито стъклописи прозираше светлина.

Uni trinoque sit sempiterna gloria, qui vitam sine termino…

Многогласната песен отзвуча бавно. Със затворени очи успях да различа мъжки хор, който сякаш не пееше, а отслужваше литургия.

Nobis donet in patria…

Изпъшках. Главоболието надуваше мозъка ми. Поне така го усещах. Виеше ми се свят, гадеше ми се, замръзвах. Чувствах се адски мизерно. Усещах парене в носа и гърлото си. При всяко вдишване дробовете ми се изпълваха с резлива киселина. Изкашлях се. Призля ми от някаква интензивна сладникава миризма. Мина време, преди да успея да я разпозная. Тамян. Опитах се да отворя очи. Превръзка от нажежена стомана, стегната от вътрешната страна на черепа ми. За секунди или минута се унесох в приятно безсъзнание. Когато се посъвзех, напяващите мъже продължаваха с еднообразната си песен… Audi, benigne Conditor, Nostras preces cum fletibus… Най-сетне успях да притворя очи. Само че не можех да фокусирам. Мъжете, застанали в кръг около мен, се разтваряха в меки, размазани контури. Опитах се да отгатна къде съм, какво се бе случило. Спомних си, че бях в Рим, но не и защо. Спомних си Моник, но не и коя беше.

Изведнъж си припомних.

Всичко.

Алдо Ломбарди. Апартаментът. Бягството. Мъжете в гаража.

Къде съм? Примигнах няколко пъти, силно и бързо, в поредния неуспешен опит да прогледна и разбера. Дали Алдо Ломбарди беше тук? Участваше ли в това? Какво се бе случило с Моник? И нея ли бяха хванали?

— Моник?

Въпросът експлодира в искрящ дъжд от болка.

Започнах да фокусирам съвсем бавно. Деветима мъже стояха около мен в кръг. Не успявах да разпозная никое от лицата. Всичките носеха сиви роби. Стояха с притворени очи и редяха абсурдната, напевна молитва. Или каквото там беше.

— Кои сте вие? — К… е… ие. Езикът ми не беше съвсем готов да ми служи.

Помещението беше голямо, направо зала, с висок, сводест таван и ниши с изрисувани мотиви по стените.

Опитах да се изправя на лакти, но установих, че бях вързан. Едва тогава осъзнах, че бях и гол. Чисто гол. Бялата ми кожа изглеждаше нежна и прозрачна на фона на също толкова белия чаршаф под мен.

Гол.

Гол като Кристиян Кайсер. Като Тарас Корольов. Като Мари-Елиз Моние.

Гол и вързан за легло, застлано с бял чаршаф.

Ужасен, задърпах копринените въжета, с които бях привързан. От устните ми се изтръгнаха няколко гърлени звука.

2.

Мъжете внезапно прекъснаха службата си. В отсъствието на звуци положението изглеждаше още по-стряскащо. Кръгът около мен отстъпи крачка назад. Чух да се отваря врата и неясно долових как в стаята влезе мъж.

— Господин Белтьо.

Двете думи издаваха нотки на акцент. Той се приближи и успях да го видя. Беше на около шейсет, може би дори по-стар. Косата и добре поддържаната му брада сивееха като сребро. Долових силен пламък в светлокафявите очи.

— Господин Белтьо…

От неговата уста името ми звучеше като скрита заплаха. Mister Belto… Притисна връхчетата на пръстите си, така че да образуват купол. Ноктите му бяха дълги и остри. Като на жена. Безсрамно прокара поглед по голото ми тяло. Останалите стояха тихи, неподвижни. Погледите им бяха извърнати нагоре, в пространството, далеч от мен, далеч от мъжа, който току-що бе влязъл в стаята.

Той направи крачка напред.

— Кой си ти? — изкрещях аз, сякаш за да го задържа на разстояние.

Нямаше да се изненадам, дори да претендираше, че е сам Сатаната.

— Аз съм примипил в моя свещен орден.

— Какво си?

— Чу ме.

— Нямам представа за какво говориш.

— Не са ли ти разказали кои сме ние?

С острия си показалец прокара черта по кожата ми от шията чак до пъпа. Чувствах дразнещото докосване скверно, варварско, сякаш с едно помитащо движение бе разцепил тялото ми, оголвайки органите.

Той затвори очи.

— In nomine Magna Dei Nostri Satanas.

Мъжете в кръга около нас повториха думите. Бяха безизразни, здрави като кадети.

Той положи ръка на гърдите ми, точно върху сърцето, като че ли искаше да се увери, че то наистина биеше. Усещах я студена, почти метална. Когато заби нокти в кожата ми, аз се сгърчих от болка и страх. Смяташе ли да изтръгне побеснялото ми сърце със сурова сила?

— Ki’q Melek Taus r’jyarh wh’fagh zhasa phr-tga nyena phragn ’glu.

Прокара ръка надолу и я отпусна върху корема ми, само на няколко сантиметра от члена. Когато най-накрая спря да ме докосва, сякаш се освободих от огромно бреме.

— Знаеш какво искаме. — Тонът му не бе нито заплашителен, нито повелителен. Констатираше факт.

Бях на косъм да избухна в плач. Не знаех какво да му отговоря. Естествено, разбирах, че намекваше за ръкописа. Но дали щяха да ме освободят, ако им кажех как да го намерят (в хранилище в Исландия) или така или иначе щяха да ме убият? Какво да кажа? Какви думи да подбера? Как откупваш живота си от религиозни фанатици?

— Защо съм вързан? Гол? — Попитах аз, по-скоро за да кажа нещо, да отложа неизбежното.

— Такъв е обичаят.

— Какъв обичай?

— Така повеляват старейшините. Къде е ръкописът?

— На сигурно място.

— Къде?

— Ако ви кажа, ще ме убиете.

В последвалата пауза чух хрипливото му дишане.

— Сигурно си мислиш, че би издържал да мълчиш. — Търпеливо, сякаш говореше на непослушно дете. — Знаеш на какво сме способни. Знаеш какво сме направили с други твърдоглавци като теб. Защо си въобразяваш, че ще успееш да ни се опреш?

— Вече отнехте живота на трима души. Най-малко. Смятате да убиете и мен — независимо какво ще кажа или не! — Гласът ми измени за миг. — Да не си мислите, че ще издам къде е ръкописът, за да ми източите кръвта? Ако ме убиете, никога няма да го намерите.

— Нека ти обясня нещо… Нашите предци, смелите монаси, противопоставили се на християнските повели и лъжи, са направили много важни открития по време на борбата си срещу надмощието на католиците. Едно от тях се отнася до магията на кръвта.

Той кимна на мъжете в кръга. Един от тях започна да мие тялото ми, от главата до петите, с гъба и парфюмирана вода. Друг донесе дървено ковчеже с продълговата кана. Голяма беше. Достатъчна да побере пет литра кръв. Трети донесе сребърна кутийка. Малки ножчета, скалпели и инструменти лежаха върху червено кадифе.

— Няма да пръснем и капчица — обясни онзи, който наричаше себе си примипил. — С тези инструменти сме способни да изпразним човешко тяло за няколко минути. Можем обаче да удължим процеса с часове, дни.

Каната изглеждаше стара. Бе украсена с чуждестранни символи и рисунки на грозни изчадия.

Мъжете я поставиха под дясната ми подмишница и ме стегнаха с връзка точно до лакътя. Нямаше смисъл да се противя. Усетих как цялата ми ръка потъна в някаква вътрешна диря. После двамата пристегнаха и китката ми. През цепнатина на каната можеха да вкарат ножа вътре и с помощта на три колелца от външната й страна да регулират колко стегнати да бъдат връзките.

— Белтьо, можем да го направим бързо и на практика безболезнено. Или пък да го проточим до няколко часа. Питам за последен път: Къде си скрил ръкописа?

3.

Времето е точно като виното: Цениш го най-много, когато ти остава съвсем малко.

Нещо се случва с теб, когато узнаеш, че скоро ще умреш. Някои предпочитат да приключат бързо. Да не страдат. Кратък процес.

Аз самият исках да се вкопча за живота възможно най-дълго.

— Ако умра — изскимтях аз, — ръкописът ще бъде изгубен завинаги!

— Ще проговориш. Всички пропяват. Рано или късно всички пропяват.

— Не и аз!

— Бьорн Белтьо, ти си просто човек.

Той кимна на някакъв мъж от кръга, който пристъпи напред. Когато се приближи достатъчно, видях, че беше млад — най-много на трийсет, а носът му бе необичайно голям. Той грабна лявата ми ръка и притисна нещо в дланта ми. Амулет. Бронзов амулет с пентаграм от едната страна и трикветра от другата. Стиснах го като по рефлекс.

Мъжът, който се наричаше примипил, повтори молитвата на неразбираем за мен език.

— N’kgna th ki’g Melek Taus r’jyarh fer’gryp’h-nza ke’ru phragn ’glu.

Звучеше като друид.

Мъжете отново подхванаха монотонния си напев.

— O Salutaris Hostia quae caeli pandis ostium…

Останалите паднаха на колене и се замолиха. Примипилът извади от дървената кутия скалпел с извито острие.

Аз изскимтях.

— Mister Belto? — попита той наполовина въпросително, сякаш искаше да се увери, че бях готов.

— Не! Недей!

Той вкара скалпела в една от цепките на каната.

— Не! — крещях. — Не!

Усетих безмилостното острие върху кожата си.

— Нененене!

Той вдигна глава и изпя:

— Ave, Satanas!

Рим, май 1970

Джовани влезе в гостната и пусна новините по телевизията. Не знаеше дали го направи по стар навик, или за да запълни вакуума от тишина около Лучана. Не бе отпила от чашата си. По телевизията даваха репортаж за Тур Хейердал на път през Атлантическия океан с „Ра 2“. Джовани не проумяваше какво искаше да докаже норвежецът. Последва и някакъв неразбираем случай за отчаяните опити на полицията да открие виновните за бомбените атентати в Рим и Милано от миналата година. Изключи го, когато започнаха да говорят за политика. Лучана седеше неподвижна и няма. Той се измъкна в кабинета си и разлисти някакви писания, без обаче да се зачете. Върна се обратно в гостната и завари Лучана с цигара.

— Пушиш ли?

Тя го погледна и издиша дима. Не бе палила цигара вече повече от десет години.

— Просто се налага. Съжалявам.

— В гостната?

— Не сега, Джовани. Не сега. Извини ме.

— Откъде си взела цигарите?

— От будката.

Тя вдиша и задържа дима, затвори очи. Чантата й зееше отворена на дивана. Носеше цигари в чантата си ли? Пушеше тайно на работа? Беше си взела пепелник от кухненския шкаф.

— Искаш ли нещо за пиене? — попита той.

Тя издиша дима през носа и устата си.

— Вино? Вода?

— Не, благодаря.

Навлажни устни с върха на езика си, преди да си дръпне за пореден път.

Изведнъж в съзнанието му изникна следната картина: Лучана в леглото на Енрико, гола, замаяна от страст. Усмихната, полузадрямала, в обятията на Енрико. С цигара между устните.

Ето защо носеше цигари в чантата си. Разбира се! За да пуши, след като са се чукали.

— Защо ме гледаш така? — попита тя.

— Малко плодове?

— Не, благодаря.

В коридора Бела се протегна и изскимтя.

— Какво има, Джовани?

— Защо питаш?

— Защо не можеш да ми кажеш какво ти е?

— Какво ми е?

Телефонът звънна. Лучана подскочи. Погледна Джовани, а той вдигна.

Енрико.

Джовани й подаде слушалката. Тя угаси цигарата в пепелника, рязко, интензивно, и обясни, че моментът не бил особено подходящ, Силвана била болна… не знаела дали ще може да отиде на работа утре. Сбогуваха се. Тя затвори.

— Кратък разговор — отбеляза Джовани.

— Не исках да задържам линията.

— Не, това е ясно.

— Представи си, че онези се обадят.

* * *

Голямата стрелка на стенния часовник напредваше в насечения си ход. Лучана седеше със затворени очи. Джовани се зачуди дали не беше заспала. За себе си усещаше, че миришеше на вкиснало. „Дали да не си взема душ?“ Остана седнал, замислен дали да се изкъпе. „Ами ако се обадят, докато съм в банята?“ Лучана нямаше да му проговори. Беше сключила ръце. Моли ли се? Така и не можа да проумее отношението й към Бог. Той се облегна на дивана. Чу я да издиша през носа. Той самият никога не успяваше да вдиша достатъчно въздух само през носа. Замисли се за Силвана. „Скъпото ми малко момиченце.“ Не усети кога заспа.

* * *

И двамата се събудиха внезапно, когато на вратата се позвъни. Джовани погледна часовника. Полунощ. Лучана заоправя косата си. „Боже мой, жено, няма абсолютно никакво значение как изглеждаш!“ Джовани бе сънен и объркан. Остана седнал, замига с очи, докато се звънна втори път. Продължително, настоятелно.

— Джовани! — прошепна Лучана.

Той се запрепъва към антрето и доближи око до шпионката на вратата. Четирима мъже. Двама по-възрастни, двама млади. Изискани, спретнати. Всичките носеха костюми.

Те.

Със същия успех можеха да бъдат и полицаи в цивилни дрехи. Той обаче веднага прозря, че бяха те.

Отключи и отвори вратата.

— Buona sera, професор Нобиле — поздрави най-възрастният.

— Buona sera — повтори той механично.

— Предполагам, че се досещате кои сме ние — каза мъжът, който навярно беше главният. Така изглеждаше. Говореше италиански с акцент.

Той ги пусна да влязат.

Лучана стоеше на вратата към гостната със скръстени на гърдите ръце и измъчено изражение на лицето.

— Какво… какво сте направили… с нея? — изстена тя. — Със Силвана? Какво сте й направили?

— Лучана… — отрони Джовани полуутешаващо, полуумолително.

— Нека най-напред се представим — каза главният. — Тези господа тук — той посочи с ръка към двамата по-млади и доста силни мъже, — носят титлата рицари трета степен. — После кимна към този до него: — Примипилът. А аз самият съм главата на ордена ни.

„Примипил? Глава на орден?“ — замисли се Джовани.

— Къде е тя? — попита Лучана леко пискливо. — Къде е Силвана? Какво сте направили с нея?

Главата на ордена само я изгледа.

— Ще стигнем и до това — обясни примипилът. — Нищо не й се е случило.

Джовани донесе столове от кухнята, за да има места за всички в гостната.

Главата на ордена и примипилът седнаха. Двамата по-млади останаха прави, докато главният им кимна. Тогава седнаха.

— Не съм се обаждал в полицията — каза Джовани.

— Знаем — каза примипилът.

— Какво искате?

— Най-напред — обясни главата на ордена, — искам да знаете, че Силвана се чувства добре.

Джовани внезапно се изправи на стола. Двамата мускулести направиха същото.

— Добре? — избухна той. — Какво значи добре?

— Perche? — попита Лучана. — Боже мой, та тя е просто дете, само на десет е, защо?

— Всичко си има причина — обясни примипилът.

— Искате ръкописа, не е ли така? — попита Джовани. — Всичко е заради „Евангелието на Луцифер“?

— Очевадно заключение, професор Нобиле.

— Но, боже милостиви, не можахте ли просто да попитате?

— Вие щяхте ли да ни го дадете?

— Естествено, че не. Но можехте да заплашите мен. Не дъщеря ми! Мен! Невероятно е какво бих направил, ако бяхте тикнали в лицето ми пистолет.

— Къде е ръкописът?

— Вече не е у мен.

— Разбира се — отбеляза примипилът недоверчиво.

Главата на ордена кимна на двамата млади и те влязоха в кабинета на Джовани. Той не можеше да ги види от мястото си, но чуваше как тършуваха. Вадеха чекмеджета, отваряха шкафове, хвърляха листи по пода.

— Не е тук, казах ви! — обади се той.

— Склонен ли сте да рискувате живота на дъщеря си, за да запазите ръкописа? — попита главният.

— Джовани! — изхлипа Лучана.

— Разбира се, че не. Говоря истината. Ръкописът не е у дома, само това ще ви кажа. Намира се в университета. Естествено, че Силвана е по-важна! За какъв ме вземате?

Нотка на несигурност в очите на главния.

— Когато се върнахте от Египет, донесохте ръкописа право тук. Нали?

— Да. Но сега е в университета.

— Разходката с колелото — прошепна примипилът на главата на ордена.

Главният погледна Джовани разколебано.

— Нали не искате да кажете, че сте прекосил Рим на колело с „Евангелието на Луцифер“ в някаква си раница? — Въпросът по-скоро звучеше като упрек.

— Ами да — предаде се Джовани.

— Тук няма нищо — извика единият от мъжете в кабинета.

— Продължавайте да търсите! — отвърна главата на ордена. После се вгледа в Джовани: — Вие сте професор! Теолог! Знаете, че всичко свято трябва да се третира с благоговение и респект. В раница? Ами ако Ви беше блъснала кола? Наистина ли нямате уважение към…

Примипилът докосна ръката на главния.

Джовани дишаше тежко. Мъжът имаше право. Бе проявил небрежност.

— Къде е Силвана?

— Силвана е при нас — отвърна примипилът.

— Защо?

— Така е писано — отговори главата.

— Писано? Къде?

— Професор Нобиле — започна примипилът, — изтъкнат академик като Вас няма как да не знае колко важни са ритуалите, традициите, червените нишки, пресичащи историята и вярата.

— Не разбирам…

— В едно старо пророчество се казва, че ще дойде ден, когато девствените и невинните ще почиват в ковчега, а сиянието на Луцифер…

— Ковчег? — изпищя Лучана.

— Ритуалите са свещени — обясни главата на ордена.

— Какъв ковчег? — изстена Лучана. — Какво искате да кажете с ковчега?

— Чрез ритуалите си припомняме и почитаме миналото.

— В Рим заподозрели една весталка в порочност, зазидали я в пещера с хляб и вода, за да я спаси богинята Веста, ако наистина е невинна — обясни примипилът.

— В качеството си на теолог знаете, професор Нобиле, че свети Кастул бил погребан жив в пясък на Виа Лабикана през 286 г. — разказа главата на ордена. — Както и християнският мъченик свети Виталий бил погребан жив в Милано.

— Погребан жив? — изскимтя Лучана.

— Какво сте направили със Силвана? — попита Джовани.

— Не само християнски мъченици са подлагани на ритуала — обясни примипилът. — Двамата най-малки синове на гуруто на сикхите Гобинд Сингх, Фатех и Зоравар, били зазидани в стена, тъй като отказали да приемат исляма.

— Боже мой, не може да сте я погребали жива? — изкрещя Джовани.

Лучана изписка.

Двамата мускулести мъже се материализираха в гостната подобно на джинове. Главата на ордена прикани към спокойствие с едно движение на ръката.

— Разбира се, че не. Моля да се успокоите. — Дори не повиши глас. — Ритуалът е символичен.

— Как така… символичен? Какво означава… символичен?

— Не толкова високо, Нобиле. Нали не искаме да безпокоим съседите по това време на денонощието.

Джовани избухна в плач.

— Кои сте вие? Моля ви, тя е само дете! Кои сте вие?

Главата на ордена и примипилът въздъхнаха, сякаш се бяха отегчили.

— Божичко — хълцаше той. — Какво сте направили със Силвана?

— Силвана е добре — обясни главата на ордена.

— Кажете, че не сте я погребали! Жива!

— Както искате. Не е погребана жива — заяви примипилът.

— Ритуалът ни чертае символична линия назад в историята — обясни главният. Примипилът кимна. — Орденът ни е стар почти колкото католическата църква. За разлика от католиците обаче, ние не се набиваме особено на очи. А и не сме чак толкова много. Корените ни обаче са в истинската вяра.

Джовани се бе посъвзел и избърса сълзите си.

— Да не сте сатанисти?

— Съвсем не.

— Корените на нашата църква са по-дълбоки — обади се примипилът.

Внезапна мисъл прониза Джовани:

— Вие сте от дракулсънджейците!

Главата на ордена и примипилът вдигнаха очи. Никой не отговори.

— Независимо от какви откачени илюзии страдате — каза Джовани, — трябва да разберете, че не можете да отвличате невинни момиченца.

— Никой на Божията земя не е невинен, професор Нобиле. Дъщеря Ви, както и всички ние, е родена със задължения, които не могат да бъдат променени нито от нея, нито от други, с изключение на Бог, Сатаната и costhul.

— При цялото ми уважение — детерминистични глупости!

— Тя е част от общото ни цяло, професоре. Така е писано.

— Пълна лудост! Чуйте се само! Моля ви се… Това е лудост!

— Лудост ли, професор Нобиле? Библията все още направлява живота на милиони хора. Защо нашите свещени писания да са лудост?

— В древността са изписани стотици, хиляди пророчества. Те не важат днес! Библията е продукт не само на авторите й, но и на тълкувателите в продължение на две хиляди години.

— Думи на истински християнин.

— Не може да се държите така!

— Като професор, Вие, разбира се, имате право на Ваше собствено мнение. Противно на християнските мисионери ние никога не сме налагали вярата и библейските си тълкувания на други, освен тези, които искрено са ни потърсили.

— Не е възможно да говорите сериозно.

— Аз и Вас не моля да вярвате в нас, нито да следвате писанията ни. Просто разяснявам причините за съдбата на Силвана и ролята й във всичко това.

— Лудост. Пълна лудост…

— Професоре.

— Какво искате?

— Не е ли съвсем очевидно? Искаме „Евангелието на Луцифер“.

— Ще си го получите.

— Оценяваме готовността Ви да съдействате.

— Ще го получите веднага, щом Силвана се върне на сигурно място недокосната.

— За съжаление не е толкова просто. Не се съмняваме, че желаете доброто на дъщеря си, но сме и сигурни, че Вие или по-скоро съпругата Ви бихте замесили полицията и властите. Не можем да допуснем това да се случи. Сигурно разбирате, че трябва да се предпазим.

— Не сме се обаждали в полицията.

— Все още не.

— Само си искаме Силвана.

— Нека отидем да вземем ръкописа. После ще намерим решение.

— Не можем да го вземем.

— Защо не?

— Оставих го в техническия отдел за анализ и съхранение. Нямам достъп до него. Мерките за сигурност…

— Запознати сме с тях.

— Отварят утре в девет. Мога да го взема тогава.

— Ще дойдем с Вас.

— Не е възможно. Ще събудите подозрение. Трябва да го взема сам. Сам. Дори това ще противоречи на правилника.

— Защо?

— Когато даден артефакт бъде предоставен за консервация, не можем да го вземаме по свое усмотрение. Има си процедури, правила. Аз обаче ще се справя. Ще намеря оправдание. Познавам консерватора.

Главата на ордена и примипилът го измериха с поглед. Накрая кимнаха.

— Нека се разберем, че е във Ваш интерес да ни съдействате, а не по-малко и в полза на Силвана… — обясни главният.

— Разбира се!

— Ако Вие или Вашата съпруга разкажете нещо на когото и да било — полицията, роднини, приятели, власти — Силвана ще умре.

Лучана не можа да се сдържи и изхлипа.

— Няма да я убием. Ще я оставим където е сега. В ковчега. Разбирате ли?

— Ковчег?

— Чувате ли какво Ви казвам?

— Чуваме. Какъв ковчег?

— Подчертавам това само и единствено, за да Ви убедя, че не бива да вършите нищо прибързано. Като например да молите за помощ. Това е между Вас и нас. Животът на Силвана е залогът в играта ни.

Никой не продума.

— Боже милостиви — отрони Лучана, — не можете…

Четиримата се изправиха.

— Ще се обадим утре преди обед. Тогава ще се уговорим къде и кога да ни предадете ръкописа.

— И къде и кога ще си получим Силвана — отбеляза Джовани.

— Опитайте се да поспите малко — поръча примипилът. — Човек действа по-рационално, когато си е отпочинал.

Мъжете излязоха от апартамента и затвориха вратата след себе си. През тихите хлипания на Лучана Джовани чу стъпките им по стълбите и трясъка на входната врата.

* * *

Ковчегът…

Нямаше сили да се съблече и да си легне. Остана седнал на дивана. Тресеше се. Опитваше се да намери правдоподобно обяснение, което да убеди Умберто Джали да му върне ръкописа. Лучана влезе в банята и пусна душа. Той се заслуша в течащата вода и уличното движение навън.

Когато бащата на Джовани беше на неговата възраст, точно преди войната, той се бе отървал от принудителната служба във фашисткия Corpo Truppe Volontarie, присъединявайки се към комунистическата съпротива. По време на цялата война бе участвал в застрашаващи живота саботажи. Джовани научи за това едва след много години, ей така, между другото, в обяснение за проблемите на баща му с алкохола. Когато старият почина и Джовани се хвана да разчисти жилището му, той се натъкна на „Берета“ и няколко пожълтели листи с шифри. „Какво ли би направил татко, ако бяха отвлекли мен и похитителите го посетеха“, чудеше се Джовани. Дали щеше да говори с тях спокойно? Щеше ли да заплаче? Да ги заплаши? Може би да ги застреля?

Какво би направил татко?

Как трябва да постъпя аз?

Какво мога да направя?

* * *

Когато се събуди, в апартамента беше тихо. Лучана явно си бе легнала. Той се взря в тавана и си представи звездното небе. Какво ли е да си космонавт… Как се казваше онзи филм? Беше го гледал миналото лято. Четири пъти. Не, пет! „2001: Една одисея в космоса“[32]. Лучана не бе пожелала да дойде. Нито веднъж. Никога не му бе минавало през ума, че той, чийто свят се въртеше около миналото и метафизиката, можеше да остане така очарован от бъдещето и технологиите. 2001… Още повече от трийсет години. Как ли щеше да изглежда светът тогава? „Може би ще завземем вселената“, мислеше си той. Бе минала по-малко от година откак Нийл Армстронг стъпи на Луната. One small step… Бе гледал събитието в директно излъчване по телевизията. Какво ли не би могло да постигне човечеството за трийсет години? Пак заспа. При следващото отваряне на очите си забеляза някаква фигура в ъгъла. Джовани се сепна и се изправи на лакти. „Ехо?“ — измънка той. Стаята беше леденостудена. Дали четиримата не се бяха върнали? Въздухът бе изпълнен с остра смрад, като от развалено месо. „Да не би да съм забравил да изхвърля боклука? Кой си ти?“ — попита той. Съществото стоеше неподвижно, беше доста по-голямо от човек. „Просто сянка или пък все още сънувам.“ В мрака огромният силует проблясваше неясно на фона на светлите тапети. Вибрираше със звук, подобен на ток с високо напрежение, само че още по-дълбоко; звук, който по-скоро усещаш, не чуваш. „Сънувам, това не е истина, просто съм сънувал, че съм се събудил.“ Чуваше равномерните удари на големия часовник и смътния шум от нощния трафик по улиците. Човек може ли да сънува звуци и миризми? Хвърли поглед към дифузните контури. Дори и в съня си Джовани се почувства подвластен и не особено достоен в присъствието на гиганта. „Аз съм просто един нищожен човечец сред милиарди нищожни хорица.“ Тогава забеляза две миниатюрни същества в краката на великана. Едното приличаше на елф, другото — на демон. „Тя е добре“ — каза елфът. „Добре? Тя страда!“ — изсмя се демонът. „Жива е — каза елфът, — но трябва да я приберете, господин Нобиле, трябва да вземете Силвана.“ „Да, ако можеш да я намериш“ — ухили се демонът. Той видя в мрака пред себе си лицето на Силвана, потно, бледо, със зачервени очи. „Къде е тя?“ — измънка той. Елфът и демонът се закискаха. „Кажете ми къде е!“ „В ковчег! Лежи в църква!“ — ревнаха елфът и демонът в един глас. „Отведи я!“ — умоляваше елфът. „Моля те.“ Демонът изви и се ухили. За част от секундата жужащият звук смени честотата си. Елфът и демонът изскимтяха и млъкнаха. Джовани видя стаята в болницата и бдящите над него родители. Около тях, невидими за човешките очи, щъкаха безброй демони — лазеха по пода, провираха се по леглото, висяха от тавана. Джовани погледна нагоре и му се стори, че забеляза две блеснали очи. Сведе глава. „Велзебуб? Ти ли си? Ти ли си, Велзебуб?“ Сянката на съществото изчезна в мрака, дълбокият звук затихна. Той се огледа за елфа и демона. Нямаше ги. Вонята на развалено месо се уталожи. Значи е било сън. Фантазия. Опита да се събуди. „Не е истина, Джовани. Всичко става в главата ти, не е истина.“ Стенният часовник тиктакаше равномерно с леко тик и малко по-тежко так.

* * *

Джовани се събуди в пет. Изкъпа се, пи чай и излезе с колелото в обичайното време с ясното съзнание, че най-вероятно го следяха. Заключи велосипеда за тръбата пред университета и влезе в кабинета си, преди да мине през проверката за сигурност и да почука на вратата на Умберто Джали.

— Джовани? Мислех, че ще пътуваш?

— По-късно. Може би. Изникна нещо…

— Случва се. Мога ли да ти помогна?

— Трябва да взема за малко ръкописа, Умберто.

— Да вземеш ръкописа?

— Само за няколко часа.

Веждите на Умберто оформиха перфектно обърнато V.

— Натъкнах се на бележка в Codex Sinaiticus, която може би е препратка или препис, откъс от „Евангелието на Луцифер“.

Лъжата не звучеше особено логична, но Умберто не беше теолог.

— Звучи вълнуващо, Джовани. Страхувам се обаче, че ще те разочаровам.

— Защо?

— Ако ръкописът беше у мен, щях да ти го дам при всички случаи.

— Къде е?

— Вече не е у мен.

— Какво говориш?

— Опитах се да ти обясня снощи, но ако трябва да бъда честен, ти звучеше съвсем не на себе си.

— Какво да ми обясниш?

— Деканът Роси конфискува ръкописа.

— Конфискувал е „Евангелието на Луцифер“? Защо?

— Предлагам за това да говориш с него.

— Нищо ли не каза?

— Ставало въпрос за някакви формалности.

Формалности… Да, много типично за Роси. Джовани благодари на Умберто и изтича при охраната. Нетърпеливо се остави да го претърсят, преди да продължи нагоре по стълбите и надолу по коридора към кабинетите на ръководителите на факултета.

Деканът Салваторе Роси тъкмо закачаше палтото и шапката си в преддверието, когато Джовани нахлу.

— А, Нобиле. Хубаво! Тъкмо се канех да Ви се обадя. Възникна проблем.

Влязоха в кабинета, чиито размери и обзавеждане сигнализираха, че Роси беше шефът тук и не се боеше да го показва.

— Проблем, dottore?

— Нобиле, знам, че сте в близки отношения с онзи антиквар Луиджи Фиакини.

— Е, близки, близки…

— Когато заминахте да вземете ръкописа, аз си позволих да позвъня на египетските служби по културното наследство.

По гръбнака на Джовани премина вледеняваща тръпка.

— Всичко е наред, декане. — Гласът му звучеше далечен и гъргорещ. — Лицензи. Документи за износ. Всичко е на мястото си, подписано и подпечатано.

— Professore…

— Дори съм си запазил ксерокопия на цялата документация, в случай че възникнат формални пречки.

— Не се и съмнявам, че сте действал с пълно доверие, професоре. За съжаление обаче на Луиджи Фиакини не може да се има доверие.

— Е, да, търговец е, но никога не ми е давал повод да се съмнявам в него.

— Снощи в 18 часа ми се обадиха от Египет. Документите са или фалшиви, или подправени с подкупи.

— Фалшиви? Но…

— Антикварните служби и полицията в Египет вече са започнали следствие.

— Следствие? Срещу мен?

— За щастие успях да предотвратя скандала. Двама представители на Египетския музей в Кайро пристигат със следобедния полет, за да върнат ръкописа в Египет. Склонни са да сложат черта на всичко това, тъй като разрешихме проблема по наша инициатива. Преди да е станала белята.

Деканът се усмихна с явно задоволство от героичната си намеса.

— Но — Джовани дишаше тежко, — този ръкопис не е мой, нито наш. Принадлежи на Луиджи Фиакини.

— Грешка. Принадлежи на египтяните.

— Dottore. Нека Ви напомня, че с Ваше разрешение действах като вещо лице за Фиакини.

— На сляпо доверие, Нобиле, важно е неотлъчно да се придържаме към тезата, че сме действали на сляпо доверие. Били сме подведени от фалшиви документи, трудно ще обвинят нас.

— На практика това е конфликт между Луиджи Фиакини и египетските власти! Трябва да държим университета настрана.

— Съвсем правилно, Нобиле.

— Чуйте! Лично ще занеса ръкописа на Луиджи, за да го вземат египтяните от него.

— Египтяните не гледат на нещата по този начин. Ръкописът е бил изнесен от Египет от представител на ватиканския Папски григориански университет. Вие, професоре. Ето защо държат нас отговорни, докато си приберат ръкописа. Едва тогава ще насочат вниманието си към Фиакини. Намекнаха, че този антиквар и по-рано е бил замесен в трансакции, които сега ще бъдат подложени на щателна ревизия.

— Но…

— Не се стряскайте толкова. Това няма да има никакви последици за нас, нито за Вас лично. Уверих египтяните, че сте честен и сериозен учен, сам оплетен в примката на… да го наречем по-комерсиалната част от бранша.

— Божичко.

— Отпуснете се, професор Нобиле, приемете го спокойно. Имате пълната ми подкрепа и закрила. Това по никакъв начин няма да омърси Вашия curriculum vitae.

— Аз…

— Не мислете за това. Разбира се, незабавно трябва да преустановите отношенията и сътрудничеството си с Луиджи Фиакини. Аз обаче никога не съм вярвал на този тип, така да се каже.

— Предплатих доста голям депозит на египтяните от негово име.

— Това си е негов проблем.

— Като не получи нито ръкописа, нито парите, ще държи под отговорност мен и университета.

— Само да опита. Ха! Нека само опита.

— Способен е да действа доста безскрупулно.

— Ако реши да се гаври, може да го посъветвате да докладва в полицията за Вас, мен и Негово Светейшество папа Павел VI наведнъж!

Джовани скри лице в ръцете си. Призля му. Само дето не повърна върху персийския килим на декана.

— Не приемайте нещата така, професоре, знам, че не носите нито вина, нито отговорност за това. Още повече оценявам явната ви загриженост за този проблем.

— Божичко, милостиви Боже.

— Господ, за щастие, беше с всички нас.

— Къде е?

— Ръкописът? Не се притеснявайте. Лично го заключих в сейфа си — кимна към огнеупорен сейф „Шваб“ с шифър, — където ще си остане, докато египетските ни колеги дойдат да си го приберат.

— О, боже мой.

— Няма нищо, професоре. Както казах, нещата се наредиха по най-добрия възможен начин. Няма от какво да се боите.

Джовани затвори очи и се поокопити. Деканът се облегна на стола си със самодоволно изражение на лицето.

— Знам, че ще прозвуча странно — започна Джовани и гласът му пак доби онази гъргореща нотка, сякаш гърлото му беше пълно с мехурчета. — Но бих искал да взема ръкописа за няколко минути.

— Съжалявам.

— От изключително решаващо значение е да проверя нещо.

Деканът поклати глава решително.

— Съжалявам, професоре. Знам, че ръкописът е вълнуващ…

— Dottore!

— … и че означава много за Вас. С голяма радост бих Ви позволил да го изучавате.

— Става дума просто за детайл, няма да ми отнеме повече от половин минута…

— Знаете ли, Нобиле, у Вас разпознавам себе си. Този пламенен порив да откриеш! Налага се обаче да гледаме на нещата така: Никога не сме докосвали ръкописа. Не е наше притежание. Не можем да разлистваме нещо, което не съществува.

— Но…

— Чуйте ме! Когато египтяните си го върнат, можете да кандидатствате за стипендия и да го изучавате в Кайро.

— Декане…

— Съжалявам, професор Нобиле. Не само съм верен на принципите си по този въпрос, непреклонен съм.

— Моля Ви!

— Не! „Евангелието на Луцифер“ остава в сейфа ми, докато египтяните си го вземат.

* * *

Той се върна в своя кабинет. Там пък какво имаше да прави? Погледна купчината листа за Harvard Theological Review, погледна към прозореца, обрамчил бледата утринна светлина, погледна стените. Почуди се дали да не се обади на Луиджи, но се отказа. Вместо това позвъни вкъщи, за да провери дали похитителите не се бяха обадили. Лучана не вдигна. Той извади купчина справочници и дисертации, натрупани до пишещата машина, за да убие времето и да събере мислите си. Обобщи в кратък доклад известни исторически и теологични сведения за дракулсънджейците. Надяваше се да открие слабо място, от което да се възползва. Нищо не намери. През цялото време виждаше пред очите си Силвана.

Божичко. Какво ли правят с нея?

Пак се обади вкъщи. Никой не отговори.

Излезе от кабинета си, заключи и тръгна с колелото към дома. Уличното движение беше обезумяло. Лучана не си беше у дома. Обиколи всички стаи, сякаш се беше скрила и само чакаше някой да я намери.

„Та те не биха отвлекли и Лучана? Как можах да бъда толкова невнимателен, толкова непредпазлив? Естествено, че не са я отвлекли. Имат си Силвана. Нямат нужда и от Лучана.“

„Енрико!“ — помисли си той.

При Енрико е. Внезапна увереност. Енрико… Само че не искаше да се обажда. Телефонният му номер бе записан в тефтера в чекмеджето под апарата. Но да набере номера, за да пита за жена си — и може би той да му я даде — това вече му дойде в повече.

Свлече се на плюшения фотьойл. Ръкописът… Божичко. Милостиви Боже. Какво щеше да каже, когато се обадеха? Как щяха да реагират? Ще я оставим, където е сега. В ковчега. Той стана, взе пепелника от масата и го запрати в стената. Фин облак пепел заблестя на снопчетата слънчева светлина.

Ковчегът…

Хлипане. Болезнено и отчаяно. Откъде дойде този звук? От него ли? „Като ранено животно съм. Не разсъждавам рационално. Простреляно животно, опитващо се да избяга от ловците. Мисли, Джовани! Мисли!“

Телефонът звънна.

Отначало звукът го парализира. После се втурна към апарата и вдигна слушалката.

— Да?

— Професор Нобиле, благодарим за гостоприемството. — Гласът на главата на ордена. — Набавихте ли каквото се разбрахме?

Задъха се, сърцето му препускаше, не можеше да отговори.

— Професор Нобиле?

— Имаме… проблем.

Гласът му беше задъхан и насечен. Думите гъгнеха, звучеше панически, задавен от плач.

— Какъв проблем?

— Шефът ми във факултета, деканът и доктор по теология Салваторе Роси, е конфискувал ръкописа.

— Защо?

— Очевидно Луиджи Фиакини, собственик на антиквариат на…

— Познаваме Луиджи. Продължавайте!

— Той или е фалшифицирал разрешителните за износ, или е подкупил някой египетски…

— Естествено! По същество!

— Dottore Rossi е алармирал египетските служби. Тръгнали са от Кайро да си приберат ръкописа.

— Къде се намира той?

— В сейфа на dottore Rossi.

Пауза.

— Професор Нобиле. Нека го кажа направо. Ако блъфирате и това е опит да задържите ръкописа…

— Трябва да ми повярвате! Не искам да рискувам живота на дъщеря си!

— Ако не се опитвате да ни измамите и ръкописът се намира в сейф в очакване да го отнесат египетските антикварни служби…

— Да! Това е истината!

— … имате само една възможност, ако искате отново да видите дъщеря си.

— Да?

— Донесете ни ръкописа!

— Не мога.

— Не ме слушате.

— Както вече казах, намира се…

— Професор Нобиле, чуйте какво Ви казвам! Донесете ни ръкописа! Не ме интересува къде е. Не ме интересува как ще го направите. Просто го вземете!

— Аз…

— Не съм безразсъден. Разполагате с целия ден.

— Няма начин да стане!

— Ще се обадя в 16 часа, за да се уговорим за часа и мястото на доставката.

— Заключил е ръкописа в сейф!

— Шестнайсет часа. Разбрано? Тогава трябва да имате ръкописа, професоре.

— Чуйте…

— Шестнайсет часа!

— Не знам комбинацията за сейфа!

— А ние знаем всяка ваша стъпка. Ако се обадите на полицията, началниците Ви, властите или някой друг, ще сметнем това за прекратяване на сделката. Последиците са Ви известни.

— Не мога…

— Шестнайсет часа, професоре.

Главата на ордена затвори.

Част втора

Седемте печата

„И видях в десницата на седящия на престола книга, написана отвътре и отвън запечатана със седем печата. И видях, че един силен ангел прогласяваше с висок глас: Кой е достоен да разгърне книгата и да разпечата печатите й?“

Откровение 5:1-2[33]

„Eli, Eli, lema sabaktani?

Боже Мой, Боже Мой, защо си Ме оставил?“

Матей 27:46

Рим, май 1970

Милостиви Боже на небето, помогни ми! Ще искам да оставам тук! Искам вкъщи при мама и татко! И при Бела. Милостиви ми Боже, не ме оставяй да умра!

* * *

Кои са те? Защо ми свалиха дрехите и ме положиха гола в каменен саркофаг? Съвсем луди са. Искат да умра ли?

* * *

Чакаха ме пред училище. Бяха четирима. Четирима мъже с черен мерцедес. Слънцето блещукаше по звездата върху капака. Така разбрах, че е мерцедес. Стоеше паркиран на тротоара с включен двигател. Бързо го подмини! — уплаши се Ло-Ло, когато наближих. Сякаш ги познаваше или нещо такова. Докато минавах покрай колата, от нея излязоха двама от мъжете. Силвана? — попитаха те, въпреки че явно знаеха коя съм, щом питаха. Да — отвърнах аз. Казаха ми, че мама и татко ги били изпратили да ме вземат. Ще им вярвай — предупреди Ло-Ло. Всъщност не мислех да тръгвам с тях. Мама и татко казват никога да не говоря с непознати. Те обаче ме натикаха на задната седалка и потеглиха. Къде отиваме? — попитах аз. Опитвах се да не показвам колко съм уплашена. Недалеч — отвърнаха те. Попитах ги кои са. Не отговориха. Страхувах се. Но можеше и да казват истината, че мама и татко са ги изпратили да ме вземат. Карахме през града. Накрая не знаех къде съм. Излязохме на магистрала. Скоро се отклонихме от нея и минахме през някакво предградие без хора. Продължихме покрай едни ниви. Не плачи — каза мъжът от дясната ми страна. Гласът му звучеше мило. Къде отиваме? — попитах аз. Скоро ще стигнем — отвърна той. Останалите не казваха нищо. Само седяха и гледаха напред. След дългото пътуване колата спря пред някакъв замък. Или поне аз си мислех, че е замък. Когато обаче ме пуснаха да изляза и се огледах, разбрах, че това е манастир с параклис и гробище, обкръжени от висока стена. На входа имаше стълбище. Над главния вход успях да разчета думите манастир. Синьоре и санто, също и годината 1871. Имаше още много думи. Тях не можах да прочета. Тук сигурно отдавна живеят монаси. Стъклата на прозорците бяха счупени. В двора отпред растяха бурени и малки дръвчета, които си проправяха път между паветата. Стори ми се, че чух песен на монаси. Може да е била само в главата ми. Поведоха ме нагоре по широкото стълбище и влязохме в манастира. Подът беше покрит с прах и пясък. Една греда на покрива се бе пречупила и се виждаше небето. Някой бе изритал настрана опадалите керемиди, които се бяха строшили на земята. Един огромен кръст се беше прекатурил и някой го бе опрял на стената наопаки. В сенките покрай стените имаше статуи на хора от Библията. Поне разпознах Моисей, Дева Мария и Исус. Вървях през манастира заедно с четиримата мъже от колата. Водеше ме онзи с милия глас. Влязохме в параклиса. Насред стаята имаше каменен саркофаг върху висок пиедестал. Стените и тежкият капак бяха покрити с издълбани виещи се цветя и адски фигури. Демони и дяволи. Като онези, дето татко ги изучава. Остри лица с дълги езици и празни очи. Няколко от мъжете застанаха в кръг около ковчега и запяха. Сякаш бяха монаси. Може и наистина да бяха. Мъжът с милия глас стисна ръката ми. Когато изпяха песента, един от тях коленичи пред ковчега. Май се молеше, но не можех да чуя думите му. Когато приключи, всички свалиха ръцете си и казаха в хор думи, които не разбирах. После се обърнаха към мен. Четирима се приближиха. Мъжът с милия глас леко стисна ръката ми. Разплаках се. Докато двама ме държаха, останалите разкъсаха дрехите ми. Бях уплашена и засрамена. Пищях. Опитвах се да ги ударя. Бяха много по-силни от мен. Понесоха ме през параклиса, както си бях гола. Не можех да се отскубна. Виках мама и татко, но никой не ме чуваше. Никой, освен непознатите мъже. Накрая ме натикаха в студения саркофаг. Докато наместваха капака, вътре се изсипа фин прашец. Закашлях се. Опитах се да извикам. Прахът и страхът стягаха гърлото ми. Беше съвсем тъмно.

* * *

Удрях с юмруци по стените на саркофага. Ритах капака. Толкова е малък. Толкова тесен. Ако се опитам да седна, главата ми се удря в непоклатимия каменен капак. Всичко е тежко и кораво. Сърцето ми ще изскочи. Кашлям. Удрям наоколо си, изранявам се. Задъхвам се. Тук вътре няма достатъчно въздух — казва Ло-Ло. Чела съм за деца, които умрели — скривали се в стари хладилници и не успявали да отворят вратата отвътре. Опитвам се да дишам бавно и дълбоко. Дали така пестя въздуха? Не е особено лесно. Чувствам, че не ми стига. За да дишаме, имаме нужда от кислород, четох това в учебника по биология. Въздухът в саркофага е спарен и задушлив. Сърцето бие ли, бие. Дум, дум, дум. Вътре в ковчега мирише точно както на онзи строеж, където ме заведе мама преди няколко месеца. Не знам дали е цимент или вар, камък или пък нещо съвсем друго. Мама продава къщи и апартаменти. Обикновено в тях е живял някой. Понякога обаче фирмата, където работи тя, строи съвсем нови къщи и ги продава. Май че е така. Поне така мирише тук. Като на строеж.

Трябва да пишкам. Не можеш да го направиш в ковчега — обажда се строго Ло-Ло.

* * *

Напъхаха в саркофага тънък маркуч през дупка най-отгоре. През него влиза въздух. Течението кара кожата на ръцете ми да настръхва. Вдигам дланта си нагоре и усещам въздушната струя. Така стигам и до маркуча. Обръщам се на една страна. После по корем. Вдигам глава така, че да духа право в лицето ми. Отварям широко уста и гълтам въздуха. Благодаря ти, милостиви Боже, за всичкия въздух, хиляди, хиляди благодарности, милостиви Боже!

Не Бог е пъхнал маркуча тук — обади се Ло-Ло. Той винаги е ужасно неблагодарен.

Накрая се чувствам като надут балон. Още малко и ще се пръсна. Сгушвам се и се обръщам обратно по гръб. Мисля си за мама и татко. Сигурно ужасно се тревожат за мен. Божичко, може ли да помогнеш на мама и татко, за да не се страхуват толкова много, сигурно си мислят, че съм мъртва. В името Христово, амин. Татко сто на сто се е обадил в полицията. Сигурно вкъщи е пълно с полицаи. Сигурно вестниците ще публикуват моя снимка. Няма как никой да не е забелязал мъжете, които ме отведоха. Може дори да са записали номера на колата. Ами ако полицията вече е обкръжила манастира? В такъв случай се надявам мъжете да им кажат къде съм. Нали не е сигурно, че полицията ще се сети да погледне в саркофага. Ами ако арестуват всички и си заминат, без да проверят дали съм тук?

* * *

Скоро ще се напишкам. В случай че се казва така, когато лежиш гол в ковчег. Притискам крака. Пари ми на корема и бедрата. Не искам да пишкам. Не искам да лежа сред собствената си урина. Уф. Стискам зъби, удрям колене.

* * *

Татко изучава демоните. Не мога да разбера защо. Аз се страхувам от тях. Обичам ангели. Те са мили. Демоните са само лоши. Ло-Ло казва, че светът е пълен с демони. Ние, хората, не можем да ги видим, ако не искат да бъдат видени, казва Ло-Ло. По принцип не искат да ги виждат.

* * *

Жадна съм. Странното е, че хем съм жадна, хем ми се пишка. Едновременно. Устата ми пресъхва. Езикът залепва за небцето. Мисля си за леденостудена вода. За чешмичката в училищния двор. Кока-кола с кубчета лед. Обикновено ми дават да пия на вечеря в неделя.

Всеки път, когато преглъщам, гърлото ми издава сух, лепкав звук. Не съм гладна, обаче ми е задушно. Чудя се кога ли ще ми дадат да ям и да пия.

Няма да те пуснат навън — казва Ло-Ло.

Млъквай — отвръщам аз.

* * *

Накрая не успявам да се стискам повече. Толкова ми се пишка, че едва не повръщам. Мисля си, че сигурно ще лежа тук още дълги часове и ще бъде невъзможно да се стискам толкова дълго, цялото ми тяло ще изтръпне. И ето че без да искам се изпускам. Какъв срам — казва Ло-Ло. Мъжете със сигурност ще разберат, когато отворят капака. Усещам, че се изчервявам в мрака.

* * *

Ло-Ло е дух. Преди много, много време е бил елф в кралство, управлявано от кралица на име Сухливан и зъл трол на име Зах-Мал. Той поне твърди така. Сухливан и Зах-Мал отнели живота на краля с екстракт от беладона. В продължение на стотици години Ло-Ло живял в зелена дъбова гора в полите на планината. Разправя, че обработвал земята и отглеждал животните си, гледал звездите. Тогава се наричал Lownndilar-cahn-Loshwikemin. Ловял шарани в синьо-зеленото вирче под един водопад. Хапвал ги със зеленчуци от градината си. Когато бил на 753 години, умрял от отровен бонбон, изпратен му от Зах-Мал. Така и не разбрал какво лошо бил направил и с какво подразнил магьосника. Оттогава живеел сред духовете. В годината, когато съм се родила, той бил повикан на Земята от архангел Михаил, за да служи като мой ангел хранител. Той ми разказа всичко това. Не знам дали мога да му вярвам. Казва толкова много неща. Малко е особен. Направо да не повярваш, че е живял цели 753 години преди да умре. Не изглежда чак толкова мъдър. Баба беше стара и мъдра. Ло-Ло обаче все още звучи като дете. Наричам го просто Ло-Ло. Не може да обикаляш наоколо с името Lownndilar-cahn-Loshwikemin. Просто не може.

Мама и татко казват, че съм си го измислила.

Казват, че съществувал само във въображението ми.

Нека да си говорят — казва Ло-Ло.

Те не могат да го видят. Нито да го чуят. Не го забелязват, дори когато стои на пода точно до мен, вие и пее някой от онези народни тонове, които били популярни в страната на елфите по негово време. Гледат право през него. Гласът му не се задържа в ушите им. Когато лежи до мен в леглото ми, а мама и татко дойдат да ми пожелаят лека нощ, случва се да седнат отгоре му. Тогава си лежи най-кротко и върти очи.

Ти ангел ли си, Ло-Ло? — попитах го веднъж.

Иска ми се.

А какво си тогава?

Май съм просто дух.

Но нали казваш, че си мой ангел хранител?

Ангелите хранители не са обикновени ангели, Силвана.

Каква е разликата между дух и ангел?

Божието присъствие.

Какво искаш да кажеш?

Той мълча доста дълго. Крайно необичайно за Ло-Ло. Най-сетне каза:

Не мисли за това, Силвана, не си мъчи главицата с такива неща.

Защо не?

Може би ще разбереш, когато пораснеш.

Ти разбираш ли?

Бих искал, но не мисля.

* * *

Милостиви Боже, пусни ме навън, помогни ми да изляза! Милостиви Боже, нека това е само кошмар, нека се събудя и открия, че просто съм сънувала, моля ти се, Боже! В името Христово, амин.

Не трябва да спиш твърде дълбоко, приятелче.

Защо?

Имаш треска и спазми. Не заспивай.

Толкова съм уморена.

Опитай да останеш будна.

Дробовете ми са пълни с пясък.

Няма достатъчно въздух в ковчега — казва Ло-Ло. Той се сгушва до мен и прошепва името ми в ухото ми, за да ме утеши.

Скимтене. От мен се лее пот. Въздухът не стига. Умирам. Умирам, мамо и татко, защо не идвате да ме вземете? Искате да умра ли?

Тялото ми трепери, тресе се.

Нямам сили да будувам.

Ло-Ло: Събуди се, приятелче.

Не мога.

* * *

Спя.

Сънувам.

Събуждам се.

Отварям очи.

Демонът седи в другия край на саркофага, сгърбен и недорасъл. Гледа ме втренчено. Целият блещука. Затова го виждам в мрака. Ръцете му са като нокти на хищник. Плешивата му глава има остър връх с кожа, толкова тънка, че виждам черепа му.

Пищя.

Очите му угасват. Остава само вонята му. Ло-Ло! — крещя аз. Ло-Ло не отговаря.

Крещя ли, крещя.

I. КК

1.

Рим

11-12 юни 2009

Всеки, пътувал достатъчно далеч на изток, срещу изгрева, ще познае съдбовното чувство, че е пропуснал ден от живота си. Нищо — нито логика, нито аргументи, нито задълбочени изследвания на календари и алманаси, не може да те спаси от глождещото те усещане, че са ти откраднали от времето, че си изпуснал нещо между миналото и бъдещето.

Отварях очи милиметър по милиметър. Всеки от клепачите ми тежеше по няколко тона.

Полежах неподвижно няколко минути, както след продължителен, мощен запой, завършил в черна дупка от забрава. Сякаш се бях събудил на носилка зад четириъгълна врата в хладилното помещение на моргата.

Факти: Жив бях. Това си е нещо. Не бях в болница. Нито в залата за аутопсии. Лежах в легло. Не бях вързан. Значи вече не бях пленник. На ръката си имах лепенка.

Въпроси: Какво се бе случило? Къде бях? Къде бяха примипилът и останалите извършители?

Дали бе възможно цялото отвличане да е било инсценирано, за да ми изкара ангелите? В такъв случай представлението бе успешно. Аплодисменти с тропане на крака. Аз обаче не бях издал местонахождението на ръкописа. Или бях? Опитах да си спомня. Стиснах очи и се съсредоточих. Спомних си сивокосия мъж, наречен примипил. Спомних си монасите в сивите роби. Спомних си как доближиха каната до ръката ми. Спомних си голямата продълговата кана и хирургическите инструменти в дървеното ковчеже.

А после? Нищо.

2.

— Шокова граната с газ.

Мъжки глас. Американец.

Обърнах глава встрани, но не го видях.

— BZ-91 — продължи той. — Обезвреждащ газ на основата на скополамин и морфин. Разработен от ЦРУ през 2005-а. Страшно ефективен. Изкарва те от равновесие за половин секунда. Успяха само да те боднат със скалпела.

Опитах да се изправя на леглото, за да видя кой говореше, но не можах. Паднах назад и изстенах.

— Главоболието и леката форма на скованост ще продължат до петнайсет часа при вдишване. Съжалявам. Алтернативата беше въоръжена акция. Кофти работа. Не съм любител на въоръжените акции. Знаеш как е. Умират хора. Доста за разчистване. Бомбичките с газ определено са за предпочитане. След няколко часа ще станеш на крака.

Тежки стъпки. Полъх на Old Spice. В зрителното ми поле навлезе размазан силует. Стиснах очи, за да фокусирам. Той седна на стола до леглото.

— Имаме си оперативен отряд командоси на наше разположение. Собствено елитно поделение, докарано от Navy SEALs[34]. Те те освободиха. Никога не си бил в реална опасност, макар навярно да си се чувствал така. Съжалявам за това. Следяхме тези монаси от известно време насам.

Тези монаси…

Силуетът принадлежеше на висок, слаб мъж на около петдесет години с приятен външен вид и набиващ се на очи гърбав нос.

— Кой си ти? — Гласът ми звучеше като чакъл в мелачка.

— Името ми е Карл Колинс. Повечето ме наричат КК. Единственото, което ти трябва да знаеш в момента е, че ти желая доброто.

По причини, които психолозите биха могли да обяснят по-добре от мен, храня известен скептицизъм към хора, твърдящи, че ми желаят доброто.

— Апартаментът, където живеехте с Моник, беше под наблюдение. Точно както подозираше. Не само със сензори, а и със скрити камери и микрофони. Когато видяхме, че започна да пишеш на Моник, разбрахме, че си ни разкрил. Последвахме те до паркинга. За съжаление оперативните агенти не бяха в позиция да се намесят, когато онези те надвиха. Съжалявам, че отне толкова време. Както казах, имахме пълен контрол над ситуацията.

— Къде е Моник?

— Тук е. Взехме я, след като ти излезе.

— Какво сте направили с нея?

— Абсолютно нищо. Не ме разбираш. Аз съм на твоя страна.

— Всички това казват…

— Информирали сме главен инспектор Хенриксен в Осло за развитието на нещата. Няма за какво да се безпокоиш.

— Познаваш Хенриксен?

— Че как иначе. Изглеждаш гроги, Бьорн. Почини си няколко часа. Имаме много да си говорим.

КК изчезна от стаята. Аз пък изчезнах в мрака.

3.

Първото, което проникна в съзнанието ми, бе някакъв тихичък шум. Чук-чук. Чук-чук. Чук-чук. Опитах се да отворя очи. Да се събудиш от химически сън е като да се издигнеш до повърхността в кална баня. Опитах се да идентифицирам чаткащите звуци. Когато след това притиснах клепачи — първо десния, после и левия — зърнах неясния силует на Моник. Седеше на стола до леглото и плетеше. Звукът идваше от куките й.

— Добро утро — изкашлях аз.

Тя остави плетката. Дори и в състоянието ми на сънлива отнесеност, не ми убягна факта, че на практика бях гол. В легло. В затворена стая. Заедно с Моник.

— Добре ли си? — попитах аз.

Тя кимна и написа: „А ти?“.

— Замаян съм. Лошо ми е. Кои са те?

— Приятели.

Моник ми помогна да стана от леглото и да отида до тоалетната. Изплакнах лицето си със студена вода и се облякох. Чувствах се като развалина след запой с коняк и рохипнол. Когато се затътрих обратно в стаята, там ме чакаха КК и Моник.

— Бьорн — възкликна той, сякаш бяхме първи приятели, — изглеждаш много по-добре.

— Не ставай смешен. Знам точно как изглеждам.

Опитах се да срещна погледа му с очи, премрежени от газ, сън и една особено изпаднала представа за себе си. Без особен успех. Когато съм ужасно уморен или пиян, или пък лекарите са ме натъпкали с малко повечко розови таблетки, проявявам склонност към кривогледство. Дебелите стъкла на очилата само увеличават тази ми злочестина. Кривогледството не ми е предимство.

4.

Да се обграждаш с красиви предмети не е просто признак на суета. В същата степен може да бъде и опит да създадеш хармония в съществуванието си. Фън шуй на душата. Да откриваш спокойствието в красотата.

Професор Алдо Ломбарди имаше вид на човек, вече постигнал спокойствието. Очакваше ни в пищна стая с кадифени тапети, барокови картини и полилеи.

Лъжецът му с лъжец.

— Как се чувстваш? — попита той с престорена загриженост, когато, едва вървейки, влязох в стаята.

На мен пък най-много ми се щеше да го прасна. Само дето бях твърде изнемощял.

Алдо Ломбарди се покашля виновно.

— Съжалявам, че до известна степен ви заблудих. Никога не съм ви лъгал. Искам да знаете това. Само че не ви разказах и цялата истина.

Старите кожени канапета изскърцаха, когато седнахме. Домашната прислужница влезе с поднос с кафе и чай. Стъклото издрънча в стъкло, когато постави чашите и чинийките върху маса, чийто стъклен плот почиваше върху посребрени крака от ковано желязо. Тя сервира чай за Моник и кафе за КК, Алдо и мен.

— Кои сте вие? — попитах аз, след като затвори вратата зад гърба си. Гласът ми трепереше и това ме дразнеше. — Какво искате от нас?

— Добре разбирам подозрението ти — каза КК. — Естествено е да се опасяваш, че ние стоим зад отвличанията и убийствата.

— Мина ми през ума.

— Две групировки преследват „Евангелието на Луцифер“. Две съвсем различни групировки. Аз и Алдо представляваме едната. Другата, монасите, е религиозна секта, назована дракулсънджейци. Името означава нещо като драконова кръв.

— „Евангелието на Луцифер“ е един от многото текстове, залегнали в основата на вярата им — обади се Алдо Ломбарди. — Проблемът е, че дракулсънджейците, както и всички останали, са изтълкували текста погрешно.

— Религиозен орден? Който убива? — написа Моник и вдигна тефтера, за да можем всички да прочетем.

— Парадокс — каза Алдо Ломбарди. — Не е ли така? В същата степен като средновековните християнски кръстоносни походи и инквизицията. Или пък джихада на ислямистите и камикадзетата. Библията е пълна с примери как животът може да се жертва за постигането на по-висша цел. Дракулсънджейците, както и йезуитите, смятат, че целта оправдава средствата. Те вършат делата на Бог и Сатаната тук, на Земята.

— На Сатаната?

— Почитат Луцифер — обясни КК. — Няма да сбъркаме много, ако ги заклеймим като екстремисти. Тези монаси са фанатици, живеещи в миналото във всяко едно отношение.

— Тогава кои сте вие? Добрите момчета?

— Ние сме учени — отвърна КК. — Хора на науката. Принадлежим към голяма изследователска организация. Носи кодовото название The Lucifer Project.

— The… какво?

— Проектът Луцифер. Групата се състои от водещи специалисти в различни области на науката: Археолози. Историци. Теолози. Палеографи. Антрополози. Философи. Езиковеди. Физици. Астрономи. Биолози. Математици. Социолози. Психолози. Антрополози. Това са само…

Погледнах професор Алдо Ломбарди.

— А твоята роля?

— Аз съм един от теолозите на проекта.

— Всичко, което ни разказа за Сатаната…

— … е вярно. Наистина, в „Евангелието на Луцифер“ не пише нищо изрично за сина на Сатаната. Важното обаче е, че дракулсънджейците вярват, че нещата стоят така. Вярват! По този начин тълкуват древния текст. Разчитат собственото си тълкувание в пророчествата. Както свещениците понякога тълкуват Библията погрешно, а се случва и имамите да изтълкуват погрешно Корана.

— Затова дракулсънджейците са толкова обсебени от идеята да се докопат до ръкописа — вметна КК. — Искат да помогнат синът на Сатаната да се роди.

— Всичко, което ти разказах за Антихриста — продължи Алдо Ломбарди, — се базира на техните представи. Както Библията е пълна с грешки, възникнали при преписа, превода и тълкуването на ръкописите, гръцките и латински преводи на „Евангелието на Луцифер“ също били, меко казано, неточни.

— Откъде знаете какво съдържа ръкописа, след като не сте го чели?

— Чели сме големи откъси от него — отговори КК, — а също и текстове, които препращат към него. Нуждаем се обаче от пълния ръкопис.

— Молим те — каза Алдо Ломбарди, — да предадеш „Евангелието на Луцифер“ на нас. Ние умеем да го четем правилно.

— Какво ще се случи с мен и Моник, ако откажа?

— Да се случи? — изкикоти се КК тихо. — Разбирам, че нямаш особено високо мнение за нас.

— Искам да се върна у дома! Разрешавате ли ми?

— Естествено, свободен си да си заминеш. Не си пленник. Ние обаче се надяваме да избереш да останеш.

— Защо да го правя?

— Защото искаш да узнаеш повече. Защото и ти като нас си любопитен накъде ще ни отведе ръкописът.

КК наля още кафе за мен и Алдо Ломбарди. Чаената чаша на Моник все още бе наполовина пълна.

— Къде са монасите? — попитах.

— На сигурно място.

— Какво ще рече това?

— Държим ги под охрана.

— Искам да говоря с тях.

— Те не искат да говорят с никого.

— Нека поне ги погледна в очите.

— Защо?

— Искаха да ме убият.

— Е, и?

— Ако не се бяхте появили, щяха да ми източат кръвта. Струва ми се, че имам известно право да се срещна с тях отново.

КК хвърли поглед на Алдо Ломбарди, който поклати глава.

— Не знам… — колебаеше се КК.

— Доколкото разбирам, имате две алтернативи. Можете да ме пуснете да си замина — тогава забравете за ръкописа. Или пък можем да си сътрудничим.

— Чудесно. Ще се срещнеш с тях. Утре. Само не си мисли, че ще ти кажат каквото и да било.

— Ще видим. Е, разкажете ми за какво става въпрос. Какво е „Евангелието на Луцифер“? Как е попаднало в Киев?

— Не бързай толкова, Бьорн. Въпросите ти изискват подробни отговори. Нека ти обясня… През 1955-а група археолози, предвождани от американеца Джоузеф ван дер Велт, направиха откритие при разкопките на християнски манастир в Испания, разрушен, когато римляните загубили контрола над Иберия през V век. Намериха текст върху папирус, Codex Hispania, който разказва за „Евангелието на Луцифер“ и вселенския събор в Никея. Веднага се свързаха с Проекта Луцифер. Codex Hispania съдържа важни насоки, които ни помогнаха да разширим систематичното си и целенасочено издирване на третата част от евангелието. Тази, която ти притежаваш.

— Ръкописът от Киев не е ли пълен?

— „Евангелието на Луцифер“ не е съществувало като цялостен текст от 1700 години насам. Бил е разделен на три на Никейския събор през 325 г. Версията от Киев е последната.

— Разбирам. — Но както обикновено, само преувеличавах. — Нека ви задам един въпрос: Световните музеи и архиви са пълни с апокрифни текстове с предсказания и пророчества. Защо влагате толкова много ресурси в издирването на текст, за който никой не е чувал? Не е достатъчна причината, че някаква религиозна секта вярва в някакво пророчество за сина на Сатаната.

— Ти си буден наблюдател, Бьорн. А си и разумно скептичен. Имаш право. В основата на всичко стои нещо друго, доста по-сензационно.

КК ми подаде някаква папка с многозначително изражение на лицето.

— Изчети този доклад. Тук има доста ключова информация.

II. Докладът

Доклад за Codex Hispania

Изготвен от Уилиам Голдман и д-р Лорънс Шварц

Секретен — 15 януари 1996

1. За „Евангелието на Луцифер“

Евангелието на Луцифер (Codex Lucem Ferre) е сред съкровищата, разграбени от Втори храм в Йерусалим през 70 г. от н.е. Дълго време се е смятало, че ръкописът е магически, еретичен и окултен. С утвърждаването на християнството е получил гръцкото име Σατανα Διαθηκ — Satana Diathiki (от църковен гръцки: Завещанието/Пакта на Сатаната), което, предвид увлечението по християнски евангелия от първото столетие, е било изопачено до Καθ’ Εωσφορον Ευαγγελιον — „Евангелието на Луцифер“.

2. За Codex Hispania

2.1. Откритието

Този доклад третира ръкописа Codex Hispania, папирус, намерен през 1995 г. в глинена делва в периферията на разкопките около руините на манастира „Св. Павел“ в Испания. Codex Hispania е открит от група американски учени под ръководството на археолога Джоузеф ван дер Велт от The Cotsen Institute of Archaeology at the University of California, Los Angeles (UCLA). Той хвърля нова светлина върху далеч по-стария текст „Евангелието на Луцифер“.

2.2. Датировка

На базата на изследване с въглерод, направено на свитъка, оценяваме произхода на папируса на 400 г. от н.е. (с точност плюс/минус 50 години), което изглежда потвърждава датата на писаря (375 г. от н.е.).

2.3. Езици/превод

Текстът на свитъка е написан на коптски[35] и преведен от професор Кристофър Уот.

2.4. Кратък отчет за съдържанието и достоверността

Codex Hispania претендира да бъде автентичен преглед на събитията от вселенския събор в Никея през 325 г. съставен от монаха Потин: „Аз, Потин, писаря Потин от Тива и Александрия; вярващ християнин; покръстен и благословен — се заклевам, че този преглед на събитията в Никея представя истината такава, каквато я познавам“.

Заедно с други двама монаси — Никазий и Якоб — Потин получил задачата да унищожи еретическия текст, познат под името „Евангелието на Луцифер“. Няколко дни по-късно тримата монаси избягали от Никея — с ръкописа.

Codex Hispania е важен по няколко причини. Най-основното в него са всички цитати от „Евангелието на Луцифер“, позволяващи ни да добием представа за съдържанието, формата и естеството на ръкописа. Освен това Codex Hispania ни предоставя съществена информация за съдбата на „Евангелието на Луцифер“.

3. За вселенския събор в Никея

3.1. Исторически факти за Никейския събор

С Първия вселенски събор в Никея[36] в Мала Азия през 523 г. от н.е. са свързани многобройни митове и погрешни представи. Например: На събора християнството не е било въведено с просто мнозинство, не са приели християнския библейски канон, нито пък наличието на душа у жената.

Император Константин Велики свиква водещи епископи на събора в Никея. Поводът до голяма степен е изглаждането на теологическото разногласие относно арианството — връзката между Отца и Сина[37]. Същевременно императорът безспорно е искал да консолидира могъществото и единството на империята с помощта и подкрепата на църквата.

Точният брой на участниците не е известен. Император Константин поканил 1800 епископи. Навярно са се събрали около 250. Откриването на събора било на 20 май 325 г. и продължил два месеца.

Важен резултат от вселенския събор е Никейският символ на вярата[38]. Прието е също така и кога да се празнува Възкресение Христово[39]. Важен е и фактът, че вселенският събор в Никея е първият официален събор, където се събира представителна извадка на християнската вяра и различните енории и християнски течения, за да се постигне единство по религиозни спорове[40].

Освен това Вселенският събор в Никея свързва църковната и светската власт. Той допринася за поставянето на основите на симбиозата между християнската църква и държавната власт.

3.2. Вселенският събор за „Евангелието на Луцифер“

Разпространен е митът, че на събора е прието изгарянето на спорни апокрифни текстове. Подобна цензура не е документирана в историческите източници.

И все пак: Според Потин по-тесен кръг от епископи решава, че „Евангелието на Луцифер“ трябва да бъде унищожено. Една от теориите гласи, че ръкописът е съдържал формулировки, които биха могли да се използват за преобръщането на господстващото антиарианско настроение сред епископите. Тъй като Потин служел на епископ, обявил се против оспорвания възглед на арианците пред императора и сънародника си Арий, то това твърдение не може да бъде взето за доказателство. Също толкова вероятно е евентуалните сатанински черти на текста да са провокирали решението за унищожаването му. Трета теория, основаваща се на откъс от съчинението „Църковна история на епископ Евсевий“[41], твърди, че ръкописът съдържал магически формули, които в случай на злоупотреба биха могли да призоват Сатаната. „Евангелието на Луцифер“ не е упоменато в известни, авторитетни извори от вселенския събор. Според Евсевий решението за унищожаването е било пазено в тайна, като само неколцина от епископите били замесени. Трима монаси — Потин, Никазий и Якоб — били натоварени със задачата да изгорят текста. Никой от тях не бил официален пратеник, а просто асистенти на съответните си епископи. Потин пише за възложилите задачата: „Дойдоха, прикрити от мрака. Късно вечерта почукаха на вратата ми. Трима мъже, които разпознах от двореца, пристъпиха прага ми и казаха, че идвали със свещена задача: аз, Потин от Тива и Александрия, бях сред избраните“.

3.3. Неподчинението на монасите

Тримата млади монаси се нагърбили с поръчението да унищожат еретичния текст. В рамките на кратък период от време обаче променили позицията си. Потин пише: „Ние обаче се зачудихме. С какво право да унищожим за вечни времена текст, който не сме прочели и разбрали? С какво право щяхме да изгорим думи, които от други се смятаха за свещени?“.

Ето защо тримата се съюзили в общото си единодушие да спасят текста. Доводите им не са ясно отразени (освен общото страхопочитание към един стар и свещен текст), но съществуват причини да смятаме, че тримата (под ръководството на Никазий) са обсъждали задачата помежду си (подбуждани от сили, желаещи да спасят текста от унищожение). Отсъствието на идеологически мотиви за неподчинението не ни позволява да изключим възможността да им е било заплатено.

Корупцията може би изглежда като вероятното обяснение, тъй като тримата монаси чрез действията си се обявяват и срещу началниците си — епископите, като по този начин губят прехраната и статута си. Голяма сума пари е можела да изгради основите на едно ново съществуване за тях.

Мотивацията — независимо дали е била идеологическа, религиозна, принципна или икономическа — не играе първостепенна роля впоследствие. Потин пише: „Ръкописът бе разделен на три. А и ние бяхме трима. По този начин ние и текстът приличахме на пародия на Светата троица, която вселенският събор се канеше да утвърди, едновременно един и трима“.

Уговорили се да се срещнат в Тива и да предадат трите части на текста в Александрия. Тъй като се страхували от преследвачи, всеки от тях избрал свой собствен маршрут.

4. За тримата монаси

4.1. Потин

Потин се родил в християнско (коптско[42]) семейство близо до Тива около 300 г. от н.е.: „Ръководителите ми от рано ме смятаха за буден, ученолюбив, набожен и добродетелен; ето защо като малък бях изпратен в манастира, където под вещото ръководство на по-висшестоящите да развия познанията си за нашия Господ Бог, Исус Христос, да му служа и да го славя, както е проповядвал апостол Марко“.

На двайсетгодишна възраст Потин е изпратен в северна Александрия в Египет. Служи като монах при патриарха на Александрия[43] в качеството си на служител или личен асистент.

Потин, донесъл със себе си първата част на „Евангелието на Луцифер“ от Никея, побягнал по сухоземния път към Византион, откъдето се върнал в Александрия с търговски кораб. За пътуването си по море пише: „Господ Бог, който погледна милостиво на намерението ни, ни благослови с попътен вятър през целия път. Спряхме за малко на Крета, за да натоварим стоки. Капитанът не задаваше въпроси и изглежда му се нравеше, че бях поклонник на път за дома“.

Вече в Египет, Потин се покрива в неназован пустинен манастир, по всяка вероятност близо до Тива. В продължение на години напразно чака двамата си събратя: „Търпеливо оставях дните да се нижат като пясък между пръстите, но така и не видях отново нито Никазий, нито Якоб. Не знаех какво ги е сполетяло и мъката ми беше голяма“.

Потин скрива ръкописа (първа част от „Евангелието на Луцифер“) в пещера в планината: „Дълбоко навътре в пустинята, във властта на слънцето, сред пясък и скорпиони, на ръба на ръждивочервена скала има пещери, за които знае само някой и друг козар. Тук, в запечатана делва от най-добрата глина, ще скрия свитъка, предавайки го на времето с надеждата, че ще го открият хора, по-разумни от моите съвременници“.

В края на живота си Потин по неизвестни причини се мести в Испания и служи в манастира „Св. Павел“. Тук пише Codex Hispania, на който се базира този доклад.

Първа част от „Евангелието на Луцифер“, която Потин носи от Никея, е открита в Египет от козар през 1969/1970 г. и попада в ръцете на италианския теолог Джовани Нобиле през май 1970 г. чрез местен търговец на черно, сътрудничил си с италиански антиквар.

4.2. Никазий

Произходът на Никазий е неизвестен и не знаем на кой епископ е служел. Потин пише: „От далечните царства на запад, през планини и реки, моят брат Никазий пристигна на кон заедно с господаря си, епископа, и знаех, че той е мой приятел“.

Името и произходът биха могли да ни насочат към Галия[44], откъдето идва и по-късният му съименник, светецът св. Никазий, официален пратеник на събора. Можем да допуснем, че е по-възрастен от Потин (който нарича Никазий както „мой мъдър съветник“, така и по-късно „моят по-голям брат“). Много от сведенията на Потин за Никазий…

„… и така, послушах мъдрите му слова…

… силната му и убедителна реч…

… Никазий виждаше светлина там, където ние, останалите, виждахме само мрак…“

… ни дават повод да спекулираме, че тъкмо Никазий е убедил другите двама монаси да спасят ръкописа от унищожение. Не знаем какво се е случило с него. Потин пише: „Стиснах ръката на Никазий, пожелах му късмет и никога повече не го видях“.

Бихме могли да допуснем, че Никазиевата втора част от ръкописа е била причината за основаването на ордена на дракулсънджейците. На базата на текста в нея те развиват религия за Страшния съд с убеждението, че двама богове — един на светлината, в образа на Исус Христос, и един на мрака, представен от сина на Сатаната или Антихриста — ще се върнат на Земята в тела от плът и кръв, за да започнат битка, която ще завърши с Армагедон и спасението на душите.

4.3. Якоб

За Якоб знаем малко. Бил е монах от Сирия. Потин го нарича „брат“. Не знаем на кой епископ е служел, нито годините на раждането и смъртта му. Потин пише: „Името му беше Якоб; лоялен и съвестен служител на епископа си“.

Монахът Якоб трябвало да пътува до Александрия през Византион и Атина. За кончината му не се знае нищо.

5. Допълнение, 17 май 2009 г.

Съветът получи сведения за ръкопис, открит в Киев, който би могъл да хвърли светлина върху съдбата на монаха Якоб. Ако текстът, понастоящем притежание на норвежкия археолог Бьорн Белтьо, бъде окачествен като трета част от „Евангелието на Луцифер“, следва да бъде изведена следната хипотеза:

Монахът Якоб трябва да е загубил ръкописа в или в близост до Константинопол. Бил е спрян от войници на служба при император Константин Велики или нападнат от разбойници. Възможно е ръкописът да е намерил пътя до библиотеката на регентите в Източната Римска, по-късно Византийска империя.

След битката при Стиклестад през 1030 г., бъдещият крал на норвежките викинги Харалд Хардроде[45] бяга в Гардарике[46], а по-късно в Миклагорд[47]. Тук постъпва на служба при императора на Византийската империя, който има свое поделение от скандинавски наемни войници[48]. Харалд Хардроде служил при варягите седем години и бил провъзгласен за главнокомандващ на поделението. Когато напуснал Византия, той бил безмерно богат. Не само предвождал грабителски походи в Африка, но си присвоил и големи богатства от тези в императорския дворец[49]. Ето защо допускаме, че той — съзнателно или по-скоро не — може да се е сдобил с третата част от „Евангелието на Луцифер“. Харалд бил близък приятел на княз Ярослав от Киев[50] и се оженил за дъщеря му[51]. Приема се, че е оставил ръкописа в Киев, тъй като писарите им били по-опитни от сънародниците му норвежци. Тази хипотеза донякъде би могла да получи подкрепа и от факта, че Харалд Хардроде впоследствие започва да употребява трикветрата като свой знак. Трикветрата е символ, присъстващ в ръкописа.

Ако хипотезите ни са верни, версията е в притежание на норвежкия археолог Бьорн Белтьо. Предприети са действия, за да се осигури на Съвета достъп до тази версия.

III. Archivum Secretum

1.

Рим

12-14 юни 2009

Читалнята в Archivum Secretum Apostolicum Vaticanum, тайния архив на Ватикана, създаваше усещането за капризна църква, на която най-много й се искаше да бъде библиотека, но й липсваше решителност. Изтощени от будуване учени, обгърната от прах и обезумели позабравени мистерии, седяха по ред на номерата на маси, отрупани с опърпани книги и разпадащи се документи, свалени от полиците, които се простираха на височина от два етажа или по-точно — започваха от хранилищата в подземието и изчезваха право в рая. Архивът съдържа документа, пергаменти, писма и книги, събирани от католическата църква в продължение на близо две хиляди години.

Разговорът с КК и Алдо Ломбарди, както и докладът за Codex Hispania и странната съдба на трите части, съставящи „Евангелието на Луцифер“, бяха събудили любопитството ми. След като КК и Алдо Ломбарди ми предоставиха информацията, която смятаха за необходима, и се върнаха към собствените си занимания, аз напуснах сградата. Нямаше аларма. Не се намесиха пазачи. Не мисля, че някой ме следеше, но е трудно да се каже.

Преди няколко години, когато изследвах исландския ръкопис Codex Snorri[52], се запознах с един от служителите във ватиканския архив, Томазо Роселини. Попитах за него на рецепцията. След няколко минути той излезе да ме посрещне. След задължителната размяна на престорена радост от повторната среща и топли ръкостискания обясних какво ме водеше там. Той ми помогна да си намеря свободна маса и се върна с количка книги, дисертации и документи, съдържащи справки за дракулсънджейците.

В Encyclopedia of World Religions and Secrets прочетох, че монашеският орден имал централа в румънските Карпати. Техният вариант на римокатолическия папа, Доминус, ръководел съвет от дванайсет епископи, наречени старейшини. И до ден-днешен дракулсънджейците използвали римски военни титли. Например легат, главнокомандващият на легионите или генерал. Оперативните им части се наричали контубернии, названието на палатков отряд от осем-десет воини в римската армия, предвождани от примипила, най-високия по ранг центурион. Попрехвърлих купчината и с изненада се натъкнах на писана на машина бележка от Джовани Нобиле. Как ли бе попаднала в архива на Ватикана?

Кратко въведение относно дракулсънджейците

От Джовани Нобиле

Рим, май 1970

„Сектата на дракулсънджейците възниква в Средния Изток през IV век с корени в гностичния, християнски, манихейски и йезидски синкретизъм, т.е. представлява смесица от различни религии. Както и друзите заемат идеите си от различни религии и философии, дракулсънджейците са повлияни от разнородни религиозни направления. Сектата се утвърждава в Централна Европа през VI век, но постепенно изчезва от историята. Не знаем дали дракулсънджейците са преминали в нелегалност или са изгубили последователите си. Сектата се появява отново заедно с катарите през XI век и процъфтява на територията на днешна Румъния, Унгария и Русия през XV век. По него време вече почитат Луцифер, представен от пауна Мелек Таус, като свой най-главен бог. Сектата изниква от манихейската вяра в царство от светлина и хармония, чийто символ е душата, и друго — на мрака и раздора, символизирано от тялото. Манихейският пророк Мани живял във Вавилон през III век и смятал себе си за последовател на пророци като Буда, Заратустра и Исус.

Представата на дракулсънджейците за Луцифер/Сатаната е доста по-комплексна, отколкото у модерни сатанисти като Ла Вей. Също както гностиците и катарите дракулсънджейците вярват, че светът е създаден от демиург, по-нисшестоящо божество, но докато гностиците и катарите не заявяват категорично, че този демиург съвпада с образа на Сатаната, дракулсънджейците смятат, че демиургът е тъмната, следователно зла част от троицата. Свещеният им символ, трикветрата, символизира Бог, Сатаната и сила, която наричат costhul, обединяваща божественото и сатанинското, двете противоположности на вселената. Те твърдят, че Бог и Сатаната са част от costhul — едно универсално цяло. Точно както християните смятат Отца, Сина и Светия дух за едно цяло, не три образа, дракулсънджейците почитат Бог, Сатаната и costhul като равностойни. Тъй като юдаизмът, християнството и ислямът се кланят на изключително божествените (светли) сили, сектата се опитва да поддържа баланса във вселенския costhul, като най-напред се моли, и с това подсилва Сатаната и силите на мрака. Вярват в Бог, но за тях той е просто една трета от божественото цяло.

Нездравите практики и ритуали на сектата — включващи кръвни жертви, тамян и голота — се дължат на примитивни представи и на връзките между земните хора и боговете. Тамянът има същата символна стойност, която можем да открием във всяка една римокатолическа литургия и до ден-днешен. Още от античността насам вярващите смятат, че тамянът освещава места и действия. Като символична жертва той отнася със себе си молитвите при боговете. Още в Петокнижието се описва предпочитанието на Господ към тамяна. Голотата е свързана със стремежа им към чистота, към основното, изначалното. Адам и Ева например били голи допреди първородния грях. Като събличат жертвите си, дракулсънджейците вярват, че в смъртта си те биват връщани при боговете, както са били създадени, голи и чисти.“

За кратка минутка останах неподвижен, замислих се как сектата бе отнела живота на мъжа, който така безпристрастно бе описал екстремизма й, и как почти успяха да ме обезкървят.

Взех да разлиствам някаква дисертация — Blut und Helligkeit: Anthropologie und Metaphysic — обясняваща как дракулсънджейците смятали кръвните жертви за свещенодействие. Разделяйки тялото от кръвта, жертвоприношението се свързва с прочистването на тялото и душата. Мисленето им повлияло румънския граф Влад Цепеш, вдъхновил Брам Стокър да напише Дракула, както и унгарската графиня Елизабет Батори, избила стотици девици, за да се къпе в кръв. Представата за свещената и чудодейна сила на кръвта не е нова, нито необичайна. Както посочваше авторът на дисертацията, много християни пият кръвта Христова по време на причастие, сякаш това е най-естественото нещо. За Свидетелите на Йехова кръвта е толкова неприкосновена, че по-скоро ще умрат, отколкото да позволят медицинско кръвопреливане. В откъс, третиращ серума на истината, натриев пентотал, открих куриозна препратка към убеждението на дракулсънджейците, че кръвопускането може да предизвика медицинско късо съединение в мозъчната кора и умиращият не би могъл да излъже. Необяснима беше и информацията в ксерокопие от кратко съобщение в International Herald Tribune от 20 ноември 2007 г.:

Командоси нападат манастир

Сфънту Георге, Румъния, 20 ноември (Ройтерс)

„… Манастирът Сфънт съндже, главната квартира на религиозната секта дракулсънджейци, бе подложен на нещо като десантна атака в сряда миналата седмица, съобщават румънските власти. Манастирът се намира на няколко мили от Сфънту Георге в планинската верига Карпатите в румънска Трансилвания.

Сектата се е опитала да потули случилото се и отказва да съдейства на местната полиция.

Не е ясно кой е нападнал манастира, нито с каква цел. Няма сведения за ранени. Местни източници съобщават, че 20–25 паравоенни командоси в камуфлажни униформи нахлули в манастира в 2:30 през нощта и напуснали мястото няколко минути по-късно.

Според местните източници войниците отнесли реликва с историческа и религиозна стойност, но информацията не е потвърдена.

Никой от манастира не пожела да се изкаже по въпроса.“

Струваше ми се, че съм чел около половин час, когато установих, че бях прекарал в архива повече от два часа и половина. Вдигнах очи и погледът ми попадна върху лице, което разпознах. Той се изненада също колкото и аз. Не успявах да го разпозная. Спомних си кой е едва когато свали очилата си. Виторио Тасо. Семиотикът, когото срещнах у Алдо Ломбарди. Той се притесни от срещата ни, сякаш бяхме стари колеги, сблъскали се в съмнителен сексшоп. Разменихме няколко думи, преди Тасо да се върне към задачата си — издирваше някакъв кризмон от герб, принадлежал на краля на остготския крал Теодорих Велики. Аз пък върнах всичко, за което се бях разписал, и се насочих към паркинга. По пътя се обадих на главен инспектор Курт Хенриксен от уличен телефон. Той потвърди, че са го осведомили за отвличането и спасителната акция, както и че са били арестувани десет мъже, всичките заподозрени в участие в трите убийства.

— Какво всъщност става, Белтьо? — попита той.

Казах му истината — че си нямам понятие.

Потръпнах, когато забързах през паркинга и отключих колата. Този път не ме чакаха никакви откачалки. Нито монаси, нито охранителите на паркинга. Карах спокойно по римските улици. КК ми бе разрешил да паркирам бричката в задния двор. С Моник бяхме поканени на вечеря у тях в седем и половина.

2.

Случва се да бъдеш пленник, без да го подозираш. Доста съпруги биха ме подкрепили. Осъзнаваш го едва когато си въобразиш, че можеш да разпериш крилете на свободата и с изумление и възмущение установиш, че някой ти ги е клъцнал.

След обилна вегетарианска вечеря с вино и кафе с коняк и ликьор, аз и Моник се оттеглихме в стаите ни. КК имаше работа в посолството и остана с Алдо. Замислих се дали да не взема с нас и бутилка вино от бара в стаята и да почукам у Моник. Човек никога не знае какво може да се случи. Отворих барчето и обхванах бутилката с ръка — Accordini Amarone della Valpolicella Classico Acinatico от 2005 г. — само че при допира на дланта до студеното стъкло куражът ми изневери. Легнах на леглото, както си бях с дрехите, и се втренчих в тавана, питах се какво ли би казала Моник, какво ли би направила, ако застанех на прага й с бутилка, две чаши и идиотска усмивка. Навярно щеше да се усмихне съчувствено и да ме отпрати. Или пък да приеме една чаша, само за да ме утеши. После се замислих за всичко, което бях чел през деня. Не можех да подмина факта, че мистерията ставаше все по-обаятелна и аз, макар и неохотно и колебливо, вече се поддавах на гравитационното й поле. Малко по-късно — разпален от мисълта да остана насаме с Моник в едно помещение — събрах смелост и отидох при нея с бутилката и две чаши. В ключалката светеше. Почуках. Тя отвори веднага и се втренчи в мен, след като най-напред се отдръпна от изумление. Сякаш очакваше някого, но не мен. Цяла пропаст от смущение зейна, когато вдигнах бутилката и чашите с думите:

— Помислих си, че можем да пийнем малко. Да успокоим нервите. Знаеш… Но май не е много удобно.

Едва тогава забелязах, че си бе облякла палтото. Зад нея бяха приготвени куфарите и чантите й.

— О, мили! — написа тя. — Съжалявам! Не мога. Тъкмо тръгвам. Мислех, че е шофьорът.

— Къде отиваш?

— Вкъщи.

Виното и чашите тежаха като олово в ръцете ми. Вкъщи… Дори не смяташе да се сбогува.

— Дирк — написа тя. — По-зле е. Трябва да бъда с него. Надявам се разбираш.

— Ще се върнеш ли?

Тя ме погледна с израз, който трудно можех да разтълкувам.

Усетих как очите ми се напълниха със сълзи. Стоях си в коридора, на прага на жената, която се бях надявал да съблазня, или тя мен, с бутилка вино, две чаши и унизителното чувство, че не само ще ме отхвърли, но и изостави.

Моник поклати глава, сякаш прозря всичко:

— Съжалявам, Бьорн — написа тя. — Наистина! Трябва да отида при него.

Исках да й кажа толкова много неща. Например, че бях влюбен в нея. Че беше невъобразимо красива. Но как да признаеш нещо подобно на жена, която се прибира при умиращия си съпруг? А и най-вероятно си мисли, че си доста безинтересен образ.

— Ами… — Смятах да й пожелая всичко хубаво, може би да се позасмея, но усетих как гласът ми секна и не казах нищо повече.

Мислех си, надявах се да ме последва по-нататък в това приключение, чак докато стигнем до отговора на мистерията. Както винаги обаче си правех сметките без кръчмаря. Поне в усмивката й прозираше мъничко нежност. Чух зад нас да се отваря врата. Шофьорът.

— Има ли полети толкова късно вечерта? — попитах, най-вече за да кажа нещо, което нямаше да разкъса гласа ми.

— Ще взема частния самолет на КК — написа тя.

— Ясно. — Не подозирах, че има частен самолет. — Е, благодаря ти за всичко. — Ето такива неща не трябваше да казвам. Гласът ми потрепери на последните думи.

Тя ме погали по бузата.

За да прикрия навлажнените очи и руменината, аз се проврях покрай нея, оставих бутилката и чашите на шкафа и помогнах на шофьора за багажа й. След като наместихме всичко в колата, с Моник се прегърнахме. Ухаеше приятно. Chanel №5.

— Vaarwel, Бьорн Белтьо — написа в тефтера си.

Не бях сигурен дали означаваше сбогом или само довиждане.

3.

Потеглиха, а аз останах на широките стъпала отвън. Проследих колата с поглед, докато се загуби в уличното движение. Ръмеше. Слязох на тротоара стъпало по стъпало. Покрай мен избръмча камион. Група пешеходци свиха откъм ъгъла и пак ме върнаха на първото стъпало, изчезвайки в облак от чужди езици, жестове и чадъри. Някакъв импулс ме накара да ги последвам. След няколко минути се намирах на Пиаца Навона. Тълпата пешеходци се раздели, сякаш всички се бяхме скупчили на поле с магнитни полюси. Маневрирах между групите влюбени двойки, обкръжили фонтаните, през шума на смях и целувки, и слязох до Корсо Виторио Емануеле II. Почти бях стигнал Пиаца Венеция, когато на тротоара точно пред мен свърна дълъг, черен седан. Задният прозорец се спусна.

— На разходка ли си излязъл? — попита КК.

— Да. А ти? Да ме следиш ли си излязъл?

— Съвсем не. Идвам от посолството. Бяха така любезни да ми предложат превоз до дома. Забелязах те на тротоара.

Пропуснах да отбележа колко заобиколен път бяха избрали.

— Моник замина.

— Знам. Дирк. Не му остава много. Бедният човек. Искаш ли да влезеш?

— Трябва ли?

— Разбира се, че не.

Седнах до него. Бях се измокрил. Никой от двама ни не продума по целия път.

IV. Килиите на монасите

1.

Десетимата монаси бяха настанени в отделни килии в отдавна закрит арест, който КК бе наел от италианските власти. Ето такива неща уреждаше КК.

Улицата пред затвора беше отцепена и я охраняваха въоръжени войници, carabineri, охранители от затвора и обикновени полицаи. Над района кръжеше военен хеликоптер. Аз, КК и шофьорът трябваше да покажем документи за самоличност и подпечатани пропуски, за да ни пуснат да минем.

В задния двор чакаше още един контингент въоръжени войници.

— В бойна готовност са — обясни КК, сякаш беше най-нормалното нещо на света. — В случай че някой направи опит за спасителна акция.

Редицата килии се намираше в коридор с обелена мазилка. Слънцето светеше през тесни, подобни на цепнатини прозорци високо на стените. Коридорът понамирисваше на стара урина, пръст и почистващи препарати.

Един от пазачите отключи първата врата, белязана с огромна цифра 1 с плътен туш направо върху боядисания в сиво метал. Веднага разпознах младия монах с големия нос. Седеше на леглото си, окован с вериги за стената. Бяха съблекли черното му расо и сега носеше корава, сива затворническа униформа.

Когато влязохме в килията, той вдигна поглед, но извърна глава, щом разбра кои сме. Опитах се да завържа разговор. Той обаче не ме погледна. Накрая се отказахме от опитите за контакт с него и продължихме към следващата клетка.

Същото.

Бегъл поглед. Нито дума.

Пазачите безизразно отваряха врата след врата, за което трябваше да завъртат по два огромни ключа в ключалките.

Никой не желаеше да говори. Никой нямаше и дума за споделяне с онзи, когото се бяха опитали да убият.

2.

В последната килия, номер десет, лежеше изисканият мъж, наречен примипил.

Той кимна, когато аз и КК престъпихме прага на килията. Сякаш ни очакваше.

— Длъжни са да мълчат. — Акцентът му беше по-силен, отколкото си спомнях. — И мъчения няма да ги накарат да проговорят.

— А кръвопускането? — попитах дръзко. Все пак и той бе прикован за стената.

— Разполагам със сведения за по-нататъшните процедури — обясни КК. Гласът му звучеше официално и безчувствено, сякаш четеше съобщение пред съкооператорите в жилищен блок. — Ще бъдете предадени на властите в една от страните, където са били извършени убийствата. Труден случай. Три убийства в три различни страни. Ако всичките поискат предаването ви, европейският орган Евроюст ще помогне за вземане на решението в коя държава да бъдете съдени. По всяка вероятност ще бъдете обвинени колективно в съучастничество в предумишлено убийство. Без технически доказателства е трудно да се каже кой е извършил убийствата. Всичко това обаче ще се случи, когато ние приключим с вас. Отговорни сте за доста престъпления, но бъдете спокойни. Нашите методи за разпити са по-хуманни от вашите. Няма да ви източим и капчица кръв. Имаме си други начини да накараме хората да пропеят. Химически.

Мъжът прокара пръсти през сребристата си коса сякаш не беше чул и дума. По китките му личаха резки. Дългите, остри нокти бяха изрязани и изпилени. Може би пазачите се опасяваха да не ги използва за оръжие, което съвсем не беше далеч от истината.

— Какво правиш тук? — обърна се той към мен. Затворническата му униформа изскърца, когато се помръдна.

— Опита се да ме убиеш. Струва ми се, че имам известно право да знам защо.

— Мислех, че знаеш причината.

— Разбирам, че търсите ръкописа. Не проумявам обаче как един човешки живот може да означава толкова малко.

— Ние, хората, живеем по милостта на боговете.

— Вие сте монаси, не богове. Не вие решавате кой да живее и кой да мре.

— Ние сме оръдията на боговете.

— С неограничени правомощия?

— Съдиш ни, защото не знаеш. Когато умрем, ние се връщаме в costhul — универсалната общност, която винаги е съществувала и ще пребъде. Земният живот е просто незначителен проблясък от тази безкрайност.

— И тази вяра ви дава правото да убивате?

— Какво означава един живот? Животът е кратък. Costhul е вечен.

— Кой го казва? Бог?

— Никой не познава Бог. Нито евреите. Нито християните. Нито мюсюлманите. Нито пък ние. Бог е твърде велик, за да бъде разбран. Ние, хората, не можем да проумеем божественото. Дори пророците и свещениците не разбират. Когато обаче станем едно цяло с costhul и боговете, всеки един от нас може да управлява всички светове на небето. Harga-mё-giddo-dom ще ни избави от оковите на земния живот. Едва когато Страшния съд унищожи творението, всички ще станем едно. С мрака. Със светлината. С costhul.

— Ти не си с всичкия си.

— Прочети светото ни послание!

— Какво послание?

Той замълча. Демонстративно.

Зададох му още въпроси, но сякаш някой го бе изключил — може би Луцифер, може би разумът. Ей така. Погледът му се взираше в нещо, с което нито аз, нито КК имахме общо. За щастие.

След няколко минути напуснахме килията. Докато вратата се затваряше, той улови погледа ми и каза:

— In nomine Magna Dei Nostri Satanas…

Вратата отряза края.

3.

Излязохме на задния двор и седнахме в колата. КК беше умислен.

— Странно. Нещо, казано от монаха, ми напомня за дума, която тъкмо бях прочел. Harga-mё-giddo-dom.

— Звучи като Армагедон. Не е ли някакво място? Мястото на последната битка между Бог и Сатаната?

— На хълма Мегидо в Израелската долина. Библията предсказва, че там ще се реши битката между възкръсналия Исус и Антихриста.

— Къде прочете тази дума?

— Разследвахме обещаваща следа, открита от Алдо Ломбарди в един от текстовете на папа Григорий Двоеслов. Споменава езическо описание на стена в катакомбите на Рим.

Никога не съм разбирал религиите.

Вярата бих могъл. Копнежът по нещо по-голямо от нас, по неразбираемото, по някаква посока. Смисъл. По-близка ми е кармата. Всичко, което правиш и не правиш, определя съдбата ти. Сумата от тези действия оформя следващия ти живот. Каквото посееш, това жънеш. Просто и ясно. Нирваната е да се отървеш от прераждането.

И нея никога не съм я разбирал.

Буда я описва като перфектното състояние на духа: радост, спокойствие и хармония. Доста далеч от собствения ми живот напоследък.

V. Катакомбите

1.

„И ето, увенчан от блясъка на пламъците, Сатаната, принцът на мрака, ще се спусне от небето, подобен на многоглаво чудовище с множество рога; а до него, от лявата му страна, ще стои първородният му син, синът на Звяра, и заедно ще властват над всички небесни светове, докато harga-mё-giddo-dom унищожи творението, а Сатаната и демоните му, и всички земни души отново станат едно с ангелите господни и Яхве.“

Показалецът на Карл Колинс хвърляше дълга сянка на бледата светлина от фенерчето, докато той бавно, дума по дума, ред по ред, дращеше по стената с избелелия надпис, заключен между трикветра и кризмон, и двете някога с цвят охра.

Превеждаше стария текст с тих глас, почти шепнеше. Изправи се и удари главата си в тавана.

— Строежът на тези катакомби е започнал през второто столетие след Христа, но надписът тук е датиран от края на IV век — обясни КК. — Както виждаш, текстът съдържа ясни препратки към Откровението на Йоан, християнски догми и думите на дракулсънджейския монах.

В огромната мрежа от тунели и ниски коридори въздухът беше хладен и влажен. Едва доловимо течение носеше със себе си слабата миризма на пръст.

Тук, извън старите градски стени на Рим, са погребани хиляди мъртви римляни и християнски мъченици. Поставяли ги да почиват в пещери и ниши с изписани надгробни камъни, така ги предавали на времето. Тесни, стръмни стъпала водеха още по-дълбоко под земята. На места в катакомбите и до днес се намираха хиляди черепи и остатъци от скелети, за зловеща радост на туристите, които ежедневно нахлуваха в тези коридори на смъртта.

— Текстът и символите не носят логически смисъл — продължи КК и прокара пръсти през косата си. — Защо трикветра? За какво е този кризмон, символизирал Исус Христос? Обърни внимание и на формулировката ще се спусне от небето. По-естествено би било да се напише ще излезе от ада, нали? В никой от библейските текстове сатаната не се спуска от небето — ако пропуснем злочестия епизод, където изхвърлят Луцифер заедно с неговите разбунтували се последователи. Освен това писарят отново се заиграва с Откровението на Йоан — подобен на многоглаво чудовище с множество рога — и насмешката достига върха си, когато синът на Сатаната, наречен първороден, бива поставен от лявата страна на баща си. Harga-mё-giddo-dom означава денят на Страшния съд. Това не е християнски текст, а богохулство!

Заигралите по лицето на КК сенки му придаваха вида на дявола, за когото говореше така разпалено. Далечен звук, подобен на всеобщо стенание на мъртвите души от катакомбите, ме накара да трепна. КК сякаш нищо не чуваше. Изучаваше надписа, който току-що бе превел; очите му шареха концентрирано по текста на стената.

— Чу ли това? — попитах.

— Кое?

— Звука?

— Не.

— Като стенание.

— Страх ли те е, Белтьо?

Всъщност си бях уплашен. Да не говорим за клаустрофобията. Та нали се намирахме в подземна гробница, която, чисто теоретично, всеки момент можеше да се срути отгоре ни. Въпреки че катакомбите всъщност си стояха непокътнати вече две хиляди години, трябва да им се признае.

— Чух звук.

На светлината от фенерчето забелязах, че КК се усмихваше.

Шофьорът, който ни бе докарал тук, чакаше на площада пред базиликата „Св. Себастиан“, построена над най-старите гробове в катакомбите.

И двамата с КК задрямахме по пътя обратно към Виа Венето.

2.

„Бих искал да прочетем това преди следващата ни среща“ — пишеше на едно листче, което КК бе залепил върху купчина пожълтели листи:

Няколко кратки наблюдения върху ада

От Джовани Нобиле

Рим, ноември 1968

„Повечето религии си представят ада като метафизично или реално съществуващо място, където попадат мъртвите, ако не им се даде блаженство. Италианската дума inferno произхожда от латинската infernus (със значение «под»). Английското hell се корени в староанглийската дума hell/helle и староскандинавската hel (тя пък препраща към Helheim, подземното царство на мъртвите). За повечето хора адът е духовна представа, в най-лошия случай религиозно предчувствие или страх. От Средновековието чак до средата на XX век църквата и свещениците използвали ада като ефективна заплаха, за да принудят религиозно послушание и у вярващи, и у неверници.

Възможно ли е все пак в някакъв момент адът да е бил физическо място — не просто религиозно митологична представа? Ако си представим една свързваща линия от ада и Хадес назад към Геена и Шеол, та чак до вавилонската Иркала, ще открием много общи знаменатели, показващи, че подземният свят физически се намира под земната кора. Още през XIX век френският окултист Жак Огюст Симон Колин дьо Планси свързва името на Нергал с ада. Пророк Исая пише: «Обаче ти ще се снишиш до преизподнята, до най-долните дълбочини на рова». Той поставя знак за равенство между преизподнята и рова. И във вавилонската митология мъртвите се събират в подземна пещера. Това огромно подземно пространство се наричало Иркала.

Религиозните представи за ада се коренят в доеврейски митологии като например шумерската, акадската и вавилонската. Най-ранните царства на мъртвите не се свързвали с жега и пламъци, напротив — адът бил студен, каменист и тъмен. В Иркала (Ир-Кала/Иркалиа/Арали/Кигал/Гизал) властвал богът на смъртта Нергал[53] (предшественик на Сатаната/Луцифер) и богинята му Ерешкигал.

Иркала има множество общи черти с еврейския подземен свят Шеол. На редица места той се отъждествява с ада и подземния свят от гръцката митология — Хадес, но не е задължително тези царства на мъртвите да бъдат еднакви. Геена от своя страна е еврейският паралел на християнския ад (и не съвпада с Шеол). Изначално Геена било бунище извън пределите на Йерусалим (в долината Хином, където по-рано жертвали деца в чест на бог Молох). Какви са тогава приликите — и разликите — между ада и царства на мъртвите като Хадес, Геена, Шеол, а нека не забравяме и ранния им предвестник Иркала?

Според моята хипотеза Иркала е некропол. Смятам, че бих могъл да документирам произхода на ада от изключително физическо и реално място; пещера, където вавилонците полагали мъртъвците си да почиват, подобно на практиката в римските катакомби. Следва да разгледам едно класическо разбиране и нови тълкувания като…“

Оставих листите.

Естествено, разбирах какво се опитваше да направи КК. Да ме размекне. Да подготви почвата за някакво откачено твърдение за ада. Не съм чак толкова наивен. Четиридесетгодишните интерпретации на Джовани Нобиле не могат да разклатят нито логиката ми, нито начина, по който възприемам действителността.

3.

— Кажи ми — започнах аз и погледнах КК, който тъкмо си палеше пура, голяма и черна като изгнил банан, — дали все пак не се опитваш да ме убедиш, че се страхувате да не би синът на Сатаната да се появи скоро?

— Съвсем не.

КК засмука като сукалче, докато листенцата тютюн се разпалиха. Бяхме сами в кабинета му. Не беше особено голям. Прозорецът гледаше към задния двор. Между две високи етажерки висеше карта на света, окичена с цветни карфици. Върху плакат със звездното небе се виждаха няколко очертани с жълто съзвездия. Не съществуват граници за мотивите, които човек може да открие в звездите. Никак не е чудно. Ако разпръснеш хиляди точици върху платно, ще можеш да начертаеш какво ли не между тях.

Бях объркан. През цялото време долавях няколко групи паралелни хипотези — хипотеза А (в чест на Белтьо), която само от време на време докосваше хипотеза В (от която Белтьо все пак трябваше да бъде предпазен) и един по-смътен вариант, С, включващ А и В, а и не само.

— Е, Бьорн — продължи КК, а димът струеше от носа му, сякаш пред мен седеше раздразнителен дракон, — отлично знам, че няма да се оставиш да те измамят. Нито старите професори, нито още по-старите надписи по стените. Нека ти напомня, че тъкмо ти настоя да посетим катакомбите.

— Заради монаха!… Защо ми показа възгледите на Джовани Нобиле за ада?

— За да се сдобиеш с възможно най-широка представа за света на идеите му. — Той вдиша буреносен облак тютюнев дим и го изпусна на кратки талази. — Не е изключено и ти да научиш нещо ново, Бьорн Белтьо.

— По-голяма полза щеше да има, ако проумявах какво става около мен.

— Кое точно не разбираш?

— Например това: Твърдиш, че представлявате група учени. В същото време имате на свое разположение отряд командоси, които повече ми приличат на елитни паравоенни части.

— Те са си елитни. Проектът Луцифер разполага не само с военния отряд, а също и с оперативни агенти и най-модерното разузнавателно оборудване, което съществува. Всичко си има обяснение. А и без командосите и секретните технологии, никога нямаше да можем да те освободим. Много малко от нас — КК вдигна ръце и се засмя обезоръжаващо, — биха се измъкнали невредими от физическа конфронтация с когото и да било. Ние сме учени, не побойници.

Нещо в погледа му ми подсказа, че КК никога не бе отстъпвал пред каквото и да било.

— Защо не можеш да ми кажеш какво търсим, какъв е смисълът на мистерията? Искам да знам повече!

— Главното тук и сега е, че има хора, при това страшно много, които вярват в пророчеството за сина на Сатаната. Вярват, Бьорн! Склонни са да стигнат далеч, за да бъде изпълнено. Чакат Сатаната и сина му! Точно както цялото християнство е очаквало възкресението Христово в продължение на две хиляди години. Всичко това обаче е задънена улица в сравнение с всичките теории и хипотези, над които работим от години. — КК си дръпна от пурата. — Нека те предупредя за пръв и последен път: Теориите са сложни и на пръв поглед слабо правдоподобни за непросветените.

— И тайни?

— Ще си получиш отговорите. — Жарта по пурата бавно се придвижваше нагоре. — Имаме три хипотези. Базират се на информацията, с която разполагаме от първите две части от „Евангелието на Луцифер“ и препратките към третата част в други текстове.

— Чакай, чакай. Да не искаш да кажеш, че притежавате първите две части?

— Да. Та ние не сме се опитвали да скрием това.

— Нали уж се изгубили? Не са ли изчезнали?

— Навремето, да.

— Сега обаче са се намерили?

— Притежаваме първа и втора част от „Евангелието на Луцифер“. Ти, скъпи приятелю, имаш третата.

— Първа част е екземплярът на Джовани Нобиле…

— Техническият консерватор в университета е направил фотографско копие.

— А втората…

— … си я взехме от манастира на дракулсънджейците.

Припомних си новината, която прочетох в тайния архив на Ватикана.

— Вие ли сте били? Откраднали сте ръкописа от манастир?

— Да? — КК ме погледна с престорена снизходителност. — Бьорн. Откраднахме го от банда религиозни фундаменталисти с почти същото чувство за чест и същия светоглед като Ал Кайда. Сравни го с отмъкването на лоста от крадец с взлом. Или компютъра на хакер.

— И какво ще правят дракулсънджейците с моя ръкопис, ако вече са изгубили техния?

— Налага се да допуснем, че си имат копия.

— Значи вие сте чели първите две части?

— Да. И първия път, когато четохме първите две части на ръкописа заедно, осъзнахме колко точно и сложно са свързани, и колко сме зависими от третата част, за да открием някакъв смисъл в цялото. Четивният текст в лявата колона е сам за себе си. Пророчески и митологичен Апокалипсис, включващ биографията на автора. Символите и знаците в дясната колона обаче не могат да се четат по същия начин. Безсмислени са без третата част. Предполагаме, че трябва да се чете вертикално, не страница по страница, а последователно от първата до последната. И така, разработили сме три хипотези на базата на сведенията ни и ги преследваме. А дали някоя от тях е вярна, ще разберем едва — той ме погледна втренчено, преди да продължи — когато ни дадеш третата част.

Докато размишлявах над факта, че каза когато, не ако, КК вдиша тютюневия дим дълбоко в дробовете си.

VI. Орион

— Какво криеш от мен, КК?

Полунощ. Седяхме на тясната тераса пред гостната. Долу на улицата беше тихо. От време на време минаваше някоя кола или мотоциклет. КК бе донесъл бутилка „Пиемонт“ и две високи чаши. Бях му разказал за детството и приключенията си по света.

— Нека отговоря на въпроса ти с въпрос: Защо не смееш да ми се довериш?

Засмяхме се. Един на друг. На себе си. Всеки за себе си.

— Разделяш истината на малки, извадени насила порции — отвърнах. — Правиш всичко, за да държиш картите плътно до гърдите си. Преструваш се, че ме въвеждаш в нещата, а всъщност ми подаваш трохи. Какво криеш? Каква е тази тайна, която не искаш да споделиш с мен?

— Тайната не е тайна, ако я споделиш.

— Дали пък няма да откриеш, че ще стана по-сговорчив, ако ме посветиш. Аз съм археолог, КК. Работата ми е да бъда любопитен. Искам да знам. Трябва обаче да си открит.

— Слушам те.

— Ти знаеш всичко за мен. А аз — нищо за теб. Доктор си по астрофизика в Станфорд. Административен ръководител на Проекта Луцифер. Не знам почти нищо повече.

— В много отношения приличам на теб, Бьорн. Обичам нещата да се вършат.

Бялото вино блещукаше с лъскав сребрист оттенък. Около лампата над нас кръжеше торен бръмбар, после се блъсна в лампата и падна на пода със сух, фатален пукот.

— Женен ли си? — попитах.

Въпросът го изненада. Това и беше целта. Той остана така, зареял поглед пред себе си, и най-сетне отговори:

— Бях. Ожених се за младежката си любов, Сю, когато бяхме на деветнайсет. Ходехме от пет години. Не е ли сладко? Тя остана в Канзас, а аз следвах в Калифорния. Стана каквото стана. Когато накрая получих титлата доктор, вече бяхме разведени. Сю се омъжи повторно и роди две деца на някакъв мъжага, дето и до днес върти железария на главната улица във Форт Скот. Той е председател на енорийския съвет, франкмасон, президент на градската търговска камара. Чарли. Чарли Манкрофт. Здравеняк. — КК вдигна чашата и ме погледна през виното, окото му се уголеми и разкриви. — Най-шибаното, Бьорн, а и патетично банално е, че така и не разлюбих тази жена. Не съм ли окаяна гледка? Сега е баба. Не съм я виждал от двайсет и пет години. Дааа. Имало е и други жени. Но… е, нали знаеш как е.

Отлично знаех как е.

— Значи си от Канзас?

— Брат ми още се грижи за фермата, която прадядо ни построил през 1856-а. — Той притвори очи. — Канзас… По-типична селска земя няма да намериш в САЩ. Вечер обичах да се разхождам в мрака. Така се събуди интересът ми към астрономията. Можех да прекарам часове сред пшеничната нива, загледан в ясното небе. Каква гледка! Изгледът към космоса за повечето хора е развален от светлините — на големия град, на двора, на колата — светът е замърсен със светлини. През 50-те обаче в Канзас беше тъмно. Тъмно, човече! Сякаш можех да протегна ръка и да докосна звездите на небосвода.

— Често ли се прибираш там?

— Не съм се връщал от двайсет и пет години. Тогава почина татко. — Той погледна към мен. — Защо искаш да знаеш тези неща?

— За да те опозная.

— Защо през цялото време мислиш, че искам да те измамя?

— Това ти е работата.

— А защо аз да ти имам доверие, Бьорн?

— Не съм те молил за това.

Мълчание.

— Нищо не ми разказваш — продължавах.

— Така ли? Мисля, че ти разказвам страшно много.

— Искам да знам повече!

— Нека ти споделя нещо: Разследваме три ключови следи в опита ни да разберем „Евангелието на Луцифер“. Вече знаеш повече от половината от всички, свързани с Проекта Луцифер…

— Какви са трите следи? Знам само за една — теорията за сина на Сатаната.

— Да, тя е свързана с една от следите.

— По какъв начин?

— И до това ще стигнем.

— Ето, пак същото. Казваш, че си ми разказвал страшно много, а всъщност не споделяш абсолютно нищо.

Помълчахме няколко минути.

— Къде живееш? — попитах.

— Къде живея ли? Ами, ти ми кажи! Домът ми, така да се каже, е близо до Вашингтон, но пътувам доста. Рим. Лондон. Хюстън. Станфорд. Така че домът ми е просто малко по-постоянно местопребиваване от всички останали.

— Мястото, където живеем, говори и за това какви хора сме. Аз пък живея в блок в Осло. Там е домът ми. Тристаен апартамент във висок блок.

— А сега сме тук. И двамата. Във Вечния град.

Вдигнахме чаши и се взряхме в нощта. В задния край на езика и по цялото си небце долавях всичките сложни вкусове на Пиемонта.

КК посочи към небето.

— Виждаш ли съзвездието над онези покриви? Орион. Името навярно произхожда от акадски: Уру-анна, небесна светлина. Съзвездието се е оформило преди милион и половина години и ще се вижда още толкова време занапред. После ще изчезне. Не че звездите няма да ги има, просто взаимното им разположение, наблюдавано от Земята, ще се промени. Орион е най-стабилното съзвездие в световната история. Човечеството е едва на двеста хиляди години. За нас Орион винаги си е бил на мястото. Само че той е просто илюзия, както и всички останали съзвездия. Умствена представа, основана на светлинната сила на различни звезди и позицията им, погледната от случайна точка във вселената: Земята. Защо ти разказвам това ли? Не защото съм астроном, а защото Орион има една фантастична особеност. Показва ни, че нищо не е точно както си го мислиш. Съзвездията. Хората, които срещаш по пътя си. Нищо не е каквото ти изглежда. Нито дори аз. Ти виждаш само едно миниатюрно парченце от мен. По същия начин ми показваш и една нищожна частица от себе си. Важното, Бьорн, е от време на време да се осмеляваме да разчитаме един на друг. Това, че не знаем всичко за другия, че избираме да премълчим нещо, не означава задължително, че крием чак толкова много.

Аз се загледах в Орион, само за да не изглеждам безразличен. Преструвах се. Зрението ми не е особено добро. За мен звездното небе прилича на мъгла.

На светлината на уличната лампа мярнах летящо насекомо, може би цикада, загубила пътя до близкия парк. Разпознах себе си в отчаянието, паниката, бягството от невидимите преследвачи, които само усещаш. Знаеш, че са някъде там, но така и не си ги виждал. Мракът погълна насекомото и го настигнаха две птици. Наведох се напред, за да виждам, но само чувах пърхащите им криле в мрака.

Какво знаеш, Карл Колинс? Какво отказваш да споделиш с мен?

КК изпи чашата си до дъно.

— Лека нощ, Бьорн. Помисли над това, за което говорихме. Става ли? Не само заради мен. То касае и теб в същата степен. Важно е да се доверяваш на хората.

Рим, май 1970

Когато Лучана се прибра, вече минаваше един. Хвърли на Джовани въпросителен поглед — нещо ново? Той поклати глава. Тя закачи палтото си и влезе в гостната. Изглежда се беше къпала. Джовани надушваше миризмата на афтършейв и цигари дори през аромата на шампоан, сапун и парфюм. Дали пък не си въобразяваше? Може да се е изкъпала, преди да излезе от дома. Може да е прегърнала някого. Например Енрико. Защо пък да не прегърне собствения си шеф? Той осъзна колко нелепи и ирационални мисли му идваха. Подозрението беше част от него. Никой мъж не може да има млада и красива съпруга, без да му се налага да потиска тези безумни бодежи на ревността.

— Къде беше?

— Навън.

— Навън…

— Не ме свърташе тук.

— Можеше да се обадят.

— Не издържах повече, Джовани.

— Сигурно. Разбирам.

— Не можех да седя и да чакам, да чакам, да чакам шибания му телефон да звънне.

„А очакваш аз да имам сили“ — помисли си той.

— Не съм свикнал да чувам псувни от теб, Лучана.

— Така ли? Наистина ли го мислиш?

— Не исках да кажа това.

— Някой е отмъкнал дъщеря ни! Джовани! Чуваш ли? По дяволите! Ти никога ли не се ядосваш? По дяволите! По дяволите, по дяволите, по дяволите! — Тя заплака. — Извинявай. Аз…

Той я утеши. Тя се успокои.

— Къде беше… навън? — Опитваше се да звучи естествено, тривиално.

— Бях… в офиса.

Паузата не продължи повече от частичка от секундата. Той обаче я долови.

Офиса…

— Три часа?

Тя срещна погледа му; не сега, умоляваха очите й, моля те, не сега.

— Не си им разказала за Силвана?

— Естествено, че не.

— Как е Енрико?

Пак този… поглед.

— Той… добре е. Защо питаш?

— Интересувам се от всичко, което те занимава, знаеш.

Тя го погледна, явно разколебана как точно да тълкува двусмислицата.

— Аз не съм кой знае какъв мъж, нали. — Той повдигна брадичката й с показалеца си и я погледна право в очите, сякаш погледът му можеше да й обясни всичко, което криеше дълбоко в себе си. — Кажи го направо, Лучана, не мислиш, че съм кой знае какъв мъж.

— Джовани, плашиш ме.

— Няма какво да ме щадиш.

— Защо говориш такива неща?

— Смяташ, че трябваше да подхвана това другояче?

— Не е вярно.

Поривът на гняв и самосъжаление вече бе отшумял. Той отиде в кухнята и изпи чаша вода.

— Взе ли ръкописа? — попита тя, когато се върна в гостната.

— Не.

Разказа й за случилото се. Лучана пак се разплака.

VII. Молитва в кърви

1.

Рим

14 юни 2009

Голите монаси лежаха, окъпани в кръв и слънчева светлина, подобни на бели като мрамор, изкривени восъчни фигури.

Смъртта винаги настъпва внезапно. Два фара на магистралата. Ледена висулка в сърцето. Спукана артерия, острие на нож, пламък, тумор. Дори и за неизлечимо болния, чакал със седмици и месеци да се измъкне, насъбрал най-близките наоколо си — шептящи, очакващи — смъртта настъпва изневиделица. Сега? Вече? Такава е тя.

Но това…?

— Боже мой — изстена КК.

Навсякъде имаше кръв. По пода. По стените. Дори на тавана. Ранното утринно слънце се лееше през продълговатите прозорци на килиите високо на стената. Светлината играеше в отраженията на кръвта, съсирена на тъмночервени шарки.

Наложи се да извърна глава. Задъхах се, опрях ръце на стената. Стисках очи, докато се борех с пристъпите на гадене и неверието.

Гласът на КК:

— О, небеса, какво се е случило тук?

Гласът на началника на охраната.

— Не го проумяваме!

— Сънната артерия?

— Изтръгната и прерязана.

Клане. Кървава баня.

Мислех си: „Толкова много кръв ли има в човешкото тяло? Пет литра… Могат ли пет литра кръв да омажат толкова невъобразимо наоколо?“.

Всички, които се гнусят от кръвта, мислят за цвета й, консистенцията и убеждението, че мястото на кръвта е вътре в тялото, не навън. Съвсем малко се сещат за миризмата. Острата, металическа смрад. Чувствителен съм към миризми. Бях усетил вонята на кръв дълго преди да отворят вратата на коридора с килии. През цялото време се опитвах да дишам през устата.

Девет от труповете лежаха на леглата си. В смъртта си изглеждаха така, сякаш спяха. Някои бяха сключили ръце върху гърдите си. Един лежеше с широко зейнала уста като застинал в беззвучен писък. Друг се взираше празно във въздуха. Сякаш за да им попречат да се втурнат към вратата, веригите все още ги приковаваха към стената. Затворническите униформи бяха накъсани на ивици и захвърлени в ъгъла.

2.

— Всички врати — уверяваше ни началникът на охраната, — бяха здраво заключени, когато открихме мъртвите по време на обиколката за закуска в седем и половина.

Бяхме се преместили в стаята за пазачи в коридора с килиите. Миризмата на кръв проникваше чак дотук.

— Възможно ли е да са се избили помежду си? — попитах.

— Вратите бяха заключени отвън. С два ключа.

— Ами ако някой е успял да се сдобие с ключовете?

— Невъзможно!

— И все пак ако?

— В килиите няма оръжия, никакви ножове, дори ножчета за бръснене.

— Колко души са били дежурни през нощта?

— Три отряда пазачи. Осемнайсет въоръжени мъже. Двама в коридора. Четирима в стаичката. Шестима в задния двор. Шестима на улицата.

— Възможно ли е някой да е успял да се промъкне покрай охраната, да проникне в заключените килии, да избие монасите, пак да заключи вратите и да изчезне?

— Не.

— Това означава, че пазачите трябва да са били замесени?

— Никога! Това са отбрани мъже. Лоялни. Доверени.

— Професионални войници?

— Най-добрите.

— Всеки наемен войник може да се подкупи…

— Не и моите хора!

— … ако цената е достатъчно висока.

— Отказвам да слушам тези обиди.

— Разпитани ли са?

— Разбира се. Всички, които са били дежурни през нощта, все още са по местата си. Ако стояха зад убийствата, отдавна да са избягали.

— Освен ако не са останали, за да не бъдат заподозрени те самите.

— Не само, че сте невероятно подозрителен, а сте и безподобен интригант.

— Кога са умрели?

— Според предварителната преценка на лекаря всички са издъхнали около 5 — 5:30 сутринта.

— По изгрев — обади се КК. — Тогава дракулсънджейците отнемат живота на жертвите си. На зазоряване, по съмване, в проблясъка, между нощта и деня.

3.

В навалицата от пазачи, лекари и следователи един човек се набиваше на очи. Беше пълен, с рехава коса, бяла риза и синя вратовръзка с монограм. Въпреки увисналия корем, бръчките, изтънялата коса и потните кръгове под мишниците, той приличаше на пакостливо момченце, току-що покатерило се в дървената къщичка на бука, откъдето планираше нова серия бели в махалата.

— Марк! — викна му КК.

Марк страдаше от задух и се движеше толкова рязко, че изглеждаше като фигурка от филм, заседнала в прожекционния апарат. Когато се обърна и забеляза КК през омазаните стъкла на очилата си, той грейна с цялата си закръглена приветливост. Сякаш клането не го засягаше.

— Това е Бьорн — обясни КК. — Бьорн Белтьо.

— А, археологът! Човекът с ръкописа! — Марк срещна погледа ми с преливаща усмивка и си стиснахме ръце. — Маркус Вандерлейден III. Повечето ме наричат Марк. Същото е. Дядо ми бил кръстен на Марк Аврелий. Аз да си кажа. Знаеш ли го? Императорът? Марк Аврелий Антонин Август! — Той оповести името толкова високо и тържествено, че доста от пазачите му хвърлиха кисели, сънени погледи. — Не обръщай внимание на това трети. Баща ми е сноб. Единствената причина да бъда кръстен на дядо, е, че винаги си мечтал да има син на име Маркус Вандерлейден the fucking III. Като че ли съм крал. Надяваха се да поема банката, а аз взех, че разтърсих цялото проклето, префинено родословно дърво от прекрасните му там корени чак до аристократичната корона, като записах международна политология и се хванах с публична администрация. Още не могат да преодолеят шока. Ето ти и цялата ми житейска история накратко.

— Какво правиш тук? — попитах.

— Тук? Тук в затвора? Тук в Рим?

— Марк е от моя щаб — обясни КК. — Той…

Прекъсна го някакъв вик.

— Господин Колинс? — Началникът на охраната махна на КК да отиде при него в клетката на примипила.

— Е, какво правиш тук, в затвора?

— Добър въпрос. Дяволски добър въпрос. Какво, по дяволите, правя тук? — Той се замисли, сякаш въпросът бе породил екзистенциална мистерия. Най-сетне изглежда се осъзна. — Трябва да ти покажа нещо.

Той ме завлече в първата килия. Монахът с големия нос лежеше като в спокоен сън сред локва съсирена кръв. Гол. Кървав. Блед. Не изглеждаше особено истински. Сякаш трупът му бе заменен с кукла.

Тъй като стените на килията бяха омазани с кръв и впечатленията бяха тъй потресаващи, аз забелязах думата едва когато проследих погледа на Марк.

На стената някой бе нарисувал трикветра и с големи, ръкописни букви бе изписал с кръв:

„SFANT“

Полази ме чувство на страх и отвращение.

Кой бе написал думата? Монахът — преди да умре? Убиецът?

— Същите думи ги има във всички клетки — обясни Марк.

— Какво са написали?

— Не знам. Различни неща.

— Които означават?

— Още нямаме представа. Трябва да ни ги преведат. Мислим, че е румънски. Монасите са написали послание със собствената си кръв, преди да умрат.

— Защо?

— За дракулсънджейците всичко, изписано с кръв, носи сакрален смисъл. Кръвта е свещена. Формулирайки послание, написано с кръвта на много умиращи, те увеличават силата на молитвата. По същия начин в християнската вяра се смята, че молитвата на събралата се енория тежи повече пред Бог. Ела!

Във втората клетка лежеше монах с извърнато към вратата лице, сякаш за нищо на света не му се искаше да пропусне реакциите на влизащите. Физиономията му бе застинала в безумна гримаса: очите диво ококорени, устните дръпнати назад, оголили зъбите. На стената бе написал:

„SANGE“

Стичащата се от буквите и трикветрата кръв бе образувала тъмночервени нишки.

— Доста зловещо, а? — измънка Марк.

— Първо „сфънт“. После „съндже“. Манастирът им се казваше „Сфънт съндже“.

— Вярно. На румънски означава нещо от сорта на Свещена кръв.

Единствено килията на примипила бе недостъпна, тъй като следователите работеха там. Аз и Марк записахме различните думи, докато влизахме от килия в килия. Накрая разполагахме със следния списък — всяка дума бе следвана от трикветра:

„SFANT SANGE MAESTRU SATANA

DORMI CADAVRU PIRAMIDA TREZI

HARGA-MË-GIDDO-DOM“

— Какво ти говорят тези думи? — попита Марк.

— Не много, освен свещена кръв. Предполагам, че Satana е Сатаната. Harga-mё-giddo-dom означава Страшния съд.

„Но защо пък точно тези думи — тези безсмислени думи?“, питах се аз. „Защо не са написали кой ги е убил?“ Този въпрос ме наведе на едно внезапно и безумно прозрение. С неохота отгатнах какво се бе случило. Погледнах към Марк.

— Май и ти разбираш какво е станало?

— А ти?

— Така мисля.

— Трябва да си поговорим. Можеш ли да дойдеш в посолството след няколко часа?

— Посолството?

— Там работя.

— Дипломат ли си?

— Да си кажа право, работя в ЦРУ.

4.

— Бьорн…

Ако един вик може да бъде наречен колеблив, то това беше колеблив вик.

КК стоеше пред килията на примипила. В гласа му долових странна нотка. Сякаш имаше лоша новина, която предпочиташе да ми спести. Махна ми да отида при него, стисна ме нежно за ръката и ме въведе в килията.

Каталептичният спазъм е един от неприятните феномени в съдебната медицина. Човек, който умира при екстремно физическо или емоционално напрежение, може да се скове и да остане вкаменен в изкривената поза от мига на смъртта.

Примипилът беше единственият от десетимата монаси, който не лежеше на леглото си. Вместо това бе коленичил в молитва.

Ето как бе умрял — гол, коленичил, молещ се — а кръвта шуртяла от тялото му. Така бе застинал. Главата му беше извърната нагоре. Сякаш търсеше с поглед бога или дявола, на когото бе посветил живота си. Коленете му бяха на пода. Лактите — на дюшека. Дланите с дългите му пръсти бяха притиснати една в друга. Устата зееше наполовина отворена. Доближех ли ухо до устните му, сигурно щях да чуя отгласа на последната му молитва…

На стената, почти скрити сред произволните шарки на кръвта, забелязах трикветра и шест думи върху бежовата боя.

КК обхвана рамото ми с ръка. Като баща.

Дълго време стоях там, зачетен в думите:

„BJORN BELTO

MANUSCRIS!

ACUM!

Ave Satanas!“

VIII. Страшният съд

1.

Досущ като влечуго — от онези с невероятно дългите езици и очи, които виждат във всички посоки — Маркус Вандерлейден III се помещаваше в стъклена клетка, която напомняше за терариум без клон и лампа. Един от охранителите ме съпроводи от рецепцията на посолството до стъклената бърлога на Маркус в отворения офис. Стиснахме си ръце.

— Получих превода — съобщи той и придърпа един стол и за мен.

— Какво пише?

— Всъщност, в този ред думите са безсмислени. Според преводача не образуват изречение. Нямат никаква граматическа взаимовръзка. Преводачът твърди, че трябва да са написани съвсем независимо едни от други. И все пак… Ако ги подредим в хронологическа и логическа последователност, пренебрегнем граматиката и добавим солидна доза добра воля, получаваме послание от сорта на… — Той взе от бюрото си някакъв лист: „Свещена кръв! Господарят Сатана спи като мъртвец в пирамидата и ще се събуди в деня на Страшния съд. Бьорн Белтьо! Ръкописът! Сега! Слава на Сатаната!“.

Трябваха ми няколко секунди да асимилирам думите. Макар и преведено, посланието звучеше безсмислено. Сатаната спял като мъртвец? В коя пирамида?

— Защо ме споменават?

— Императив. Ти притежаваш ръкописа. Искат го! Сега! С помощта на Сатаната!

— Какво ще им помогне, ако ми напишат името? С кръв? На стената?

— Като изписват дадено свещено послание с кръв, те викат Сатаната. Опитват се да те предизвикат да предадеш ръкописа. Кървава магия, Бьорн. Молитва към Сатаната.

Звучеше абсурдно. Също така и особено плашещо. Всеки, чието име е било изписано с кръв от умиращ сатанист, ще разбере за какво говоря.

— Действа ли? — попита той с половинчата усмивчица. — Ако действа… поне малко… можеш да дадеш ръкописа на КК.

— За него ли работиш?

— Yes, sir! Строго погледнато съм назначен в ЦРУ. През последните години обаче съм включен в Проекта Луцифер. — Марк изви пръстите си като нокти на граблива птица и направи дяволита гримаса. — Официално ръководя Отдела за географски анализи в посолството. Сега обаче работя на пълен работен ден за КК. Първоначално бях в Лангли, грижех се ЦРУ да следи съобщенията на Ал Кайда по интернет.

— Значи си таен агент?

Марк прихна.

— Както виждаш — той се потупа по корема, — не съм агент. Не работя на бойното поле. Бюрократ съм. Анализатор на бюро. Чета документи и доклади, за да пиша нови доклади. Бьорн, нека разиграем топката. Какво мислиш за посланието, което са написали на стената?

— Навярно примипилът е знаел за предстоящата кървава баня. Намекна за посланието, когато с КК го посетихме в килията му вчера. Както масовото убийство, така и посланието, са били планирани предварително.

— Интересно. Ти нали каза, че си разбрал как са извършени убийствата?

— Разбира се. Това си подозрение обаче ще споделя най-напред с КК. Нека той да реши дали да го предаде на ЦРУ.

Маркус се понамести на стола си, който изскърца под изменящото се тегло.

— Ще ти разкажа малко за дейността ни тук. В замяна ти трябва да допълниш с информацията, която нямам. Знам, че Алдо и КК са ти разказали за пророчеството за сина на Сатаната и Антихриста. Вълнуващи работи. И изсмукани от пръстите. Чисто и просто „Бебето на Розмари“. „Екзорсистът“. „Поличбата“.[54]

— Какво общо има анализатор от ЦРУ, специалист по Ал Кайда, с теологическа теория за сина на Сатаната?

— Най-напред се налага да разширим перспективата. Вярата в Сатаната, демоните и злите духове е разпространена в някои религиозни, най-вече фундаменталистки среди. Нали все пак се споменават в Библията, Корана и други религиозни текстове. Ако един вярващ реши да изтълкува свещените писания буквално, както правят много хора, то дяволът и демоните му няма как да не съществуват. В отделни секти и религиозни общества е дълбоко залегнал копнежът по края на света, Армагедон. Есхатология. Науката за края на света.

— В скандинавската митология се нарича Рагнарьок — вметнах аз. — Там има богове и йотуни — зли великани — които се сбиват.

— Рагнарьок е сроден с християнския Армагедон — представата за последната битка между Бог и Сатаната. Това не са дреболии. Чети Откровението на Йоан! Ад от градушка, огън и кръв, гръм и мълнии, смърт и разруха. Звезди падат от небето! Страшни работи! Религиозните фанатици го четат абсолютно буквално — не като алегория. В много религии — не на последно място и в християнството и исляма — Страшният съд е доста централна опорна точка за вярата. Без него съществуванието ще си протича без никаква цел, без смисъл. Парадоксално звучи, но Страшният съд е крайната цел на религията.

— Това какво общо има с „Евангелието на Луцифер“?

— Дракулсънджейците вярват, че то не само съобщава годината на Страшния съд, но също така и самия процес. Какво ще се случи. Есхатологично ръководство за употреба. Проблемът е, че най-съществените детайли се съобщават в третата част, която притежаваш ти, но не и в първите две. Една формулировка в първа част гласи: След 1 647 000 денонощия Земята ще възкръсне след harga-mё-giddo-dom. Как да разбираме подобно предсказание? 1 647 000 денонощия си е доста прецизно указание. „Евангелието на Луцифер“ е написано преди 4500 години. Това означава, че 1 647 000 денонощия са наше време. Всъщност, всеки момент. Manana? През 2012-а? Най-късно през 2014-а? Но какво точно е harga-mё-giddo-dom? Дали Армагедон ще настъпи в резултат на ядрена война в Близкия Изток? Кои страни са замесени? Иран? Ирак? Пакистан? Израел? Дали терористична атака ще постави началото на Трета световна война? Ето за такива въпроси и бегли тълкувания дава поводи текста. Това е и една от причините ЦРУ да се меси в търсенето на мистериозен древен ръкопис.

Той продължи, преди да успея да вметна въпрос.

— Дракулсънджейците са чели текста от името на Сатаната и са повече от склонни да спомогнат за края на света. В манастира си в Карпатите не само са приготвили зала, където Сатаната да направи дете на проститутка, но също и родилна зала, смайваща детска стая, където да израсне дяволчето. Само да бяха спрели дотук. За дракулсънджейците поне имаме известна обща представа.

— И други ли са замесени?

— Една от екстремистките групировки, които си съперничат с Ал Кайда, нарича себе си Jawm al-Qija mah — означава „Страшния съд“. Предвождана е от фанатичен ислямистки джихадист със солидни икономически ресурси. Подобно на дракулсънджейците, неговите привърженици учени са открили многобройни откъси от текстове и според тълкуванията им те съобщават, че Аллах се нуждае от помощта на правоверните, за да може Страшният съд да започне.

— Никак не е изненадващо. Ислямът има толкова много тълкувания, колкото и имами.

— Има дори повече връзки. През V век дракулсънджейците разработват понятието sanctus bellum, свещена война, която съответства на ислямисткия джихад. Сега тези две екстремистки групи, дракулсънджейците и Jawm al-Qija mah, са се намерили. Направо сътрудници от ада! Те смятат, че Страшният съд няма да си се случи просто ей така, като последица от капризите на боговете. Те искат да изпълнят пророчеството. От името на боговете.

— Как? С помощта на тероризма?

— Вероятно. Но какво би могло да се превърне в цел на терористична атака, която да предизвика цяла световна война? Бомба в Скалния купол? Сградата на ООН? Нефтена платформа? Церемонията по връчването на Нобеловата награда за мир в Осло? Спортно събитие като олимпийските игри, световно първенство по футбол или Супербол? Химическа или ядрена атака на голям западен град? „Мръсна бомба“ в Ню Йорк?

В продължение на няколко безкрайни секунди всичките тези ужасии се изреждаха пред очите ми. Марк не каза и дума.

— Умълча се — отбеляза той.

— Питам се нещо.

— Какво?

— Всичко, което ми разкри току-що, трябва да е секретно. Строго секретно.

— Разбира се.

— И все пак ми разказваш подобни тайни. Просто така. Защо?

Марк ме погледна смаяно.

— Защото КК ме помоли.

2.

— Ти ли помоли Марк да се срещне с мен?

КК ми хвърли уморен поглед и въздъхна тежко. Беше спуснал щорите в кабинета си. Силното утринно слънце бе заменено от меката светлина на настолната му лампа.

— Да — отвърна той. — Станало ли е нещо?

— Защо не ми каза, че ти си инициаторът на срещата?

Той се закиска.

— Да не си мислеше, че се срещаш с Марк зад гърба ми? Че ти е поверил тайни, които нямаше да ми е известно, че знаеш?

През стената чувах мобилен телефон, който звънеше ли, звънеше. КК изглеждаше сив и изтощен. Твърде дълго го бях възприемал като противник, потенциален враг, който искаше да ме подмами да предам ръкописа. Ами ако всичките ми подозрения се дължаха на патологичните ми неврози? Дали се бях замислял над възможността КК да се окаже честен и прям човек?

— Изглеждаш уморен — отбелязах аз.

— Благодаря за загрижеността. Добре съм.

— Знам как са умрели монасите.

— Така ли?

— Сигурно и ти си разбрал?

— Резултатите от аутопсията ще бъдат готови всеки момент. Каква е твоята теория?

— Самоубийство.

— И аз така си мисля. Въпросът е как са се справили.

Някой почука силно на вратата, направо ми се стори, че възнамеряваше да я разбие. С юмрук.

— Влез, Дик! — викна КК.

Началникът по сигурността от Проекта Луцифер се наричаше Дик Стоун[55] и изглеждаше точно така. Беше толкова широкоплещест и мускулест, че се притесних да не би вратата да се окаже твърде тясна и на влизане господин Стоун да изкърти рамката заедно с малко от стената.

— Какво знаем? — попита КК.

— Самоубийство.

— По какъв начин?

— Зъби.

— Зъби?

— Прехапали са главната артерия на китката си.

— Един на друг?

— Всеки своята.

Мълчание.

— О, небеса… — въздъхна КК.

— Възможно ли е да се нахапеш до смърт? — попитах.

Дик Стоун стоеше неподвижен, сякаш въпросът не го засягаше.

— Жертвали са се — обясни КК. — Като мъченици. Sanctus bellum. Жертвали са се, за да получат блаженство.

— Сър? — обади се Дик Стоун нетърпеливо, сякаш нямаше търпение да се върне в залата за аутопсии и да разгледа пораженията отблизо.

Когато ни остави, аз се вгледах внимателно в КК. Най-сетне изплюх предположението, което бушуваше в мен още откакто двамата стояхме в килията на примипила:

— Посланието на монасите ти говори нещо, нали? Нещо повече от това, което спомена?

Той сви рамене с престорено равнодушие. Вече го опознавах.

— За мен посланието е непонятно. Сатаната спял като мъртвец в пирамида и щял да се събуди в деня на Страшния съд. Ти обаче прозираш значението. Знаеш нещо, КК, личи ти. Проумяваш какво целят.

— Мога само да гадая, също както и ти.

— Разказа ми, че имате три хипотези за съдържанието на евангелието. Три хипотези. Три части. Трима монаси. Три се повтаря през цялото време. Поръчал си на Марк да ме посвети в едната теория. А другите две?

— Трябва да проявиш търпение, Бьорн.

— КК, ти искаш ръкописа, а не ми разказваш нищо. Аз съм точно толкова упорит, колкото и ти.

— Вярно е, да.

— Аз имам ръкописа. Ти имаш тайни. Ако искаш това, което притежавам, трябва да споделяш. Трябва да ми разкажеш всичко, което знаеш!

През бурканестите стъкла на очилата червеникавите ми очи могат да изглеждат невероятно настоятелни.

— Бьорн…

Както баща въздиша тежко пред непокорния си син.

— Мога да си замина, нали знаеш!

— Не бъди толкова инатлив.

— Искам да знам в какво се състоят другите две теории!

КК ме погледна уморено.

— Разследват ги в Англия, не тук, в Рим.

— Ами да тръгваме!

— За Англия?

— Естествено.

— Бьорн, не може…

Разбира се, че можеше.

Бричката си остана в задния двор, а аз и КК прелетяхме от летище „Леонардо да Винчи“ до „Хийтроу“ с гълфстрийма.

Рим, май 1970

Той си мислеше: „Всеки човек, подложен на натиск достатъчно дълго време, стига до мига, когато вече не издържа“.

Джовани влезе в банята, коленичи пред тоалетната чиния и повърна. Така. Добре му се отрази. Изправи се тромаво и забеляза, че от ъгълчето на устата му се стичаше лига. Кранчето изскърца, когато пусна студената вода, която пък се оказа само хладка. Напълни шепите си. Изми си лицето. Няколко пъти. Погледна се в огледалото. „Изглеждаш като призрак, Джовани.“ Лицето му беше подпухнало, белезникаво. „Трябва да се избръсна.“ Срещна собствения си поглед. Изпи глътка вода с вкус на хлор, направи гаргара и я изплю. Изми си зъбите с огромно количество паста за зъби. След това намаза лицето си с пяна и се избръсна с бръснача.

Когато Силвана беше на седмица и половина, само няколко дни след като с Лучана ги бяха изписали от болницата, тя се разболя. Кожата й стана влажна и жълтеникава. Не искаше да суче. Джовани си спомняше бездънния страх да не би да си отиде. Загърнаха я в одеяла и отидоха право в клиниката, където я прегледаха. Лекарите й дадоха захарна вода и я приеха за наблюдение. Тя възвърна апетита и свежата си кожа, но така и не разбраха какво я бе сполетяло.

„Възможно ли е да загубиш дете, питаше се той, и да си останеш човек?“

Ковчег…

Отново напълни шепи с вода и изплакна лицето си. Замъкна се в кабинета си, залитайки, и затвори вратата. Облегна гръб на нея. Затвори очи. Нуждаеше се от капка нормалност. Ежедневие. Работа. От мисли без боязън, без да се страхува какво можеха да причинят на Силвана.

Седна на бюрото си и намери списъка с демони, който в горчивината си бе смачкал и запратил в стената. Изглади коравите гънки и чупки, доколкото му бе възможно и сложи листа на машината. Извади най-долното чекмедже на бюрото и изрови купчина изписани на машина листи, които бе подготвил за изследването си. Обичаше да съставя списъци до степента на фикс идея. Списъците систематизираха нещата, внасяха ред в хаоса. Колко много дни му трябваха да събере информацията за демоните и да състави тези безумни списъци? Всяка религия си имаше собствен каталог с демони. Можеше с часове да разглежда изследванията на ордата дяволи. Всеки един демон си имаше функция, характерни черти, собствена, частна стая за мъчения. Някои демони дори успяваха да се промъкнат в митологиите на няколко религии. Ето какво бе написал на старата машина „Ремингтън“, наследена от дядо му:

Каталог на демоните

От Джовани Нобиле

Рим, март 1969

„Списъкът не е пълен, различните начини на изписване на едно и също име не са проверени (например Самиаза може да се среща и като Семиазза/Шемиазаз). Кокабиел е вариант на името Кокб’аел и т.н.). Лилит представлява група женски духове, наречени лилу/лилиту. Пазузу и Ламащу представят демоните богове.

Примери за мултимитологични демони

Абраксас Баал Белиал Левиатан

Асмодей Еафомет Инкубус Ликс Тетракс

Азазел Велзебуб Лилит Сукубус

Примери за демони в християнската митология

Аамон Цимей Рофокал Салос

Абадон Кроцел Малфас Скокс

Абалам Кроне Маракс Шанда

Агарес Елигос Марбас Шакс

Аграмон Елекша Молох Столас

Аластор Фокалор Мурмур Тамуз

Алоцес Форас Нафула Валефар

Амаймон Фуркас Обизот Вапула

Балам Фурфур Орай Вине

Барбас Гремори Ориакс Волак

Батин Гусион Оробас Вуал

Белет Халпас Паймон Ксафан

Берит Хаурес Фенекс Заган

Ботис Итеа Процел

Буне Кулак Раум

Кайм Лерай Сабнок

Примери за демони в еврейската демонология

ААф Дума Наама Самаел

Агиел Кокб’аел Орниас Семиазза

Асб’ел Лилиум Оулотеп Танин

Бенемот Лилу Пенемуе Йекон

Данял Мастема Румял Зиз

Примери за демони в исляма

ААд-Дайял Иблис Шейтан Цабар

Ал-А’уар Масуат Тубар Залнабур

Примери за демони в регионалните религии

ААллу Апеп Лабасу Шезму

Аммут Асаг Мот Телал

Анат Дагон Нергал Утукку

Анзу Хумбаба Пазузу

Примери от Книгата на пазачите

(водачи на двеста паднали ангели)

Самиаза Рамиел Армарос Сатарел

Аракиба Данел Еатарел Турел

Рамеел Езекеел Ананел Джомджаел

Кокабиел Баракиджал Закиел Сариел

Тамиел Асаел Самсапеел“

Погледът му се плъзна по списъка. Пазузу. Нергал. Божичко. Колко безсмислен му се виждаше! Толкова адски безсмислен! Това ли беше нормалното? Абраксас. Самиаза. Бафомет. Ежедневието му? Кроцел. Езекеел. Работата? Баракиджал. Ад-Дайял. Този безумен списък наистина ли бе представителен за специалността му? Ал-А’уар. Ксафан. Как бе възможно тази банда дяволи да го грабне толкова? Не само го бяха грабнали, а и положили основите на кариерата му, изследванията, научната работа. Как бе възможно?

Самсапеел. Джомджаел. Кокабиел.

Велзебуб. Луцифер. Сатаната.

Ел. Елохим. JHVH. Яхве. Йехова. Господ. Господ Бог. Бог.

Бог…

Сега, в отсъствието на Силвана, той осъзна колко безпредметна бе цялата му специалност. Силвана е истинска, помисли си той. Тя означава нещо. А Бог? Той по-истински ли беше от всичките тези демони? Тези смехотворни изчадия, тези уродливи чудовища, тези пародии на човешката злоба. Имена. Просто имена. Можеше да си състави и други списъци. С други имена. Зевс. Озирис. Один. Аполон. Белона. Амон Ра. Птах. Бакхус. Тор. Пан. Посейдон. Купидон. Ищар. Изида. Юпитер. Анубис. Балдер. Набу. Локи. Афродита. Ахия. Фрея. Хадес. Ньорд. Муул-лил. Фриг. Венера. Списъкът на мъртвите богове бе безкраен. А Бог? Той си живее в добро здраве. Всемогъщ и самодоволен. Онзи, който помете всичките си конкуренти преди три хиляди години. Да нямаш други богове, освен Мене. Не, как иначе. Разбрано. „Теологията, мислеше си той горчиво, е науката за нищото.“ Нищо! Изучаване на чужди писания, мисли, тълкувания, разсъждения. Систематизиране на религиозни представи. Химери. Систематизиране на суеверия. Вечен кръговрат. Наука, основана на предположението, че боговете и ангелите всъщност съществуват. Сили, които няма как да се проверят или изследват. Наука? Наука ли беше това да изучаваш текстове и мисли за богове и дяволи, ангели и демони, пророци и евангелисти, видения и откровения? Мислеше си: „Ами ако Бог не съществува? Какво остава от теологията тогава? Ако Бог е просто измислица, копнеж, то теологията изучава просто суеверната глупост на човека“. От тази мисъл му призля. Столът му се залюля. „Мисли за нещо друго, Джовани… Но за какво? Нещо друго. Помисли си: Боже мой, защо си толкова далеч от мен? Защо не помагаш, когато изплаквам мъката си? Денем те викам, Боже — не отговаряш, викам те през нощта, но не намирам покой.“ Зарея поглед в пространството. Трябваше да направи нещо. Да се намеси. Осъзна, че Бог никога нямаше да спаси Силвана. „Дали Силвана, бедничката, невинна Силвана, ще умре заради някакъв си ръкопис? Какво, по дяволите, да правя?“ Забеляза, че страхът и безсилието бяха на път да отстъпят място на разума. Нямаше значение колко ценно се оказваше „Евангелието на Луцифер“, колко значимо бе за някаква си там религиозна секта, каква информация съдържаше — нищо не беше по-важно от Силвана. Е, какво можеше да направи? Нищо. Дали? Да си седи на бюрото, безпомощен и непохватен, и да чака неизбежното? Щеше ли, можеше ли, да принуди декана да отвори сейфа? Как? Охраната щеше да го спре, далеч преди да стигне до изхода.

„По дяволите, нищичко не мога да направя!“

Дали…

„Как би постъпил татко?“

Би ли могъл…

Завъртя се на стола и погледна през прозореца. Остана така, заслушан в сърцето си. „Сега ти си един от безбожните, Джовани.“

Признание.

Повратен момент.

Безбожен.

Опита думата. Безбожен. Какво бе извикал Исус от кръста? Eli, EH, lema sabaktani? „Аз също изгубих Бог“, мислеше си Джовани. Той се е уповавал в Господ. Каква полза? На каква цена?

„Нека Бог спаси Силвана сега, ако я обича. Нека ме спре, ако обича мен.“

Джовани стана бавно и отиде до шкафа, където бе прибрал пистолета на баща си от войната: полуавтоматична деветмилиметрова Берета М 1934. Когато раздра опаковката на неотваряната кутийка патрони .380 АСР, той усети как над него се спусна мрак. Извади пълнителя и зареди оръжието. Та дори и Спасителят не бе издържал на кръста. Стигаше му толкова командорене. Тормоз. Присмех. Малтретиране. Стигаха му вече Божиите настроения. Исус бе извикал на висок глас: Eli, Eli, lema sabaktani?

„Сега, мислеше си Джовани, и аз стигнах до точката на пренасищане.“

„Боже Мой, Боже Мой, защо си Ме оставил?“

От: Примипила

Изпратено на: 15.06.2009 12:32

До: Легата

Копие до: Главата на ордена

Тема: Доклад: Лондон Код: S/MIME PKCS7

„Доминус!

В името на принца благодаря за доверието, указано ми при поемането на длъжността примипил. Готови сме за действие, за да довършим мисията на смелите ни братя от ордена, мъчениците на свещената война, мир с тях. Според брат Рац, Белтьо се намира в Лондон. Доминус, този път ще успеем. Държим главния щаб под постоянно наблюдение. Не са забелязани нито Колинс, нито Белтьо. Според брат Рац Проектът Луцифер има бази и в Хампстед, Уиндзор, Солсбъри, Оксфорд и Кеймбридж. Предлагам да държим под наблюдение всички тези места. Това означава да разделим групата. Ето защо моля за разрешение и очаквам инструкции от съвета.“

Примипил: брат Керестешиу

IX. Армагедон

1.

Уиндзор

15 юни 2009

Падаща звезда разцепи небосвода. В мрака на вселената блещукаха далечни галактики и звезди. Едва мъждукащ, млечният път се размиваше в дифузни ивици мъгла.

— Готино, а? — попита КК въодушевено. — Какво ще кажеш за един сателит?

Той следеше полета на комета в космическото пространство с изкривен врат и ръце на бедрата. Аз самият се бях облегнал в мек стол и съпреживявах лакомите атаки на една черна дупка срещу по-близките слънчеви системи.

— С удоволствие. Ако не отваря много работа.

— Джоф! Сателит!

След десет секунди в зрителното ни поле се зарея комуникационен сателит. Подмина ни бавно и грациозно, а слънчевата светлина караше идеално гладката му повърхност да лъщи.

— Както се досещаш, Бьорн, можем…

КК млъкна внезапно. В далечината, от дълбините на вселената, се появи квазар.

— Джоф? Какво означава това? Джоф?

Квазарът приближаваше с величествено могъщество. Аз се свих на стола. Когато наближи слънчевата система, стана, каквото трябваше: Квазарът избухна с ослепителен и съвършено безшумен блясък, който за секунда изтри слънчевата система и околностите й.

— Ууупс — измънка някакъв глас. Джоф. — Съжалявам за това.

— Квазар? — възкликна Иън Максуел. През цялото време той стоеше до стената, в мрака зад КК, сега обаче пристъпи напред, подобно на бог, който трябваше да излезе и да поразтреби сред космическия хаос. — Извинете ме, — каза ни той, — само за момент. Джоф? Джоф! Откъде по дяволите се появи този квазар?

Д-р Максуел бе научен директор на Уиндзорския астрономически институт. С рижа коса, лунички, кръгли очила. И лепенка на челото. По време на полета от Рим КК ми бе разказал на каква почит се радваше Максуел в астрономическите среди.

В този момент се включи осветлението.

— Sorry, sorry, sorry — продължи мънкащият глас, воденичен камък от извинения. От високотехнологичното командно табло на планетариума във вдлъбнатина на пода се подаде глава. Джоф. — Sorry! Работих над експлозията на квазара до късно през нощта. Трябва да съм сбъркал и да съм копирал целия файл в папката с нашата собствена слънчева система. Грешка!

— Джоф — започна д-р Максуел, възвърнал търпението си, — знаеш не по-зле от мен, че квазар в нашата част от вселената…

— Знам, знам — прекъсна го той, — съжалявам, веднага ще изтрия файла.

КК ми намигна добродушно.

— Нашият планетариум може да пресъздава картини и анимации, на чиито фон обикновените планетариуми изглеждат като уредба за домашно кино от 80-те. — Той седна на края на стола до мен. — Както знаеш, „Евангелието на Луцифер“ може да се чете по различни начини. Д-р Максуел отговаря за една от хипотезите. Иън? Ще поемеш ли ти?

Червенокоското с младежки вид излезе на пода пред нас.

— Нашето изследване на текста е насочено към теория, която — е, простира се в космоса. И ние говорим за Страшния съд. Само че по коренно различен начин. Има вероятност някои от формулировките в „Евангелието на Луцифер“ да намекват за сблъсък между Земята и астероид.

2.

Последваха няколко секунди тишина.

— Бьорн? — обади се КК.

За разлика от повечето хора, на нас, албиносите, ни е трудно да пребледняваме. Не знам къде се дяна всичката ми кръв точно в този момент, но във всеки случай не стигаше до мозъка. Не успявах да разсъждавам трезво. Вдигнах ръце, за да покажа, че сърцето ми продължаваше да бие и просто се нуждаех от малко време.

— Какво — попитах накрая, — е събудило страха към нещо толкова конкретно като астероидите?

— Отново става въпрос за двусмислици, които се налага да тълкуваме от чужд език, а дори авторът не го е владеел съвсем добре — отвърна КК.

На тавана светна следният текст:

„след 1 647 000 денонощия земята ще възкръсне

от harga-mё-giddo-dom

когато небесното тяло удари земята

ще настъпи нова ера

и нищо на земята

няма да бъде същото“

— От първа част на „Евангелието на Луцифер“ е — обясни КК. — Тъкмо тя бе намерена в пещера в Египет през 1970-а и отнесена в Италия от професор Джовани Нобиле. Harga-mё-giddo-dom сме го виждали и преди. Страшния съд. Акадската дума за възкръсвам може да се преведе и като разцъфвам или събуждам се.

— А останалото?

— Думата небесно тяло също е неясна, тъй като акадският прототип означава просто нещо на небето или нещо, идващо от небето. Ето защо думата небесно тяло може да се разбира като комета или астероид, но съставната дума може да се отнася и до божество. Нюансите и дефинициите лесно се губят при превод. Тези формулировки са преведени на многословен модерен език от картинния и метафоричен акадски. И какъв извод да си извадим ние? Голямото нещо на небето астероид ли е или Бог?

Нищо не казах. Нищичко. Когато тишината започна да натежава, КК взе думата:

— Астрономическата следа е свързана с хипотезата за Страшния съд. Не Армагедон, предизвикан от хората, а природна катастрофа с апокалиптични измерения.

— Астероид — поде д-р Максуел. — Ако в земята се удари достатъчно голямо небесно тяло, последиците ще бъдат катастрофални. Изтребление на цивилизацията.

— Защо през 2009-а да обръщаме внимание на хилядолетни астрономически пророчества? — попитах.

— Прадедите ни са били образцови астрономи — обясни д-р Максуел. — Астрономията спада към първите клонове на науката и води до философията, математиката, физиката, химията. Да, също и към религиите, но това е съвсем друг въпрос.

— Въпросът е добър — вметна КК. — Защо да влагаме време, сили и пари в хипотеза, основана на ръкопис от време, когато дори биноклите не са били измислени? Д-р Максуел?

— Кратката версия е следната: Възможно е астрономите от миналото да са наблюдавали траекторията на комета или астероид, записвайки толкова точни сведения за времето и мястото в космоса, че ние да изчислим траекторията на небесното тяло чрез техните данни. Т.е. — кога ще се блъсне в Земята. Тези траектории може би стават ясни в третата част на „Евангелието на Луцифер“. — Д-р Максуел натисна някакво копче върху дистанционно, което, предвид вида си, сигурно можеше да направлява и джъмбо джет. Светлината поугасна и на тавана отново се появи вселената. — Съществуват много видове метеорити, астероиди и комети. Метеоритите са най-малки. Повечето са не по-големи от песъчинка или камъче, най-големите достигат до десет метра.

На тавана в планетариума блесна метеоритен дъжд и се превърна в пламъци и прах.

— Астероидите са каменни блокове, прихванати от гравитационните сили на нашата слънчева система — продължи д-р Максуел. — Най-големите представляват скали, широки няколкостотин километра.

Пристигна и един астероид — гигантска, неравна канара се затъркаля из космическото пространство.

— Някои астероиди пресичат траекторията на Земята около слънцето — добави КК. — Случва се единици от тях да се приближат дотолкова, че представляват опасност.

— Кометите — продължи д-р Максуел, — са още по-зрелищни. — С дистанционното повика комета с опашка от прах и газове. — Много признаци отличават астероидите от кометите. От Земята най-очевидната разлика е опашката.

Картината на вселената трепна и бе заменена от друга, почти същата на вид.

— Така — обясни д-р Максуел, — е изглеждал космосът от Китай преди 2250 години. Виждаш ли кометата горе вдясно? Халеевата комета, както са я наблюдавали китайските астрономи. Последно ни подмина през 1986-а. Следващия път, когато дойде, ще бъде 2061-а.

Картината върху свода на планетариума подскочи, сякаш сменяха канала на телевизора, и се показа нова комета.

— Докато Халеевата комета е изключително предсказуема, други се появяват изневиделица. Хейл-Боп бе открита през 1995-а. Тя ще се върне през 4377-а. Кометата Хякутаке ни подмина през 1996-а. Очаква се след около сто хиляди години.

— Колко голям е рискът Земята да бъде ударена? — попитах.

Д-р Максуел превключи на анимации на планетните траектории в слънчевата система и кръстосващите се траектории на астероиди и комети.

— Познаваме около 5500 близки до нас астероиди и по-малко от 4000 комети с траектории около слънцето.

— Все още ни удрят безвредни метеорити — обади се КК. — Всяка хилядна година Земята се сблъсква с по-едри обекти, като онзи от Тунгуска област, Русия, през 1908-а. През март тази година подобен астероид подмина Земята на разстояние само 60 000 км.

— А за в бъдеще? — попитах.

— Най-големият рисков астероид, който познаваме, носи името 2007 VK184. Той ще подмине или удари Земята през 2048-а. Проблемът не е в астероидите и кометите, които следим, а всички онези, за които не знаем нищо. Може би „Евангелието на Луцифер“ ни предупреждава за тях.

— И каква полза? Изобщо може ли да се направи нещо, за да бъде предотвратен сблъсъкът?

— Разбира се — обясни д-р Максуел. — Само че се нуждаем от време. Време, за да планираме и изчислим мерките. Всичко зависи от размерите на астероида. Можем да го взривим с ядрено оръжие. Можем да го избутаме, за да промени курса си. Подготовката на подобна спасителна акция обаче ще отнеме години. Ето защо трябва да знаем кога да очакваме посещението.

— И затова — обади се КК, — се нуждаем от пълната версия на „Евангелието на Луцифер“.

3.

Взрях се в космоса, който се извиваше на тавана над мен. Въпросът ме глождеше още от момчешките години и съвсем импулсивно попитах:

— Мислите ли, че там горе има живот?

— Живот? — възкликнаха КК и д-р Максуел в един глас.

— Да. Интелект?

— Естествено! — отвърна д-р Максуел.

— Разбира се — потвърди и КК.

— Всъщност, астрономите по света издирват разумен живот с всички възможни средства — обясни д-р Максуел. — Астрономи от университета Корнел започват търсенето на сигнали около звездите Тау от Кит и Епсилон Еридани с помощта на радиотелескоп още през 1960-а. През последвалите години са развити дълга редица проекти SETI — Search for Extra Terrestrial Intelligence.

— По-вероятно е там някъде да има живот, отколкото да няма — каза КК. — Само в рамките на малък район в Млечния път астрономите са идентифицирали близо 400 екзопланети, т.е. планети, които кръжат около едно слънце. През март тази година НАСА изстреля космическата сонда Кеплер с телескоп и фотометър, която да ни помогне в по-нататъшното търсене. Вселената е пълна с милиони екзопланети.

Тук пое д-р Максуел:

— Уравнението на Дрейк е развито от астронома Франк Дрейк през 60-те, за да изрази в числа вероятността за живот и собствената ни галактика. Е, не просто живот, а разумен. Резултатите са главозамайващи. Джоф, — извика той, — можеш ли да покажеш уравнението на Дрейк?

Звездното небе на тавана бе заменено от формула:

„N=N’x fp x ne x fl x fi x fc x L“

— Няма да навлизам в детайли…

— Всичко е наред.

— … но ще се задоволя да обясня, че N представлява шансът разумен живот да се развие в дадена звездна система. Ето защо N е функцията на различни астрономически параметри като броя звезди с планетни системи, броя на планетите, които потенциално биха могли да поддържат примитивен и разумен живот и т.н.

— А заключението?

— То е почти неоспоримо: Абсурдно е Земята да е единствената планета с разумен живот в Млечния път.

Рим, май 1970

Джовани чакаше, облегнат на една от уличните лампи. С филцовата шапка и черното памучно яке изглеждаше като обикновен безработен академик, навъртащ се около Григорианския университет в очакване на свободна професура. Беше оставил велосипеда в тясна странична уличка, не по-голяма от проход — нямаше място да го преследват с кола. Слънчевите очила скриваха погледа му, зорко следящ кой влиза и излиза. Една от представителните коли на университета, фиат 2300, свърна по тротоара и паркира с включен двигател. Джовани се откъсна от лампата и се запъти към входа. Деканът Салваторе Роси излезе с двамата египтяни. Единият носеше дипломатическо куфарче от черна кожа. Роси каза нещо, което разсмя египтяните. Джовани се приближи бавно. Когато шофьорът в униформа забеляза Роси и египтяните, той излезе и отвори задната врата. Деканът бе положил огромни усилия да омае гостите и да замаже цялата тази мизерия. Джовани го чу да споменава летище Фиумичино. „No problem — отвърна единият от египтяните, — we have plenty of time.“ Джовани пристъпи пред тях. Роси и египтяните спряха.

— Gentlemen — поздрави той и стисна дръжката на пистолета в джоба си, — съжалявам, но се налага да помоля за куфарчето с ръкописа.

— Професор Нобиле? — недоумяваше Роси.

— Ръкописът! — настоя Джовани.

— Това са двамата представители на музея в Кайро — обясни деканът, сякаш Джовани не бе разбрал какво се случва.

— По причини, които ще мога да обясня едва по-късно, съм принуден да поискам ръкописа.

— Не ставай смешен.

Той извади пистолета от джоба.

Египтяните отстъпиха назад.

— Професоре! — избухна деканът.

— Много съжалявам.

— Да не сте полудял?

— Моля да получа ръкописа!

Двамата египтяни си размениха няколко думи на арабски.

— I am very sorry — деканът се извини на египтяните. После се обърна към Джовани със сприхав и тих глас: — О, небеса, професор Нобиле, какво Ви прихваща?

— Сега не мога да обясня, но ми трябва ръкописът.

— Чуйте само какви глупости!

— Въпросът е на живот и смърт.

— Свалете пистолета!

— Не се шегувам!

— Стегнете се, професор Нобиле! Сериозно говоря!

Джовани насочи пистолета към египтянина с дипломатическото куфарче. Ужасен, той отстъпи още една крачка нагоре по стълбите.

— The manuscript! — извика Джовани и размаха оръжието.

Няколко минувачи забелязаха пистолета и побягнаха.

— Професоре! Джовани! Нобиле! — сряза го деканът, като наблягаше на всяка сричка.

Джовани тръгна към египтянина с куфарчето. Уплашеният човек го остави на стъпалата и вдигна ръце. Джовани посегна към дръжката. Същото направи и другият египтянин. Задърпаха се за куфарчето. Със свободната си ръка египтянинът се опитваше да докопа пистолета. Джовани го прибра към себе си. Египтянинът го задърпа за ръкава.

— Пусни! — извика Джовани на италиански.

Египтянинът замахна.

Изстрелът прозвуча, когато юмрукът уцели Джовани по рамото. Туристите на Пиаца дела Пилота се разкрещяха. Египтянинът пусна куфарчето. Димът от барута беше парлив. Джовани най-напред си помисли, че е стрелял във въздуха. За малко! Египтянинът се олюля надолу по стълбите. Седна на едното стъпало. Джовани откри, че той имаше дупка на якето малко под лявото рамо. Кръвта се стичаше по сивия му панталон. Египтянинът се сви на кълбо и застена. На стъпалото вече се бе образувала локва кръв.

— Извинявай — измънка Джовани.

Сякаш всички на Пиаца дела Пилота бяха замръзнали. После изведнъж хукнаха да бягат, като по сигнал. Някои пищяха. Раненият египтянин се завъртя на една страна.

— Спрете кървенето! — поръча Джовани на другия.

После осъзна, че го бе казал на италиански. Деканът Роси се понесе назад, далеч от стъпалата, умолително вдигнал и двете си ръце във въздуха. Шофьорът на фиата отдавна бе отпрашил по площада. Джовани слезе по стълбите, остави куфарчето на задната седалка и затръшна вратата на колата, заобиколи я и се настани зад волана. През отворения прозорец вече се чуваше сирена. Той включи на първа и опита да ускори. Двигателят изръмжа. Фиатът бавно се понесе напред. Замириса на изгоряла гума. Тогава Джовани забеляза, че ръчната спирачка беше вдигната. Освободи я. Фиатът подскочи напред през пиацата. Ускори по Виа деи Лукези и свърна вдясно по Виа дела Датария. Рим гъмжеше от сирени. Като излезе на Виа Национале, срещна няколко полицейски коли и линейки. Те обаче не се бяха сдобили с информация за колата беглец.

А ако те го преследваха, похитителите, то отдавна се беше изкопчил от тях.

Паркира фиата на няколко пресечки от дома си, прикрит зад контейнер за боклук в заспала задна уличка. С малко късмет някой крадец на коли щеше да офейка с него и да заблуди полицията. Притича до главната улица и отвори вратата на местния си продавач на тютюн — на име Джовани, точно като него самия, поради което се бе самопровъзгласил не само за негов постоянен доставчик на пресен тютюн за лула, но също и за сродна душа и другар за цял живот. Звънчето на вратата издрънча въодушевено. Продавачът на тютюн, който изглеждаше висок 120 см и също толкова широк, седеше на стол зад тезгяха.

— Джовани! — възкликна Джовани.

— Джовани! — възкликна и другият Джовани.

Това беше неизменната им шега.

— Как само изглеждаш! — отбеляза търговецът, намеквайки за якето и шапката.

— Трябва да ми помогнеш — отвърна професорът.

— Винаги на твоите услуги!

— Сериозно. От теб завися!

— Още повече се радвам, че мога да услужа.

— Отнася се за живота и смъртта на Силвана. И не се шегувам.

Лицето на продавача — оформено от сив мустак, рошави вежди, камбест нос и дълбоки пори — доби сериозен вид.

— Случило ли се е нещо с малкото ангелче? — Той беше един от малцината непознати, от които Силвана бе очарована.

Джовани му подаде дипломатическото куфарче.

— Може ли да пазиш това, докато дойда да си го взема?

— Разбира се, приятелю, разбира се.

Търговецът пое куфарчето.

— По-добре го скрий.

Той отиде в задната стаичка и го прибра в някакъв шкаф.

— Да не го даваш на никого, освен на мен.

— Разбира се, че не.

— Никой, абсолютно никой, освен мен, не бива да се докосва до куфарчето.

— Разбрано, друже.

— Дори полицията.

Търговецът повдигна вежда.

— После ще ти обясня. Разчитам на теб!

— Бъди спокоен.

Той излезе от магазинчето през задната врата, задния двор и мазето. Озова се на странична уличка на няколко пресечки над блока, в който живееше. Нахлупи шапката над очите си и притича през улицата. Допускаше, че онези наблюдаваха входа, но нямаше как да ги види. Може да бяха наели някой от апартаментите на улицата им и го следяха, скрити зад някоя завеса. Влезе и хукна нагоре, като вземаше стъпалата две по две. Часът беше четири без пет.

* * *

Лучана не беше у дома. Няма ли срам тази жена! Беше му оставила бележка на кухненската маса: „Навън! Л.“. Той отиде до прозореца на гостната и погледна към улицата долу. Полицията едва ли беше далеч. Чу сирена. „Звънете де!“, мислеше си той. Звънете, звънете, звънете! Сирената се приближаваше. После утихна. Полицейската кола свърна зад ъгъла и спря пред входа. „Звънете, по дяволите!“ Телефонът звънна точно в 16 часа. Той изтръгна слушалката.

— Нямам време да говоря. Полицията се качва по стълбите. Да се срещнем на Испанските стъпала след половин час!

Затвори и в същия момент полицията позвъни и похлопа на вратата.

— Полиция! — изреваха няколко гласа, сякаш Джовани щеше да остане със заблудата, че са превъзбудени мисионери.

Отвори прозореца към задния двор и изпълзя на тесния покрив. Стигна до аварийната стълба през балкона на съседите. Вече беше на земята, когато чу полицията да разбива входната врата. Втурна се към портала и излезе на страничната уличка отпред. Никой не го чакаше.

* * *

Големият мерцедес наближи бавно, а той се криеше зад няколко паркирани коли в сянката на колоната Дева Мария на площад Тринита дей Монти над Испанските стъпала. Веднага позна, че бяха те. Главата на ордена седеше на предната седалка. Караше един от мускулестите младежи. Минаха покрай него толкова бавно, че успя да отвори задната врата в движение и да се шмугне на седалката — където седяха вторият мускулест мъж и примипилът. Никой не продума. Шофьорът ускори. Силвана не беше в колата. Той и не го очакваше. Но се бе надявал.

— Виждам, че идвате с празни ръце, професор Нобиле — поде главата на ордена.

— Не съм глупак. Къде е Силвана?

Минаха няколко пресечки в мълчание.

— Действахте буквално с насилие, професоре. Впечатлени сме. Чухме за случилото се по новините по радиото. Не съм си и представял, че сте бил такъв.

— Какъв съм?

— Убиец.

— Мъртъв ли е?

— Нямаше как да спасят живота му. Кръвозагуба, знаете. Човешкото тяло е крехко. Не е създадено, за да го дупчат с пистолети.

Чувстваше се празен, но не можеше да поеме вината за убийството. Още не. Не и ако спасеше Силвана. „И все пак… Убих човек. Аз съм убиец. Убиец.“

— Полицията Ви издирва. Но това вече го знаете.

— Не исках да го застрелвам. Беше нещастен случай.

— Запазете си оправданията за пред съда.

Влязоха в паркинг.

— Е, какво ще правим? — попита главата на ордена.

— Аз вземам Силвана. Вие получавате ръкописа.

— Признавам, че не Ви намирам за глупав, професоре. Надявах се да отвърнете на уважението ми.

— В едно можете да бъдете сигурен: Ако полицията ме бе следила, щях отдавна да съм арестуван.

По улицата навън мина полицейски мотоциклет със сирени.

— Предлагам да направим следното — каза Джовани. — Отиваме да приберем Силвана. Вие така или иначе сте повече. После всички заедно ще отидем да вземем ръкописа.

Двамата на предните седалки размениха погледи. Главата на ордена кимна.

— Можем да постъпим така. Нека само подчертая, че и Вие, и дъщеря Ви ще бъдете убити и при най-малката засечка. Разбирате ли предупреждението?

— Естествено. Единствено Силвана е от значение. Веднага щом видя, че е здрава, ще ви заведа при ръкописа.

Главният и шофьорът отново се спогледаха. Сякаш това бе отдавна преценена, обсъдена и подготвена възможност, помисли си Джовани обезпокоен.

X. Библейският код

1.

Оксфорд

15 юни 2009

Лабораторията за ръкописи на Проекта Луцифер се помещаваше в скромна зидария близо до парк в покрайнините на Оксфордския университет. След пътуването с кола от Уиндзор вече бях схванат и сънлив, когато КК свърна от тихата улица и паркира пред ниска сграда, подобна на комичен трансформатор. Прозорците бяха тесни, по-скоро процепи, разположени високо на стената. Нескопосано опъната ограда от бодлива тел ограждаше терен с вентилационни тръби встрани от къщурката. Входната врата беше стоманена.

Намъкнахме се в рецепция с цели два охранителни пункта и взехме асансьора до третия подземен етаж, където научният ръководител на лабораторията, д-р Алис Гордън, ни очакваше пред кабинета си. Беше в началото на четиридесетте си години.

— Знам много за теб, макар ти да не ме познаваш — каза тя, когато се поздравихме.

— Алис има богат опит със стари ръкописи — обясни КК. — Занимавала се е с какво ли не — от свитъците от Мъртво море и библиотеката от Наг Хамади до „Евангелието на Юда“.

Д-р Гордън ни поведе по коридора към тъмна аудитория, която се спускаше косо още два етажа надолу. С КК седнахме в средата на залата. Падащите седалки бяха меки и удобни като в луксозно кино. Притъмня. Д-р Гордън излезе на подиума, а от тавана се спусна голям екран.

— Карл Колинс ме помоли набързо да те осведомя за работата ни тук, в лабораторията за ръкописи, и хипотезата, която разследваме. На практика за първи път се случва да обясняваме на външно лице с какво се занимаваме.

На екрана се появи картина, представяща „Евангелието на Луцифер“, но не частта, която аз притежавах.

— Началната страница от първа част на текста, който наричаме „Евангелието на Луцифер“. Макар ръкописът да наподобява съвсем обикновен предхристиянски текст, той ярко се отличава от писанията на своето време. Акадският текст в лявата колона разказва силно опростено за живота на чужденец във Вавилон.

— Евреин в изгнание?

Д-р Гордън поклати глава.

— Бил е пътник отдалеч, утвърдил се в новата си страна и описал хората и културата в Месопотамия и Близкия Изток, примесвайки пророчески и апокалиптични видения с митологичен и религиозен характер.

Тя посочи дясната колона с неразбираемите символи с червен лазерен лъч.

— Не знаем как да четем или тълкуваме тези знаци. Не можем да изведем от тях абсолютно нищо. Докато ръкописът не е цял, това е все едно да решаваш математическо уравнение, от което една трета липсва. Можем да заявим, че езикът е непознат. Какво представляват знаците? Букви? Цифри? Символи? Пиктография ли е това? Идеография като китайския? Фонетична азбука? Като цяло: как да го четем? Имаме бегли предположения, но без пълната версия на текста те са и си остават догадки. Според едната хипотеза символите са числа или нещо средно между букви и числа — непозната форма на математика, основана на текстове вместо числа.

— Имаме многобройни причини да вярваме, че авторът на текста е разполагал със значителни математически познания — вметна КК.

Образът на ръкописа на екрана бе заменен от снимката на глинена плочка.

— Математиката е древна наука — обясни д-р Гордън. — Едно от най-старите математически писания, които са ни известни, е вавилонска глинена плочка на близо четири хиляди години, наречена Плимтън 322. Вавилонците използвали старата шестдесетична бройна система на шумерите — основана на числото 60 — и до днес намираме следи от нея, например при предаването на ъгли или време.

Нова картина — близък план на символите от дясната колона. Д-р Гордън посочи някои от знаците с червения лазер.

— Поиграхме си и с хипотезата, че символите са кодиран текст, но дори и най-мощните ни компютри и машини за шифри не намират никаква логика, като ги заменят с букви или известни ни принципи за дешифриране.

— Най-вълнуващата ни теория — обади се КК, — има известна връзка с хипотезата, представена в книгата „Библейският код“, излязла през 1997-а. Написана е от американски журналист на име Майкъл Дроснин и се базира на работата на израелския математик професор Елияху Рипс от Еврейския университет в Йерусалим.

— В книгата си Дроснин с помощта на многобройни таблици, изработени от Рипс твърди, че петте Моисееви книги съдържат таен код със скрити предсказания — обясни д-р Гордън. — Рипс се опира на оригиналната Тора, написана на староеврейски. Целият гигантски текст се поставя без интервали между думите в матрица, мрежа от знаци. После оставя компютъра да си върши работата. Определен брой знаци се отстраняват с математическа систематика. Да кажем, че маха десет знака, оставя един, после маха още десет, пак оставя един. Или всеки седми. Или пък всеки тринадесети. И така нататък. В целия текст. Предполагаемите пророчества стават четивни, когато зачетем знаците, останали на истинските си места в матрицата — водоравно, отвесно или по диагонал.

— Изглежда невероятно какви послания е открил Рипс в Моисеевите книги — вметна КК. — В много случаи те оформят съобщения за днешни събития — например убийството на Кенеди и кометата Шумейкър Леви, ударила Юпитер.

— Математиците и статистиците определят метода на Рипс като пълна глупост — каза д-р Гордън. — Твърдят, че могат да открият подобни послания и пророчества и във „Война и мир“ или „Моби Дик“.

— И все пак е увлекателно да четеш предсказанията, които са успели да разгадаят — възрази КК. — Дори израелската разузнавателна агенция Мосад е проявила интерес към теорията.

— През 1994-а авторът на книгата замина за Израел, за да предупреди тогавашния премиер-министър Рабин — обясни д-р Гордън и извика на екрана някакъв текст. — В писмо до Рабин Дроснин пише: Израелски математик откри в Библията таен код, който явно разкрива сведения за събития, хиляди години след написването на Библията. Причината да ви разказвам това е, че единственият път, когато пълното ви име — Ицхак Рабин — присъства в библейския код, то се пресича с формулировката „убиец, който ще убие“[56].

— Нито Мосад, нито Рабин вземат предупреждението на сериозно — каза КК. — Всички знаем края. Рабин бе застрелян и убит година по-късно.

— Тогава Рипс и Дроснин откриват още един обезпокоителен детайл: името на убиеца — Игал Амир — пресичало името на Рабин в старозаветния текст — добави д-р Гордън.

— В книгата си Дроснин задава въпроса дали тъкмо това не е библейският код, за който се намеква в Откровението на Йоан.

Тя извика нов текст:

„И видях в десницата на седящия на престола книга, написана отвътре и отвън запечатана със седем печата. И видях, че един силен ангел прогласяваше с висок глас: Кой е достоен да разгърне книгата и разпечата печатите й? И никой, нито на небето, нито на земята, нито под земята не можеше да разгърне книгата, нито да я гледа.“[57]

— Или пък при пророк Даниил в Стария завет — вметна КК.

„А ти, Данииле, затвори думите и запечатай книгата до края на времето, когато мнозина ще я изследват и знанието за нея ще се умножава.“[58]

— За какви скрити послания и свитъци намекват пророците? — попита КК. — Дроснин размишлява по въпроса дали тайните послания, скрити в запечатана книга или свитък, препращат към непознат код в Библията. Пита се дали модерните ни познания по компютърни технологии не са ключът, който може да разбие печатите. Възможно ли е „Евангелието на Луцифер“ да съдържа шифъра, от който се нуждаем, за да разчетем скритите в Библията послания?

— Как биха могли пророците, написали Петокнижието, да имат и най-беглата представа какво ще се случи след няколко хиляди години? — усъмних се.

КК сви рамене.

— Ако има Бог, той сигурно знае всичко. И наистина имам предвид всичко.

— А ако Бог не съществува?

Д-р Гордън побърза да избегне спора с достоверно обяснение:

— Проектът Луцифер е ангажирал различни групи специалисти точно за да изследват всички тези хипотези. Така ще можем да намерим отговора.

2.

След разговора в аудиторията слязохме още един етаж по-надолу — през три стоманени врати с кодове и детектори за пръстови отпечатъци. Влязохме в подземие с черни стени и меко осветление, зад врата, толкова дебела, та човек би си помислил, че охранява американските златни резерви във Форт Нокс. Тя се отвори едва след като д-р Гордън набра две безкрайно дълги кодови редици и постави лицето си пред контролен апарат, който сканира ирисите й. В средата на помещението се издигаха три метални пиедестала. Всеки от тях бе висок около метър и носеше купол от оцветено стъкло.

Пристъпихме навътре в подземието. Някакъв сензор замига и запиука.

— Топлинна аларма — обясни д-р Гордън. — Телата ни оказват влияние върху постоянната температура и влажността на въздуха тук вътре. Устройството се нуждае от няколко секунди, за да се нагоди към присъствието ни.

Пиукането спря.

— Дори светлината е специално настроена — посочи д-р Гордън.

Под първите два стъклени купола имаше два ръкописа. Третият беше празен.

— Първа и втора част от „Евангелието на Луцифер“ — казах аз.

— Докосни купола — подкани ме д-р Гордън.

Погледнах въпросително КК, той кимна и постави ръката ми върху стъклото.

В рамките на половин секунда трите колони бяха погълнати от налягането в шахтите на пода, като същевременно над оставените от тях дупки изскочиха стоманени капаци и ги покриха. Метална решетка се спусна и препречи входа. Вратата се затвори. През сирената на алармата долових мелещия звук на мотора, който заключваше. Д-р Гордън отвори конзола на стената и набра кода. Алармата стихна, оставяйки в ушите ми пронизително ехо. Металната решетка се вдигна, вратата се приплъзна, а трите колони бавно се издигнаха от шахтите и се застопориха по местата си.

Разгледах първата страница на ръкописа под стъкления купол на средната колона. Втората част от „Евангелието на Луцифер“. Дори през дебелото предпазно стъкло можеше да се види, че пергаментът беше от същия материал като третата част. Мек, вечен.

— Знаете ли как е препариран пергаментът? — попитах.

— Все още работим над анализите — побърза да отговори д-р Гордън.

— Но сигурно си имате някаква теория?

Погледът й потърси подкрепа у КК, който обясни:

— Досега се концентрирахме главно върху съдържанието. Не сме обръщали особено внимание на качеството на пергамента, нито на техниката за препарирането му.

— Датирали ли сте го?

— От съдържанието можем да си извадим извода…

— Имах предвид датировка с Въглерод 14 на самия пергамент.

Д-р Гордън и КК се спогледаха:

— Не успяхме.

— Не е ли комично?

— Да. Странно е.

Пак тези погледи.

От: Примипила

Изпратено на: 15.06.2009 18:22

До: Легата

Копие до: Главата на ордена

Тема: Доклад: Оксфорд

Код: S/MIME PKCS7

„Доминус!

Установено е местонахождението на Бьорн Белтьо в Оксфорд. Подсилили са американската охрана на всички места, които той посещава. Ето защо се налага да добием обща представа за мерките за сигурност, преди да отведем Белтьо.“

Примипил: брат Керестешиу

XI. Молбата

1.

Оксфорд

15-16 юни 2009

Мислех, че ще се върнем в Лондон, но КК пожела да нощуваме в Оксфорд. Ръководството на проекта разполагаше с имение с големи и малки апартаменти на няколко пресечки от лабораторията за ръкописи. КК се настани в тристаен на втория етаж. Аз получих по-малък апартамент на третия.

Направих си нов адрес в hotmail и изпратих писмо на Тран, за да се уверя, че всичко е наред, както с него, така и с ръкописа. След това писах и на главен инспектор Хенриксен и го осведомих за всичко случило се, както и за местонахождението си. Той отговори на мига. Норвежката полиция била известена за развоя на събитията от италиански колеги още предишната сутрин. До няколко седмици се очаквал и италиански полицейски доклад. Разследването на убийството на Кристиян Кайсер било временно преустановено. Изглежда виновните били изклинчили от наказанието, пишеше Хенриксен лаконично. Или са се самонаказали, помислих си аз.

След като се разлогнах, изтрих историята, кеш паметта и бисквитките. За по-сигурно.

Когато 45 минути по-късно слязох във всекидневната, Моник се наслаждаваше на чаша шери, докато КК я осведомяваше за събитията от последните дни.

— Моник! — възкликнах аз със зле прикрито въодушевление.

— БЬОРН!!! — написа тя в тефтерчето си с игриви печатни букви.

Радостта да я видя отново бе тъй главозамайваща, че изпитах желание да я притисна към себе си и да покрия лицето й с влажни целувки като малко кученце. Все пак се задоволих само с прегръдка. Придадох си съчувствено изражение и попитах как е Дирк.

— Не е добре.

— Влошава ли се?

Осъзнах какъв щеше да бъде отговорът още преди да задам въпроса. Моник кимна. Погледна ме, сякаш се колебаеше дали да сподели нещо.

— Просто го кажи — обади се КК и сам се поправи: — напиши.

— Дирк иска да говори с теб.

— Дирк? За какво?

— Сигурно се досещаш.

Моник носеше лаптоп с вградена уебкамера и го постави на масата пред нас. Логна се в MSN, кликна два пъти върху Дирк в списъка си с контакти и се отвори прозорец за разговор. Установиха връзка. Видях ръка, която пипкаво се опитваше да настрои камерата. Дрезгавият глас на Дирк: „Така“. На екрана се появи стената зад него. Той намести камерата и изпитото му лице дойде в средата на изображението. Лицето на умиращ.

— Здравей, Моник, приятелче.

Моник му прати въздушна целувка.

— Здрасти, Бьорн. Ей, и това е начин да се срещаш с хората. Съвременни технологии! Здрасти, Карл.

— Дирк! — поздрави КК.

Познаваха ли се?

Дирк прочисти гърлото си в серия кашляне и гъргорене.

— Благодаря, че пожела да ме изслушаш, Бьорн.

— Само това оставаше.

— Както знаеш, аз съм болен.

— Знам, Дирк.

— Догодина щях да навърша 80. Представяш ли си? За мен обаче няма да има догодина. Далеч не искам да влагам твърде много сантименталност и самосъжаление, Бьорн, но всеки ден може да ми бъде последен. Така е. Примирил съм се с тази съдба. Всички сме смъртни. Рано или късно идва и нашият ред. Животът е просто отлагане на неизбежното. Не се страхувам.

Никой от нас не каза нищо. Моник се бе разплакала и тихо подсмърчаше.

— Verdorie[59] — продължи Дирк. — Не смятах да звуча толкова помпозно и мелодраматично, а ето че се развихрих.

— Всичко е наред, Дирк — утеши го КК, — не мисли за това. Искал си да кажеш нещо на Бьорн?

— Някои от нас са големи щастливци — имат си мисия в живота. Цел. Смисълът на всичко. За мен това беше „Евангелието на Луцифер“. Разбирам, Бьорн, че се колебаеш да се разделиш с него. Подозрителен си. Така и трябва.

Не можех да отговоря. Да си кажа право, бях потресен. Все пак Дирк умираше.

— Имам една молба към теб, Бьорн.

Срещнах погледа му на екрана.

— Искам да те помоля да дадеш ръкописа на КК. На Карл Колинс. Той е човек, на когото можеш да разчиташ.

Някъде дълбоко в мен се откърти нещо тежко и се срути в бездната. Прозрение. Разбиране.

Дай ръкописа на КК.

На Карл Колинс…

Той е човек, на когото можеш да разчиташ…

Дирк… КК…

Очевидно бе, че се познаваха. През цялото време са се познавали.

Ако Дирк играеше в отбора на КК — това означаваше ли, че и Моник беше в кюпа? Потънах в размишления. Опитвах се да разбера. Погледнах Моник. Тя не срещна погледа ми.

— Вие се познавате? — попитах наполовина Дирк, наполовина КК.

— Донякъде — отвърна Дирк.

КК не каза нищо.

Нито Моник.

Донякъде.

Признанието на Дирк криеше много повече от тази дума. Съществуваше връзка между него и КК — а оттам и с Моник.

Моник сложи ръка върху моята. Аз я дръпнах.

— Бьорн — обади се Дирк, неподозиращ какъв душевен хаос бе предизвикало у мен признанието му. — Не чувствам, че двамата с теб се познаваме достатъчно добре, за да имам правото да те моля да ни дадеш ръкописа заради мен. И все пак правя точно това. Вярвай ми, бих стигнал дотам, че да те умолявам, ако това би помогнало. Бих се изтърколил от това легло, бих паднал на колене и замолил… ако вярвах, че ще се трогнеш от молбата на един умиращ човек. Само че знам колко си твърд, Бьорн. Някои сигурно биха те нарекли упорит.

Последното каза с разоръжаваща усмивка. Разбира се, беше напълно прав.

— Преди много години, в друго време, в друг свят, аз бях същият като теб — продължи Дирк. — Честолюбив, любознателен, самоуверен. Разбирам защо се колебаеш. И въпреки това те умолявам. Посветих живота си на „Евангелието на Луцифер“ и страшно ми се иска да видя отговора на загадката, преди да умра. Така ми се иска да узная…

Мълчание.

— Мислех си да направим бартер, ако искаш — каза Дирк. — Мога да ти разкажа защо Джовани Нобиле, италианският демонолог, е постъпил толкова ирационално. Информацията може да ти бъде от полза. В замяна ти ще изпълниш моето желание. — Дирк не дочака отговора ми: — Така или иначе мога да ти разкрия тайната. Знаеш, говори се, че полудял. Застрелял четирима души. После изчезнал с „Евангелието на Луцифер“. Това е малкото, което знаем. Никой обаче не си задава въпроса защо е постъпил така. Защо, Бьорн? Защо „Евангелието на Луцифер“ е превърнало трезвия теолог в убиец? Защо е застрелял четирима мъже? Защо ръкописът е бил толкова важен за него? Никой не е задал очевидния въпрос. Защо? Полицията, медиите, обществото — всички са питали само какво се е случило. Как? Кога? Никой обаче не е попитал защо.

— Защо?

Дишането на Дирк звучеше като играта на есенния вятър с повехналите листа.

— Сто на сто си чул, че дъщерята на Джовани е изчезнала заедно с него. Казваше се Силвана. Чудесно малко момиченце. На десет години. Силвана Нобиле… Никой обаче не знае, Бьорн, че е била отвлечена от религиозни фанатици.

— Дракулсънджейците?

— Разбира се.

— Заради ръкописа?

— За да принудят Джовани Нобиле да го даде.

— Получили ли са го?

— Не.

— Какво е станало с нея?

— Отвлекли я пред училището и я скрили в ковчег, саркофаг, в изоставен параклис в закрит манастир в покрайнините на Рим.

— Какво говориш? Десетгодишно момиче? В ковчег? Как може някой да падне толкова ниско? Дори дракулсънджейците? Какво се е случило с нея? Не ми казвай, че е загинала там.

Дирк продължи, сякаш не бе чул въпроса:

— За ордена на дракулсънджейците всичко това е било изопачена форма на религиозна церемония, изпълнение на прастари пророчества. Вярата ги е заслепила. Направила ги е безкомпромисни.

Преместих поглед от екрана към КК, който ме зяпаше с безизразната физиономия на учен.

— Не мисля, че мога напълно да разбера колко ужасна може да бъде подобна съдба — казах.

— В ковчег… — каза Дирк.

— Но какво е станало с нея? Няма ли да ми разкажеш края? — Устата ми бе пресъхнала. — Момичето умряло ли е в ковчега? Къде е изчезнал Джовани Нобиле?

През мрежата от кабели между Амстердам и Лондон той ме погледна с празния поглед на умиращ.

— По този въпрос — завърши Дирк ван Рийсевийк с гъргореща въздишка, — историята не казва нищо.

2.

— Трябва да те питам нещо, Моник.

КК ни бе оставил. Началникът на охраната го повика. Аз и Моник останахме във всекидневната. Тя взе тефтерчето и химикалката и ме погледна въпросително.

— Нищо не проумявам — признах. — КК и Дирк се познават?

— Да — написа тя. Буквите бяха неравни, досущ като треперещ глас.

— Това означава ли, че през цялото време си познавала КК и Алдо Ломбарди?

— Малко.

— Каква е твоята роля?

— Не ми ли вярваш?

— Защо Дирк те помоли да отпътуваш с мен?

— Трудно му беше. Да ме изпрати далеч от дома.

— Но е искал да бъдеш плътно до мен?

— Знаеше, че ти си ключът.

— И е бил склонен да те използва?

— Дирк е запознат със заслугите ти.

— Но — защо?

— Едно нещо го поддържа жив: надеждата да узнае!

— Да узнае?

— Дали всичко това си е струвало.

— Струвало си е какво?

— Изследванията. Себеотрицанието. Всичката работа. Година след година. Божичко! Мразя този ръкопис! — Избликът дойде изненадващо. Буквите станаха големи, писецът задълбаваше в хартията. — Дирк може да умре всеки момент — продължи тя. Химикалката остана върху тирето.

— И заради душевния покой на Дирк ти искаш да им дам ръкописа?

— Те… — написа тя, но задраска думата. — Ние не сме мошеници. Искаме да стане най-доброто. Всички ние. Довери ни се. На Дирк. На КК. На мен. — Писецът се зарея на милиметър над листа, преди да продължи: — Къде е ръкописът?

3.

Когато КК се върна, разказа, че забелязали четирима мъже в миниван, подозрително паркиран малко по-нагоре на улицата. Двама от пазачите се приближили, но колата се оттеглила в задънена уличка, където я блокирал боклукчийски камион със спукана предна гума. Един от мъжете в колата открил стрелба срещу охранителите на КК. Когато малко по-късно полицията пристигнала, и четиримата вече се били застреляли в главите. С един и същи револвер. Един след друг.

Всичките носели на врата си верижки с бронзови амулети. От едната им страна имало трикветра, от другата — пентаграм.

4.

На следващата сутрин Моник се върна при Дирк.

Не знам дали причината беше страхът й да не умре, или просто осъзнаха, че вече нямаше да спечелят нищо, като я държат плътно до мен.

Или пък гледаше да се отърве от присъствието ми.

Когато слязох от стаята си за закуска, тя стоеше в антрето с куфара и палтото си.

Deja vu.

Спрях и я погледах няколко секунди, преди да ме забележи. Тя кимна сякаш в безмълвно потвърждение, че напуска и мен, и преследването на евангелието. Усетих, че щях да си имам проблеми с гласа, затова не казах нищо. Само отидох до нея и я прегърнах, малко по-продължително.

— Трябва да се прибирам — написа тя.

— Разбирам.

— Дирк.

КК дойде откъм стълбището.

— Колата е готова. Добро утро, Бьорн.

Той смъкна куфара й долу.

— Защитени ли сте в Амстердам? — попитах. — Двамата с Дирк?

Тя кимна.

— Още нещо — написа тя. — Независимо какво си мислиш за мен: аз винаги ще остана твой приятел. Винаги. Харесваш ми.

Не помръднах.

— Не ти е лесно да се доверяваш на хората, Бьорн. Все ти срещу тях. Бьорн срещу всички. Ако има в какво да се усъмниш — намерение, мотив — избираш да мислиш най-лошото, но невинаги другите са твои противници и врагове. Не е вярно, че останалите имаме лоши намерения. Помисли над това.

Сигурно тази беше най-дългата реплика, която я бях виждал да пише.

Тя ме погледна в очите. Нейните бяха пълни със сълзи. Моите също.

— Може би скоро ще започнеш да вярваш на хората около теб, Бьорн Белтьо.

Тя се усмихна нещастно и ми подаде ръка. Стиснах я. Пъргава малка ръчица.

— Goodbye — казах аз.

Всичко, което цениш в този живот, е преходно. Красота. Любов. Отдаденост. Нищо не е вечно.

Дълго след като Моник излезе от имението и живота ми, останах на вратата и премислях онова, което ми бе написала в малкото си тефтерче на редове.

Може би скоро ще започнеш да вярваш на хората около теб, Бьорн Белтьо.

5.

— Ти си костелив орех — отбеляза КК.

— Знам. И преди са ми го казвали.

Седяхме в гостната с по чаша коняк. От заминаването на Моник бяха минали десет часа. Липсваше ми. Потискаше ме убеждението, че ме бе подвела, а аз я бях наранил.

Думите й не ми излизаха от ума. Може би скоро ще започнеш да вярваш на хората около теб, Бьорн Белтьо.

— За какво мислиш? — попита КК.

— Защо не ми разказа всичко, което знаеш за „Евангелието на Луцифер“?

— Положил съм клетва за мълчание — закони за секретната информация. Ако ти разкажа много от нещата, които знам, ще бъда подведен под отговорност.

— И все пак разказа това-онова.

— В света на разузнаването съществува понятието постепенен протокол.

— Което ще рече?

— Никога не казвай повече, отколкото е абсолютно наложително. Поднасяй на обекта информацията точка по точка. Не издавай нови сведения, преди да е крайно необходимо. Винаги запазвай нещо в тайна, за да имаш карти за преговори.

— Имаш ли ми доверие?

— Разбира се. Вярвам ти. Можеш да обезсърчиш всеки, когато изпаднеш в някое от инатливите си настроения, и се случва често, но въпреки това ми харесваш.

— Да бъдем ли напълно искрени един с друг?

— С удоволствие.

— Проектът Луцифер от ЦРУ ли се ръководи?

— И да, и не. По-скоро не. Технически погледнато сме самостоятелни, но за да избегнем публичност около бюджетите си, прекарваме финансирането през ЦРУ. Естествено, постоянно ги държим в течение. Най-важното в отношенията ни с ЦРУ е, че разполагаме с целия им апарат — технологията, щаба, агентите. Executive order от президента на САЩ.

— На кого докладваш?

— На страшно специална група.

— На кого?

— Свръхсекретно е.

— Как очакваш да получиш нещо от мен, когато не даваш нищо от себе си.

— Нека се задоволим да кажем, че групата се ръководи от президента.

— Заради ръкопис на няколко хиляди години?

— Заради загадките и съдържанието.

— Нещо ме кара да си мисля, че добрият стар Сатана не играе главната роля тук.

— Само индиректно.

— Колко от това, което си ми разказал, е било лъжи и прикрития?

— Не ме разбираш. За нищо не сме излъгали. Теориите ни са действителни. Разбира се, не влагаме толкова много работа и ресурси във висящи догадки, извадени от текст на няколко хиляди години. Нищо не е било лъжа.

— И въпреки това твърдиш, че знаете много повече от това, което си ми разказал.

— Да.

— Значи признаваш, че криеш информация.

— Да.

— А вярно ли е, че сте зависими от моя ръкопис, за да постигнете целта си?

— Да. Знаем много на базата на двете версии, с които разполагаме, но без твоята трета част, не можем да продължим.

— На твоя език се намираме в ситуация, която може да бъде наречена deadlock. Задънена улица.

— Бьорн. Сега имам едно предложение за теб. Въпрос. Нещо, над което дълго съм размишлявал. Хубаво си помисли, преди да отговориш.

— Какво предложение?

— Би ли могъл да си представиш да се присъединиш към нас?

— Нас? Кои нас?

— Проектът Луцифер.

Въпросът ме смая. И през ум не ми бе минавало нещо подобно. Още от началото на познанството ни с КК хранех известен скептицизъм, една може би несправедлива подозрителност към него и целия му проект. Знам, че умея да бъда особен и твърдоглав дявол. Дали аз, Бьорн Белтьо, главен асистент по археология, човече със слаби нерви от малка Норвегия, да се включа в свръхсекретен академичен съюз с достъп до всевъзможни технологии и паравоенни ресурси?

Мисълта ми изглеждаше абсурдна… глождеше… изкушаваше…

— Какво ще кажеш, Бьорн?

— Ако предложиш нещо подобно на началниците си, ще умрат от смях.

— Не говори така. Съветът на Проекта Луцифер, който трябва да одобрява всички нови членове единодушно, даде зелена светлина да те приемем. Миналото ти, опитът ти и не на последно място професионалната ти почтеност са големи предимства.

— Да не говорим пък, че притежавам ръкописа, от който сте зависими.

— Естествено.

Просто трябва да призная. Предложението ме поласка. Искаха да ме вземат. Искаха да ме приемат в специална, свръхсекретна група учени. Бях добре дошъл в отбора.

— Питал ли си вече онези… съвета?

— Формалностите са уредени. Липсва ни само подписът ти върху декларацията за мълчание и клетва за лоялност. Ще минеш директно под мое ръководство. Вече си проверен от ПСТ[60] и ЦРУ. Ти ще бъдеш моя лична отговорност, Бьорн.

Мисълта да се присъединя към проекта отвори нова врата в главата ми. Врата, за която не бях и подозирал — а и не знам какво доведе до нея.

— Ако избереш да се включиш към нас, да станеш част от екипа, ще мога да ти разкажа повече. Много повече.

Част от екипа…

— Може би ще се нуждая от добър археолог… Засега разполагам със страшно много умели археолози, за да ръководят самите разкопки. Само че има вероятност да ми потрябва личен съветник, археолог, който да бъде моята дясна ръка и да ми помага.

— Какви разкопки?

— О… — възкликна КК и се облегна назад, — просто най-вълнуващото археологическо откритие на света — разкопки, които тотално биха засенчили Картъровото откритие на Тутанкамон. Разкопки, Бьорн, които ще поставят началото на нов световен ред.

6.

Твърдението звучеше толкова невероятно и преувеличено помпозно, че разбрах колко сериозни бяха думите му.

— Какво търсиш, КК?

— Бьорн Белтьо, искаш ли да хванеш лопатата, четките и адското си твърдоглавие и да се присъединиш към мен в търсенето на нещо фантастично?

— Ще ми разкажеш ли всичко? Ако кажа да — ще ми разкажеш ли всичко?

— Малко по малко — изкиска се той. — Постепенен протокол.

— Нали не е някаква измама, КК?

— Не, Бьорн, никаква измама не е. Къде е ръкописът?

— Чакай, чакай. Трябва да си изясня това. Ако ти дам ръкописа, ще ме приемете в Проекта Луцифер?

— Правилно.

— И ще участвам в археологическите разкопки?

— Правилно.

— И няма да криеш нищо?

— В хода на проекта ще научиш всичко.

Преглътнах. Тежко. Сърцето ми бумтеше. Силно.

— Какво ще кажеш? — настоя той. — Договорихме ли се?

Помислих си за Кристиян Кайсер. За Тарас Корольов. За Мари-Елиз Моние. За всичко, което им дължах.

Можех и да продължа да си мълча. Можех да продължа личната си, дребна битчица за ръкописа. Бьорн, неуморният рицар.

Или пък да започна да се доверявам на хората.

И да стигна до някъде.

Може би скоро ще започнеш да вярваш на хората около теб, Бьорн Белтьо.

Можех да избера да стана част от една общност. Можех, доброволно и изпълнен с новооткрит идеализъм, да се присъединя към човечеството.

— Бьорн?

Погледнах го в очите и си поех дълбоко дъх, преди да отговоря:

— Ръкописът е в Исландия.

7.

Признанието предизвика чувство на облекчение, на неизбежност, на любопитство към всичко, което ме очакваше. Мислех си, че ще съжаля. Веднага. Но не. Чувствах, че бях постъпил правилно. Чувствах се добре.

Съвсем искреното смайване на КК издаваше, че Исландия не бе му минавала през ума. Същевременно долових и още нещо по лицето му: облекчение, радост, задоволство.

— Исландия? — повтори той.

— В Рейкявик. На сигурно място е.

— Колко сигурно?

— В защитено от пожари хранилище.

В погледа му личеше как мислеше, разсъждаваше.

— Ама разбира се! — възкликна той. — В института „Арни Магнусон“.

— За него знаят само няколко учени там. Хора, на които имам безусловно доверие.

— Кога ще го вземем, Бьорн?

— За мен няма значение.

— Ще помоля пилотите да бъдат готови за излитане утре рано.

8.

— Е — заявих аз напрегнато и усетих как кръвта ми бушуваше из вените, — сега е твой ред. Каква е тайната?

КК се поколеба точно като мен, сякаш истината бе дълбоко загнездена и в него. Прекрасно знам какво е да разкриеш тайна, която си носил дълго време в себе си.

— Тайната — започна той, — е обширна и сложна.

— Постепенен протокол…

— Нека започнем с първото разкритие. Условието да продължим нататък.

Той извади от вътрешния си джоб разпечатка на страница от „Евангелието на Луцифер“.

— Погледни знаците в дясната колона. Привидно неразгадаемите знаци.

— Привидно неразгадаеми?

— В древността никой не е умеел да ги тълкува. Едва през изминалото столетие цивилизацията ни достигна технологическото ниво на развитие, което ни позволи да отгатнем какво държим в ръцете си.

— Как така?

— Знам, че ти звучи невероятно, но рисунките в дясната част на ръкописа най-добре могат да се определят като изходен код на примитивна компютърна програма.

— В ръкопис отпреди няколко хиляди години?

— Примитивната програма предава с пълна прецизност точките в координатна система. Само че без стойностите от всичките три части на ръкописа не можем да започнем търсенето.

— На какво?

Той забави отговора си. Май сам осъзнаваше колко абсурдно звучеше.

— Бьорн. Търсим руините на Вавилонската кула.

— Библейският строеж, който Бог разрушил?

— Моисей е имал склонността да преувеличава. Кулата се е сринала от само себе си.

— Винаги съм си мислел, че Вавилонската кула е мит.

— Не и според Библията.

— Според Библията Земята е на шест хиляди години.

— Както и много други неща в Библията, Вавилонската кула е символ, представляващ много повече от самия себе си. Там тя символизира преходния стремеж на човека към небесното царство. Ако не постигнат спасение, могат просто да построят една висока кула и да се покатерят. Бог се разгневил. Натрошил кулата на парченца и наказал хората с различни езици. Трудни, неразбираеми езици.

— Като немския.

— Както обаче знаеш, цялата митология се корени в забравени истини. Висящите градини на Вавилон са си съществували — едно от седемте чудеса на древния свят. Това, което търсим ние, не е библейската версия на Вавилонската кула. По камъните в руините няма да откриеш пръстовите отпечатъци на Бог. Издирваме останките на съвсем реален и физически строеж, издигнат във Вавилон преди хиляди години.

— Кула, издигала се право до небето?

— Авторите на Библията били принудени да поукрасят малко, за да постигнат целта си. Трябвало да се понапрегнат. А и не били единствени. През вековете кулата е била представяна по какви ли не фантастични начини. Преувеличенията са неизменна част от всяка религиозна и митологическа представа. Като височината на кулата например. Както и че е окичена със злато, сребро и скъпоценни камъни. Древногръцкият историк Херодот, бащата на историята, описва кула на осем етажа, издигната върху основа от двеста квадратни метра. Етажите се състояли от все по-тесни кули, наредени една върху друга. От външната страна се виела спираловидна стълба или пътека до олтара на върха й. Да, във Вавилон действително е имало висока и пищна кула. Но не, никога не е била разрушавана от Бог. Превила се е пред нещо толкова прозаично като ръката на времето.

— Колко години е издържала?

— Не знаем кога е била издигната Вавилонската кула. Нито кога се е сринала. Говори се обаче, че датира от най-древни времена. Ако Херодот е описал тъкмо нея, може би е посетил Етеменанки — зикурат, издигнат в чест на бог Мардук.

— Какво е било предназначението на подобна кула?

— На базата на местните традиции и строителни порядки допускаме, че Вавилонската кула е зикурат, пирамидална храмова кула с тераси и стълбища. Вавилонците вярвали, че боговете се заселвали в зикуратите, за да бъдат по-близо до хората. Задачата на свещениците била да се грижат за благото на боговете. Само те имали достъп до вътрешността на основата.

— И не се знае кой е поръчал да се построи?

— Отново сме принудени да прибегнем до спекулации. Макар да не е написано изрично в Библията, за строител на кулата се смята Нимрод. Още през 94 г. от н.е. еврейският историк Йосиф Флавий отбелязва в историческото съчинение Antiquitates Judaicae, че Нимрод поръчал да построят кула, която да предизвика Бог. Според Моисей Нимрод бил първият, основал голямо царство след потопа. Навярно знаеш кой е бил Нимрод?

— По-скоро не.

— Нимрод бил внук на Ной.

Тъй като не реагирах, той добави:

— Ной! Онзи с ковчега!

— Знам кой е Ной. Просто си мисля как това подрива тезата ми, че кулата е мит.

— Грешиш, Бьорн. Не след дълго ще осъзнаеш колко много грешиш. Освен това ние не търсим самата кула, а нещо, което е криела.

Усетих в себе си пламъчето на любопитството. Поривът да разбера. Поривът да узная.

— Какво е криела?

— Не още, Бьорн.

— Постепенен протокол?

— Постепенен протокол!

— Значи ще откриете руините на Вавилонската кула с помощта на компютърна програма, написана преди няколко хиляди години…

— Ние, Бьорн, ние ще открием руините на Вавилонската кула с помощта на компютърна програма, написана преди няколко хиляди години. И това — добави КК и въздъхна дълбоко, — е само началото.

XII. Божията порта

1.

Рейкявик-Оксфорд

17-24 юни 2009

На следващия ден, сряда, двамата с КК отлетяхме за Исландия. С нас в гълфстрийма имаше и двама бодигарда. Дъг и Дънкан бяха морски тюлени. Никой от тях не гъкваше.

Тран ни посрещна на летището. Дъг и Дънкан ни придружиха в колите за ескорт от американското посолство. Тран ни караше с форд бронко по голия, обрулен от вятъра терен между Кефлавик и Рейкявик. Разказваше ни разпалено за оригиналните текстове, открити в саркофаг в Скалхолт. Исландските археолози се натъкнали не само на изгубени текстове от Сага за Гунар и по-старата Сага за Нял, два от многото ръкописи, обединени през XIII век в Сага за Нял, но и на редица непознати текстове, които хвърляли нова светлина върху възникването на исландското национално богатство.

В института „Арни Магнусон“ той ни поведе надолу по витата стълба към хранилището за ръкописи в подземието. Пазеха писмената история на Севера и най-старите ръкописи на Исландия зад дебела и тежка стоманена врата, заключена с код.

Ръкописът, който му бях поверил преди месец, беше скрит в картонена кутия, обозначена с името Einars Pattr Skulasonar[61] — между оригиналите на Сага за Егил и Сага за Ейрик Рауде. Тран отвори плоската картонена кутия и разгърна предпазната опаковъчна хартия.

Евангелието на Луцифер.

— Открихте ли нещо повече? — попита Тран.

— Не много — отвърнах уклончиво. Постепенен протокол…

— Както знаете — той премести несигурен поглед от КК към мен, — ние анализирахме материала.

— Така ли? — попита КК с известна строгост.

— През цялото време допускахме, че това е пергамент. Препарирана животинска кожа. Но не е така.

— Какво е тогава? — попитах.

— Знам, че може да се дължи на грешка… но нашите химици твърдят, че материалът е синтетичен.

— Синтетичен? — повтори КК, преди аз да успея.

— Както казах, вероятно е да се дължи на грешка в анализите. Просто не разбираме как може да е възникнала.

Той върна хартията върху ръкописа и затвори кутията.

— Благодаря, че ни го даде временно — подаде ми я.

Да си кажа право, май се радваше да се отърве от текста.

2.

Върнахме се в Англия още същия следобед. Хеликоптер ни отнесе от Хийтроу до лабораторията за ръкописи в Оксфорд.

Когато предадохме текста на д-р Гордън, щабът на лабораторията, оглавяван от трима палеографи, математик, експерт по кодовете, езиковед, географ, семиотик и историк, чакаше строен, нетърпелив, разпален и напрегнат.

Мигът бе тържествен, церемониален. За първи път от Никейския събор насам, след 1700 години, ръкописът „Евангелието на Луцифер“, бе събран в един цял кодекс.

Щабът от учени беше изправен пред нещо, което очаквахме да се окаже страховита задача: да изкопчи някакво значение от прастарите, неразгадаеми символи.

3.

Беше дъждовна вечер. Д-р Алис Гордън се обади на КК и ни помоли да отидем в лабораторията за ръкописи в Оксфорд. Незабавно.

Разгадали кода.

— Точно както предполагахме — обясни тя на КК, когато ни посрещна след проверката за сигурност. Беше задъхана, зачервена и разрошена, сякаш идваше право от обятията на някой любовник. — Щом третата част си дойде на мястото, дешифрирането излезе изненадващо просто. Всичко си беше готово.

Разкикотена от вълнение и изтощение, д-р Гордън ни заведе до асансьора и слязохме в подземната аудитория. Двамата с КК бяхме прогизнали по пътя от колата до входа. Докато цедяхме водата от дрехите си, тя включи аудио-визуалната уредба и намали светлината. Големият екран се спусна с жужене. Д-р Гордън започна прожекцията.

Земното кълбо.

— Това, което успяхме да направим — обясни тя, — е да преведем старата координатна система до съвременните мерки за географска ширина и дължина.

Тя сякаш още не можеше да проумее, че с щаба бяха постигнали целта си.

— Чудесно! — възкликна КК.

— Как е възможно? — попитах.

КК даде знак на д-р Гордън да продължи.

— Не знам до каква степен да навлизам в подробности… — започна тя и премести поглед от мен към КК.

— Не сега — каза той.

— … но както ви е известно, съвременните паралели и меридиани разделят земното кълбо на хоризонтални и вертикални линии: градуси, минути и секунди.

С една бърза анимация земното кълбо на екрана се покри с хоризонтални и вертикални линии, които илюстрираха съвременната ни координатна система.

— Ако цифрите след десетичната запетайка са достатъчно много и точни, можем да съобщим дадено местоположение с удивителна точност. Северният полярен кръг например, минава паралелно на екватора на 66° 33’ 39’’ с.г.ш. Перпендикулярно на паралелите са разположени меридианите. Така нареченият нулев меридиан минава през обсерватория в лондонския квартал Гринуич. Това обаче е само един от начините да се раздели земната повърхност. Вавилонците са разполагали с друг.

— Не можеш ли просто да ни разкажеш какво сте открили? — разпалих се.

— Вавилонската координатна система, разработена в древността и залегнала в основата на дешифрирането, използва същия основен принцип като системата, която прилагаме днес. Хоризонтални и вертикални линии на базата на числото 60. Въпреки това разликите между двете системи са толкова големи, че…

— Какъв е изводът? — попита КК.

Погледът на д-р Гордън и кратката пауза издаваха, че изобщо не я бе грижа за нетърпението ни и полагаше усилия да владее раздразнението си.

— Както искате! Преведено на нашите модерни координати, „Евангелието на Луцифер“ указва следното местоположение…

Екранът се изпълни с редица числа и знаци и тя ги изчете поред: 32° 29’ 34 С 44° 08’ 23 И.

— И къде е това? — попитах.

Д-р Гордън натисна бутон на дистанционното. Картата на екрана увеличи изображението на Близкия Изток… Ирак… Багдад… Ал Хила…

И спря.

Ал Хила. Ирак.

— Сега разбираш ли? — обади се КК.

— Да — задъхах се. Но всъщност не проумявах нищо.

4.

Ал Хила не е от най-известните места на Земята. Градчето се намира на три мили южно от Багдад и дълго е било център на ислямското учение. Пророк Езекиил свършва в изгнание тук, тук е и погребан. В продължение на хиляди години обаче Ал Хила носи съвсем друго име.

Име, обгърнато от загадъчност и митове.

Вавилон.

Легендарният град държава между поречията на Тигър и Ефрат в Месопотамия. Люлката на цивилизацията.

— Впечатляващо е, че вавилонците са разполагали с познания, направили възможно да зададат координатите толкова точно — заяви д-р Гордън с лексикалната отдалеченост, характерна за затворените в лаборатории учени, които никога не се движат в действителността, която се опитват да проумеят.

— Как ще ни помогнат координатите? — попитах. — Не е ли пределно ясно, че Вавилонската кула се е намирала във Вавилон? А и сто на сто сте знаели, че Ал Хила крие руините на древния град.

— Огромен район за претърсване — отбеляза КК.

— Координатите не съвпадат точно с Ал Хила — обясни д-р Гордън. — Отвеждат ни до място точно на границата между пустинята и плодородната местност по течението на Ефрат.

— А там — добави КК, — се е намирала Вавилонската кула.

— Добрият стар Моисей, или който там е написал книгата Битие, малко е поразбъркал нещата, когато е предавал мита за разрушението на Вавилонската кула — добави д-р Гордън и щракна с дистанционното. Прочетох на екрана:

„Вавилон

Babilu

Bäb-ilu

ﬤﬤﬥ

Babel

Balbal“

Вавилон е гръцкото име на Babilu — или Bäb-ilu на акадски. На староеврейски се пише ﬥﬤﬤ, което с нашата азбука се предава като Babel. Думата наподобява еврейския глагол balbal със значение „обърквам“. Така възникнал митът, че Бог объркал хората, като им дал различни езици. В книгата Битие е написано:

„И рекоха: Елате, да си съградим град, даже кула, чийто връх да стига до небето; и да си спечелим име, да не би да се разпръснем по лицето на цялата земя. А Господ слезе да види града и кулата, които градяха човеците. И рече Господ: Ето, едни люде са, и всички говорят един език; и това е, което са почнали да правят; и не ще може вече да им се забрани, каквото да било нещо, що биха намислили да направят. Елате да слезем, и там да разбъркаме езика им, тъй щото един други да не разбират езика си. Така Господ ги разпръсна от там по лицето на цялата земя; а те престанаха да градят града. За това той се наименува Вавилон, защото там Господ разбърка езика на цялата земя; и от там Господ ги разпръсна по лицето на цялата земя.“

— Ето така — завърши д-р Гордън, — звучи старозаветният мит за Вавилонската кула. Проблемът е, че оригиналното име Bäb-ilu не е акадският вариант на balbal, както си е мислел авторът на Библията. Bäb-ilu означава нещо съвсем различно от обърквам на акадски. Значението на тази дума е можело да постави началото на един още по-грандиозен библейски разказ.

— Какъв?

— Bäb-ilu — отвърна тя, — означава Божия порта.

Вратата към Божието царство…

Част трета

Синовете на боговете

„В ония дни се намираха исполините на земята; а при това, след като Божиите синове влизаха при човешките дъщери и те им раждаха синове, тези бяха ония силни и прочути старовременни мъже.“

Битие 6:4[62]

„Но горко на вас, земьо и море, защото дяволът слезе у вас много разярен…“

Откровение 12:12

Рим, май 1970

Демонът го няма.

Къде е? — питам аз.

Кой? — шепне Ло-Ло.

Демонът.

Кой демон?

Дето беше тук.

Тук сме само аз и ти.

Видях го.

Сънуваш.

Будна бях.

Измисляш си.

Значи и теб си измислям!

Нищо от това, което преживяваш, не е реално.

Само се мъчиш да ме утешиш.

Болна си.

Нищо ми няма.

Прежадняла си. Объркана. Клетото малко момиченце.

Те казват, че и ти не съществуваш, да знаеш.

Кой го казва?

Мама. Татко. Казват, че си измислица.

Може би са прави — отвръща Ло-Ло.

* * *

Макар да не мръзна, аз се обръщам настрана и свивам колене плътно до гърдите. Обхващам краката си с две ръце.

Вън от ковчега, зад дебелите каменни стени, чувам далечна песен на монаси. Допирам ухо до стената: In nomine Magna Dei Nostri Satanas. Introibo ad altare Domini Inferi. Ave, Satanas!

* * *

Преди баба да умре, ние я посетихме в болницата. Мама каза, че лежала в нещо, наречено кома. Изглеждаше като заспала. Лежеше с глава върху огромна бяла възглавница. Устата й беше отворена. Издаваше странни звуци. Сякаш се опитваше да ни говори. Сякаш не успяваше да диша. Хванах ръката й. Стиснах я. Тя не отвърна. Май не осъзнаваше, че сме при нея.

* * *

Главата ме боли. Когато отворя очи, мракът блещука. Вие ми се свят, макар да лежа по гръб. Търкалям се непрестанно. Повръщам. Милостиви Боже, нека пийна нещо! Устата ми е пресъхнала. Езикът е подпухнал.

Когато изместват тежкия капак на ковчега, светът експлодира в светлина. Налага се да затворя очи. Така боли от светлината.

Гълтам жадно свежия въздух. Опитвам да се надигна, но съм толкова немощна и замаяна, че нямам сили.

Свърши ли? Може ли да си ходя?

Стой спокойно, Силвана — казва мъжът с милия глас.

Подава ми чаша вода и чинийка със суха бисквита и малък домат. Изпивам чашата и моля за още.

После — казва той.

Може ли да си ходя вече?

Още не, Силвана.

Опитвам се да се притегля над ръба.

Скоро, Силвана, скоро.

Разплаквам се.

Не искам да седя повече тук! — крещя аз.

* * *

Натискат ме обратно в ковчега, надолу в мрака, и наместват каменния капак на мястото му.

I. Вавилон — II

1.

Ал Хила, Ирак

23-27 август 2009

Хеликоптерът „Апачи“ се издигна сред облак прах и пясък от базата на импровизираното летище. Изчезна с бръмчащи перки към ослепителното слънце срещу нас. В далечината, прикрити от облаците прах, които вдигаха, зърнах колона камуфлажни джипове, хъмвита и танкове „М1 Ейбрамс“, патрулиращи по границата на разкопания район. Пустинният вятър носеше воал от бодлив пясък и той се лепеше по нас като корички на рани, които трябваше да чоплим на крехки люспици. Вдигнах ръка, за да закрия очите си от яркото слънце. Небето беше безоблачно, горещината — непоносима. Бях прогизнал от пот под жълтеникавокафявата униформа, ръкавиците и кърпата за глава, които защитаваха бялата ми като платно кожа. По-рано през деня някой бе измерил температура от 45 градуса. На сянка! Хоризонтът трепереше в горещата мараня. „Сигурно така се чувстват попадналите в ада“ — помислих си аз.

Евангелието на Луцифер се намираше в хранилището на лабораторията за ръкописи в Оксфорд. КК смяташе, че там бе най-защитено. Бе подсилил охраната, в случай че дракулсънджейците решаха да си опитат късмета. За да заблудим монасите, които през цялото лято мяркахме като бегли, пъргави сенки в периферията на съществуванието ни, КК ги остави с впечатлението, че бе донесъл ръкописа в лагера в Ирак.

Точно пред платформата, където се бях прикрил под полегат брезентов навес, група археолози и инженери се бе струпала около теодолитите и алтиметрите, сочейки някъде из голата местност. Американски и италиански археолози обсъждаха нещо с разпалени жестове. Няколко мъже, които опъваха въжета между отделни точки в огромната мрежа на разкопките, размахаха юмруци към поредния хеликоптер — „Супер Кобра“ — който профуча над терена и увисна над нас, завихряйки пясък и затруднявайки дишането ни. Единият пилот отвори вратата и направи няколко снимки, след което продължиха към площадката за кацане и се приземиха точно в средата на кръга с голямото „Н“. До него се придвижи бронирано хъмви, което дотогава чакаше при бараката терминал. Някаква фигура скочи от мястото на втория пилот, приведе врат и притича до хъмвито под помитащата перка. „Супер Кобра“-та се издигна. Хъмвито потегли към военната база, където американското знаме се развяваше на висок стълб.

Сложих си слънчевите очила, които бях купил от Ал Хила, и разгледах терена с постройки, получил името Вавилон — II. Накъде в земята под нас щяхме да намерим останките от Вавилонската кула.

Американските войници, които охраняваха нас и археологическите разкопки, вече бяха успели да установят военен лагер и да оградят терена от всички страни. Входът се състоеше от високи огради с бодлива тел, стоманени врати и пунктове за проверка. Подобно на затвор, чиято основна цел бе да държи хората настрана. Поставени косо стоманени греди и бетонени блокове с височина метър и половина се издигаха около целия лагер. Външната ограда беше висока четири метра, от бодлива тел. Вътрешната беше само два метра, електрическа. Носеха се слухове, че десетметровият пояс между двете прегради бил миниран. През нощта целият периметър бе осветяван с прожектори, в резултат на което лагерът привличаше безброй чудати насекоми и влечуги. Най-ужасните — камилските паяци — бяха големи колкото палки за тенис на маса. Фактът, че на практика не бяха паяци, далеч не ме утешаваше.

Всички цивилни бяха настанени в селце от бараки, отделено от военния стан и общия команден център. Стаята ми беше толкова миниатюрна и тясна, че по-скоро приличаше на будка. Походно легло. Маса. Стол. Военен алуминиев шкаф. За щастие, заместник-директорът, Каролин Олсън, ме бе разпределила в единична стая. Повечето бяха с двуетажни легла.

2.

— Не е ли чудно — попита КК първата вечер, когато седяхме под звездното небе на платформата пред канцеларията на ръководителите на разкопките, — да си представиш, че се намираме в легендарния Вавилон?

След залеза пустинният въздух се поохлади. С мрака наизлязоха всички насекоми и непознати миризми. Долових смрад на гнило зеле и клоака откъм селището с ниви на изток от нас.

Зареях поглед в мрака и се замислих за историята, обгърнала района, в който се намирахме. Шумери. Акадското кралство. Вавилония. Асирия. Кралете Навуходоносор…

— Да, чудно. КК? Може би ще ми обясниш как вавилонците са успели да разделят земното кълбо на паралели и меридиани?

Не знам колко пъти вече се бях опитвал да го накарам да ми разкрие как бе възможно хиляди години преди нашето време вавилонците да са били в състояние да разработят примитивен изходен код и координатна система, които да разгадаем през 2009 г.

— Ще се върнем на това — отвърна КК.

За пореден път. Често повтаряше тази фраза. Постепенен протокол…

Въпреки че вече бях част от проекта, въпреки че вече бях вътре, КК продължаваше да укрива информация. С безразличие, чиято престореност отдавна бях прозрял, той опита да се измъкне от въпроса за присъствието на военните. Естествено, осъзнавах, че условията в Ирак ни правеха зависими от охраната им. Беше рисковано да се копае в земята, която много хора смятаха за историческа, свещена. Камион с експлозиви лесно щеше да затрие всички ни и да запише евтина пропагандна победа на сметката на иракските бунтовници.

И все пак, дори истината може да бъде сплетена от непълноти и фрагменти.

В лагера бе настанена цяла военна бригада. Няколко хиляди войници, за да охраняват някакви си археологически разкопки?

II. Вавилонската кула

1.

Разкопките в пустинята са сложно изпитание от прах, пясък и жега, толкова интензивна, че в пристъпите на самосъжаление лесно можеш да си внушиш как си започнал да се изпаряваш и да се стичаш в локва от бързо загрята мазнина, водни пари и разбити мечти.

Въпреки че се намирахме в пустиня, наоколо никога не беше тихо. Грамадни булдозери товареха непрекъснат поток от камиони със ситно пресятия пясък, който оставяха след себе си работниците на съоръженията и археолозите. Из района кръжаха хеликоптери. Тежки, бръмчащи дизелови агрегати осигуряваха електричество. Ръководителят на археолозите беше отговорен за направляването на багерите, булдозерите и отборите копачи, които отстраняваха изкопаното. Едва когато откриехме нещо достойно за по-внимателно изследване, работата поемаха археолозите със своите мистрии, четки и концентрираното си търпение. С помощта на нивелири, теодолити, сателитни снимки, компютърни програми и Т-образни линеали бяхме разграфили обширния и неравен пустинен терен в детайлна мрежа, която изследвахме квадратен метър по квадратен метър. Въпреки че имахме на разположение прецизните координати на вавилонците, бяхме принудени да използваме високотехнологично оборудване с цел изобщо да се надяваме да открием самите руини на кулата. Сканирахме терена със самолети и портативни измервателни уреди с лазери. Разузнавателен сателит правеше невероятно ясни снимки на базата на инфрачервени лъчи и видимата светлина. Тези снимки се прибавяха към стойностите от сеизмичните и геомагнитни измервания в компютър. В резултат се получаваха триизмерни фотографии с изумителна дълбочина и детайлност. Главният археолог и екипът му от рано се въодушевиха по голяма подземна структура на четиристотин метра на север от нас. Имаше три остри ъгъла и със солидна доза въображение можеше да бъде сметната за основа на постройка. Аз обаче бях убеден, че ставаше дума за подземна скална формация. Геолозите и бормашините потвърдиха теорията ми. Аз самият проявявах любопитство към едно възвишение само на петдесет метра североизточно от бараките. Главният археолог и главният геолог смятаха, че е природно и слабо интересно, на мен обаче ми напомняше на стара скандинавска надгробна могила, която бяхме разкопали в Рогаланд. Вярно, не търсехме надгробна могила, но добрият археолог трябва да вярва на интуицията си и способността си да разчита терена.

— Възвишението е остатък от многоетажната кула — настоявах аз. — Квадратната структура в подземните седименти може би е основата на зикурата.

— Това — възрази главният археолог, подкрепен от одобрителния смях на главния геолог, — е купчина камъни.

— Подобни възвишения не са типични за природата на този терен.

— Огледай се! Навсякъде има такива.

— Това изглежда различно.

Погледи. Ехидни усмивчици. Въртене на очи. Свикнал съм.

Главният археолог бе принуден неохотно да се съгласи с мен, когато се сдобихме с триизмерните снимки и резултатите от георадара, който изпраща високочестотни сигнали надолу по склона, магнитометъра, регистриращ промени в магнитното поле вследствие на човешка дейност и уреда за измерване на специфично електрическо съпротивление: под възвишението имаше четириъгълна конструкция с размер няколкостотин квадратни метра.

— Вавилонската кула — казах аз на КК с немалка гордост.

Главният археолог не бе нито злопаметен, нито отмъстителен. Направи плановете за разкопките на хълма с подновен хъс и щедрата ми подкрепа. За да спестим време и да повишим ефикасността на работата, разделихме археолозите и копачите на три групи: едната отговаряше за неквалифицирания труд, втората за изкопаването на шахтите, третата — за пресяването и анализите на пръстта и пясъка.

Дълбаехме внимателно. Метър по метър. Час след час.

Копахме неспирно в продължение на две денонощия. В безжалостната жега на пустинното слънце. В нощния студ.

Най-сетне намерихме това, което търсехме.

Основи.

Основи, толкова огромни и солидни, че повече нямаше място за съмнение.

Бяхме открили Вавилонската кула.

2.

За да стигнем до оголената част от основата, трябваше да слезем по четири коси алуминиеви стълби, монтирани върху скеле в шахтата. Въздухът в този ров бе наситен с песъчлив прах и слънчева топлина. Земята беше пълна с остатъци от постройки, парчета глинени съдове и възмутени скорпиони. Солидна гумена тръба бълваше охладен въздух върху клетите копачи, които направо бяха готови някой да ги изцеди и закачи да съхнат. Когато с КК, главния археолог и главния инженер се събрахме долу в шахтата, копачите вече бяха разкрили няколко метра от основата. Стената се състоеше от колосални квадратни каменни блокове, изсечени и напаснати с впечатляваща прецизност. Беше си забележително. В района нямаше подобна скала.

КК удари стената с длан.

— Солидно нещо!

— Странно — обади се главният археолог. — Според Битие Вавилонската кула е построена от печени тухли и земна смола.

— Не бих се предоверявал на Моисей по строителни въпроси — възразих аз.

— Такива са били строителните практики по онова време — отвърна главният археолог.

— Невероятно — възкликна КК, — колко гладко са споени каменните блокове.

Погладих с пръсти повърхността на основата. Ще речеш, че цялата кула се е разпаднала и се е сляла със земните маси. През цялото време си бях представял как това, което търсехме, каквото и да беше то, бе погребано в седиментите от пясък, пръст и камъни. Тази основа обаче бе твърда като гранит.

Опитах да разчопля ръба с нокти. Нищо не се отрони.

Не знам как така успях да проумея пред какво точно се бяхме изправили. Може би покълващото у мен абсурдно подозрение за естеството на пазената от КК тайна. Може би пък спомените от семинар за древните строителни техники, в който участвах в Турция през 2003 г. А дали не беше чиста интуиция?

— Това не е камък — обадих се аз.

— Какво искаш да кажеш? — попита КК.

— Естествено, че е — възрази главният археолог.

— Вавилонците, построили тази кула, са имали две възможности — обясних аз. — Можели са да натоварят всичките тези каменни блокове от най-близката каменоломна. На няколко хиляди километра оттук. В пустинята. Непоносима робия. Или пък да съградят основите тук, на мястото на зикурата. Как бихте постъпили вие?

— Въпросът не е как ние бихме постъпили — отвърна главният инженер, — а с какви съоръжения и технологии са разполагали те.

— Какво се опитваш да кажеш, Бьорн? — попита КК.

— Тези блокове са лети.

— Лети? — избухна главният инженер.

— Лети — повторих аз. — Направени са от бетон.

КК и главният инженер ме погледнаха смаяни.

Главният археолог прокара ръка по повърхността на основата.

— Интересна идея. Само че по онова време този вид бетон не е бил разработен.

— Не са имали нито необходимите умения, нито съоръженията да излеят супербетон — отбеляза главният инженер. — Циментът, който са били в състояние да произведат по него време, е бил доста паянтов, не солиден. Неустойчив. Ако това тук е бетон, качеството и здравината му свидетелстват за технология, за която можем да им завиждаме и днес.

— Забравяте колко напреднали биха могли да бъдат древните култури — казах аз. — Вавилонците, египтяните и римляните са били изключително умели в отливането. Много от постройките им са се съхранили до ден-днешен.

— Под формата на руини — отбеляза главният археолог.

— Чакай сега — обади се главният инженер. Специалистът у него се бе разбудил и гореше от желание да постави един самонадеян археолог на мястото му. — Ако това тук е бетон — той потупа основата, — как ще обясниш факта, че здравината му не е намаляла за 4500 години?

— Мисля, че отговорът на този въпрос може да даде КК.

Той вдигна ръце, за да се защити.

— Нямам представа. Идеята на Бьорн обаче е интересна. Как иначе са щели да превозят всичкия този камънак дотук?

Отново погалих повърхността с пръсти.

— Бетон! — казах.

— Много лесно ще разберем това — рече КК на главния инженер. — Анализирайте материала…

— Наистина, КК! — възкликна главният инженер.

— … и продължаваме да копаем. Някъде по протежението на тази стена трябва да има вход.

От: Примипила

Изпратено на: 27.08.2009 15:36

До: Легата

Копие до: Главата на ордена

Тема: Доклад: Ал Хила/Вавилон II

Код: S/MIME PKCS7

„Доминус!

В качеството си на новоназначен примипил и според плана пристигнах в лагера, който американците с цялата си глупост наричат Вавилон — II. Макар да съм сам, аз се надявам да се справя по-добре от предшествениците ми. Доминус, в първия си доклад мога да съобщя, че разкопките днес разкриха основите на зикурата, който според археолозите ще да е Вавилонската кула. Повечето учени тук си мислят, че именно тя е целта на разкопките. Ние обаче търсим нещо друго. Просто идея: възможно ли е в зикурата да се намират тленните останки на нашия господар Луцифер? Възможно ли е Луцифер, както и Исус Христос, да е добил земно тяло или да се е вселил в човек, когото духът му е изоставил в мига на смъртта? Доминус, възможно ли е Вавилонската кула да е лобното място на Луцифер? Възможно ли е Bäb-ilu да е кулата, която нашият пророк споменава в свидетелството си, глава 14 стих 52? Условията на работа не са съвсем леки тук, в базата. За да не будя подозрение, съм принуден съвестно да изпълнявам всичките отнемащи време задачи, възложени ми от моите началници. Фактът, че съм сам, лишен от подкрепата на смелите ми събратя, прави задачата ми още по-предизвикателна. Доколкото зависи от мен, няма да предам ордена. Имам причини да допускам, че ръкописът е скрит в сейфа на главния щаб (евентуално в стаята на Колинс или Белтьо).

Ave, Satanas!“

Примипил: брат Рац

III. Подозрението

1.

Ал Хила

28-29 август 2009

— Идвам от среща с началника на охраната — каза КК. — Опасява се, че на разкопките е проникнал враг.

Току-що бе почукал на вратата ми. Четях в леглото, но веднага взех единствения си стол, обикновен, от най-евтините, и седнах наопаки, с гърди към облегалката. Използвах крайчето на самата обложка, за да си отбележа докъде бях стигнал и оставих романа на масата до леглото.

— Защо мисли така?

— Някой без правомощия се е опитал да тършува из деликатни файлове в компютърната система.

— Кой?

— Неизвестен.

— Мислех, че всички са проверени предварително.

— Не само това — за всеки един е гарантирано от доверен сътрудник, свързан с Проекта Луцифер.

— Как е било разкрито проникването в системата?

— Разделена е на различни нива на сигурност. Достъпът до тях зависи от степента на довереност и функцията на всеки от нас. Езиковедите не могат да отварят файловете на археолозите и обратно. Инженерите имат достъп до сведения, с които биолозите нямат нищо общо. Можеш да се логнеш в проекта със собственото си име и парола или като групов потребител с обща парола. Тогава получаваш достъп само до общи файлове — вътрешни списъци, информация за контакт и т.н. — но не и до секретните файлове. Само служителите на най-високо ниво на сигурност знаят какво всъщност търсим. За повечето работници тук е предостатъчно откриването на Вавилонската кула.

— Какво всъщност търсим?

КК продължи, сякаш не беше чул въпроса:

— Това, за което не сме информирали никого е, че щабът по сигурността проверява рутинно всички логвания и целия трафик в интранета. По този начин са открили, че някой, логнал се като групов потребител, системно се е опитвал да кракне най-високото ниво на сигурност с помощта на така наречената brute force attack…

— Което ще рече?

— Да изпробва всички възможни комбинации, докато открие паролата.

— Звучи ми невъзможно.

— Зависи от паролата. И техниката, с която разполагаш. Естествено, не са успели да разкрият кода, но щабът по сигурността докладва, че опитът за проникване в системата е направен с помощта на изключително високотехнологичен генератор за пароли. Притежава компютърната сила на космически кораб, до него водещите цивилни програми за кракване в света — EFF DES и COPACOBANA — изглеждат като Комодор 64. В рамките на 13 минути, когато са разкрили опита за проникване, машината е изпробвала няколко милиарда комбинации от знаци.

— От коя група е въпросният извършител?

— Учените.

— Колко са заподозрените?

— Някъде между 125 и 150.

— Някой конкретен заподозрян?

— Не. Тук става дума за всякакви — от археолози и историци до теолози и езиковеди… от различни държави… различни специалности…

— И един от тях е къртица.

— На практика не знаем. За съжаление обаче много факти намекват за това. Ако не беше кракерът, с малко повече добра воля можехме да си помислим, че въпросният е бил прекалено любопитен. Само че програмата, провела тази атака brute force, струва толкова много милиони — просто е очевидно, че въпросният работи за някого. Някой с огромни ресурси. Например разузнаваческа организация.

— Или пък някой дракулсънджеец, успял да проникне до разкопките.

— Или пък някой дракулсънджеец…

2.

Какво е животът, ако не дълга редица от случайности и съвпадения?

Много години след като приятелят ми Ескил напусна клиниката за нервноболни с помощта на отворена артерия, на мен ми стана ясно, че демонът, обладал тялото и душата му — Пазузу — бе същият, който тормозеше обсебеното момиченце от Екзорсиста — Реган. Никой, изгледал този филм на ужасите, не би могъл да прогони картините. Аз го гледах на видео, когато бях на 15. И досега не съм го забравил. На няколко пъти, докато се опитвах да го усмиря в очакване санитарите да дотърчат с химическата си утеха, долавях погледа на демона дълбоко в паникьосаните очи на Ескил. А и аз самият не бях съвсем здрав.

Казват, че самият страх е по-лош от това, което го предизвиква. Аз пък се боя от невидимите връзки на съществуванието, всички недоловими нишки на съдбата, в които се оплитаме, без да подозираме, че ги има. Като Пазузу. Дали Ескил бе гледал филма? Или чел книгата? Дали пък не беше съвпадение?

Ето от тук е произхождал Пазузу. От Месопотамия. Намирах се в родната му земя. На негова територия. Сякаш се изправяш срещу стар враг. Враг, чието отражение бях видял в погледа на моя приятел.

3.

Чувах разпалените гласове дори през стената и бръмченето на вентилаторите.

Клатех се на стола в главния щаб, вдигнал крака на масата за заседания, и разлиствах последния доклад от ръководството на разкопките. По обед, след като обядвахме и накратко ни осведомяваха какво е положението, аз с радост търсех убежище от задушливата пустинна жега в климатизирания щаб. Тъй като КК и останалите ръководители на екипи по това време инспектираха работата наоколо из съоръженията, аз обикновено се сдобивах с малко повече от половин час само за мен на прохладното течение на климатика.

Главният инженер се втурна в стаята, последван от струя горещина.

— Дявол да ме вземе, ти беше прав! — извика той и размаха доклада от инженерите и химиците, анализирали материала на каменните блокове, изграждащи основата.

— Бетон?

— Невероятно е! Материалът се състои от непознат досега вид цимент, пясък и каменен прах, пепел, чакъл, керамични парченца, стъкло, фибри, гипс, вар и други вещества, които още не сме успели да анализираме. — Тонът му загатваше, че му бе трудно да повярва на собствените си думи. — Сместа не напомня на никоя известна ни древна технология. Материалът е десет пъти по-здрав от съвременния супербетон.

Той остави на масата доклад, пълен с таблици, диаграми, понятия от сорта на мегапаскал и стойности от въглеродни изследвания за издръжливост на натиск и износване. Доста неразбираем, но резултатите бяха впечатлили експертите.

— Сместа се е превърнала в свръхздрав бетон, толкова силен — продължи главният инженер, — издръжлив и твърд, че надминава и най-добрия, най-скъп и най-модерен промишлен бетон, който се произвежда в света в наше време. Няма да намериш такъв дори в нефтените платформи и мостовите конструкции.

— И защо тогава кулата се е сринала?

— Само основата е била излята от този супербетон. Под, стени, покрив. Самата кула над нея е била издигната от най-преходния материал. — Главният инженер разгледа диаграмите си. — Съвършено необяснимо!

IV. Ритуалното убийство (4)

1.

Каролин Олсън бе обявена за изчезнала в 9:30 вечерта.

Не я познавах. Бяхме се поздравили бегло: през юли, когато помагах на КК да изготви плановете за археологическите разкопки, и само още веднъж, когато пристигнах в лагера и получих стая и пропуск. По произход Каролин бе американка, но се омъжила за британец и заживяла в Ливърпул. Беше назначена за заместник-директор и дясна ръка на КК по организационни, логистични и практически въпроси. Отговаряше за всичко от плащането на заплатите до поръчките за храна.

След като не се появила на провежданата всяка вечер оперативка и не отговорила на мобилния си телефон, най-близките й колеги тръгнали да я търсят. Каролин не бе от жените, които ще забравят за събрание.

Не я открили нито в стаята си, нито в столовата, помещенията за отдих или кабинета й. Не бе напускала лагера. Всички, които пристигаха или излизаха от територията му, биваха регистрирани по електронен път.

След повече от час предупредиха КК и началника на охраната Дик Стоун.

Щабът по сигурността и отряд войници от военната част на лагера претърсиха всички стаи в жилищния комплекс и всички общи помещения.

Каролин Олсън не можеше да бъде открита никъде.

2.

Намериха я след час.

Лежеше в празна барака в периферията на лагера, в северозападния ъгъл, където лагерът се изправяше пред безкрайната пустиня. Бараката бе останала от работниците, издигнали оградите.

Двама от войниците, които изпратиха с джип да проверят налудничавата хипотеза, че може би се е залутала из пустинята от вътрешната страна на лагера, я открили по чиста случайност. По нищо не личало, че някой би потърсил убежище в изоставената барака, но те спрели инстинктивно и влезли да проверят.

КК бе облегнал рамо на рамката на вратата, когато дотичах при него. Като ме забеляза, той се изправи. Изглеждаше блед и потресен. Нищо чудно. С Каролин бяха работили заедно дълги години.

„Те?“ — попитах с поглед.

Той само кимна.

3.

Каролин Олсън беше мъртва.

Убита.

Лежеше гола върху походно легло в средата на бараката.

Ръцете й бяха скръстени върху гърдите. Държеше бронзов амулет, който началникът на охраната, Дик Стоун, тъкмо се мъчеше да изчопли от хватката й.

— Не е rigor mortis.

Той показа амулета на двама ни с КК.

Дори от разстояние можех да заявя, че бе от същия вид.

КК ни дръпна настрана.

— Какво знаем?

— Засега почти нищо — отвърна Дик Стоун. — Отскоро е мъртва.

— Причина за смъртта?

— Нищо не можем да кажем преди аутопсията. Няма следи от външни наранявания.

— Обезкървена ли е? — попитах.

— Все още не знаем.

— Защо Каролин? — учуди се КК. — От всички тук?

— Тя знаеше кода за сейфа в главния щаб. Както и паролата за най-високото ниво на сигурност в компютърната система.

— Може ли да е издала нещо?

— Сейфът вече е бил отворен и претърсен. Не знаем обаче какво е останало.

— Ръкописът — обадих се аз.

— Че нали е в Англия — възрази КК.

— Това само ние го знаем — обясни началникът на охраната. — Най-вътрешният кръг.

— Какво ще правим?

— Като начало сме изключили сървъра и генерираме нови пароли за всички.

— Трябва да се обадя на мъжа й — каза КК. — Вдовеца.

Рим, май 1970

Страх ме е.

Не искам да умирам.

Слушам собственото си дишане. А сякаш е на друг. Кратко, бързо, тежко. Не е моето. Стърже.

Въздухът не стига.

Страх ме е.

Удрям по стените на ковчега, ритам капака. Толкова съм слаба. Просто вяло шляпане.

Долепям уста чак до маркуча, който вкарва въздух в ковчега. Дишам дълбоко. Но не помага.

Навън чувам звуци от подземния свят — писъци и смях, плач и пляскане. Някой пее.

Или сънувам. Дано да сънувам.

Нищо не звучи реално.

* * *

Силвана — шепне Ло-Ло.

Притварям очи.

Той лежи до мен. Само на няколко сантиметра от лицето ми. Скъпи мой, миличък, добричък Ло-Ло.

Силвана — шепне той. Изглежда ми угрижен. Никога не съм го виждала такъв. Ло-Ло почти винаги е весел. Сега обаче е тъжен.

Ло-Ло — опитвам се да прошепна. Не успявам. Не излизат думи. Все едно в гърлото ми е заседнало парче месо. Дишам както баба едно време. Почина в нощта, след като я навестихме. Мама ме събуди на сутринта. Каза, че баба си е отишла. Сега вече може ли да диша? — попитах аз. При Бог всички могат да дишат — каза мама. Тогава разбрах, че баба беше мъртва.

V. Триъгълникът

1.

Ал Хила

30 август 2009

Бригадата копачи бе ринала пясък и камънаци в продължение на десет часа, още от шест часа сутринта, когато най-сетне успяха да открият вратата. Това се случи в неделя.

Впечатляващият вход бе широк четири метра и висок три. Двете крила на вратата бяха изработени от метална сплав с диагонални подпори и полета с бетон. В метала и бетона и на двете крила бе излят символ, който разпознах: триъгълник с кръг, слънце, във всеки ъгъл.

Триъгълникът на Озирис.

Забавно. Триъгълникът на Озирис е египетски символ, не вавилонски.

Вратата нямаше панти. Инженерите смятаха, че всяко крило трябваше да бъде избутано встрани. Навярно бяха застопорени на място с направляващи релси по пода и тавана в улеи в бетонната основа. Беше абсолютно невъзможно да се отвори. Инженерите прекараха часове в търсене на някакъв механизъм. Нищо не намериха. Тъй като нямаше нито брави, нито ключалки, поне не външни, те предположиха, че се отваря и затваря само от вътрешната страна. Което пък само по себе си беше странно. Това означаваше, че някой се бе заключил вътре — с очевидните последствия от подобно начинание. Или пък бяха оставили отвор на друго място, а после го бяха зазидали. Нелогично.

Сканиране на вратата с помощта на специална военна техника (КК намекна нещо за оптични и инфрачервени сигнали, неутронно лъчение и ултразвукови вълни) разкри механичен шедьовър от зъбчати колела, резета, лостове и метални куки, които обхващаха солидни мандала.

— Как ще успеем да я отворим? — попита КК.

— Нямаме избор — обясни главният инженер. В гласа му звучеше някаква пламенна нотка, едва ли не животинска. — Тази ключалка и тези врати са солидни като банков трезор. Ако ще влизаме, трябва да използваме сила.

— Как?

— Можем да взривим крилата с помощта на крик. Хидравлични разширители. Или пък да оголим механизма, като отворим крилото на вратата с оксижени, лазерни резачки и свръхмодерни бормашини.

Просто надушвах тестостерона, който се процеждаше през порите му.

— Какво ви има на вас, инженерите, че сте толкова надъхани да разрушавате всичко красиво около вас? — попитах наполовина шеговито, наполовина сериозно. Представих си как вратите поддаваха на хидравличните разширители в какофония от оглушително пукане, скърцане и стъргане. — Тази врата е културно наследство — продължих аз. — Вижте само колко е красива! Не можем да я унищожим. Трябва да я съхраним за идните поколения!

— Ти имаш ли ключ?

— Всъщност, да.

— С нетърпение чакам да чуя.

Обърнах се към КК:

— Имам идея как може да се отвори заключващият механизъм.

— Нима?

— Целите сме в слух — заяви главният инженер.

— Триъгълникът на Озирис на вратата символизира трите египетски божества Озирис, Изида и синът им Хор. Известен ни е от две места в света: стенописи и релефи из Египет и скални рисунки в гръцката префектура Магнезия. Тъкмо от Магнезия египетските мъдреци са набавяли магическите си камъни.

— Магически камъни? — попита главният инженер.

— Днес познаваме тези камъни под съвсем различно наименование: магнити. Думата произхожда от гръцкото magnitis Iithos, което значи камък от Магнезия. Там има естествени залежи на магнетит, магнитна желязна руда.

— И такива неща ли знаели археолозите? — учуди се КК.

— Като малък никога ли не си играл с магнити?

— И какво се опитваш да ни кажеш? — подкани нетърпеливо главният инженер.

— В древността триъгълникът на Озирис е бил символ на магнетизма. Може би вече схващаш?

— Не — отвърнаха в хор КК и главният инженер.

— Погледнете вратата. Триъгълникът на Озирис. Върху всяко крило има три метални плочки. За просветените символът е представлявал ключ.

— По какъв начин? — попита КК.

— Поставяйки мощни магнити върху трите плочки в центровете на трите слънца, се създава магнитно поле, електрическа верига, която отключва механизма.

Някъде във военния лагер запали камион.

Главният инженер се усмихна снизходително.

— Интересна теория, Белтьо. Наистина интересна. За съжаление обаче на места си противоречиш: магнитната ключалка е патентована през 1989-а. Състои се от електромагнит и сглобка, зависими са от наличието на електричество. Сега, аз не съм археолог, но доколкото разбирам, тази пирамида е на 4500 години.

— Не ги оставяй да разрушат тази прекрасна врата — помолих се на КК.

Знаех колко ламтеше да проникне вътре и не бих си и помислил, че ще ме изслуша. Той обаче го направи.

— Бьорн има право — каза КК. — Сама по себе си вратата е ценно културно наследство. Не искам да я разрушаваме, преди да сме изпробвали всички възможни начини.

2.

С КК вече бяхме близо до главния щаб, когато ни настигна началникът на охраната Дик Стоун. Затворихме се в прохладния кабинет и си отворихме бири от хладилника. Дори началникът на охраната не отказа един будвайзер.

— Какво е положението? — попита КК след първата глътка.

— Каролин не е била обезкървена.

— Дотук добре.

— Убиецът не може да е донесъл ритуалните инструменти в лагера.

— Причина за смъртта?

— Свръхдоза. Коктейл от наркотични медикаменти. Темазепам, транквипан и флунитразепам. Натриев пентотал.

— Серумът на истината.

— Умряла е без болка — обясни Дик Стоун. — Просто е заспала.

— А виновникът? — попита КК. — Открихте ли го?

— Разследването тече с пълна пара. Надяваме се скоро да стесним кръга от заподозрени. За съжаление, той разполага с първокласна технология. Не знаем как успява да заличи следите си. Но го прави. Остават ни цели 50 души за проверка — нямат убедително алиби. Това обаче не означава нищо. Някой спал. Друг работел сам. Преглеждаме и отмятаме всички показания и алибита, като изготвяме графична, хронологична таблица с данни, за да сме наясно къде са се намирали всички потенциални извършители в даден момент. Впрочем, това важи и за вас, драги господа, без да влагате нещо особено, просто сме последователни.

— Ами ако той или те са офейкали? — попитах.

— Изключено. Никой не е напускал лагера след убийството.

— Убиецът все още е сред нас — заключи КК.

— И не само това. Въпросният контактува с някого отвън чрез електронната поща.

— Какво пише?

— Писмата му са нечетими. Текстът е зашифрован — превърнат в електронен код, който само получателят може да дешифрира. Изпраща се с помощта на лаптоп и сателитен телефон. Разкрили сме, че мейлите се изпращат, но не и какво съдържат. В момента хората ми претърсват всички лични и общи помещения, за да открият устройството. Най-вероятно е добре скрито. Може да отнеме време.

— Нямаме време!

— Каква ирония — отбелязах. — Монасите от хилядолетна религиозна секта си общуват с помощта на зашифровани електронни съобщения…

— Това, че вярата и идеите им са прастари, не означава, че методите и технологиите им не са съвременни — обясни Дик Стоун.

— И какво ще правим? — обади се КК. — Да отложим ли всичката работа докато го заловите?

— Подсилили сме охраната и наблюдението. Едва ли е въпрос на много време да го открием.

— Значи казваш да продължим?

— Прекратяването на работата и инициативността няма нито да помогне на разследването, нито ще засили сигурността.

— Ти какво мислиш, Бьорн?

— Ако алтернативата е да си седим по стаите и да чакаме щабът по сигурността да открие къртицата, предпочитам да си продължим работата. Той или те в никакъв случай няма да посмеят да нападнат голяма група хора посред бял ден.

3.

Когато Дик Стоун ни остави, реших да предизвикам КК. Взех си още една кутия бира от хладилника и я отворих.

— Струва ми се, че се досещам какво е скрито в зикурата.

— Така ли? — Вибрираща струна в гласа му.

Доста бях размишлявал по въпроса. Всъщност, страшно много. Още от юни се опитвах да отгатна какво би могло да обясни всичко разказано от КК. И онова, което бе премълчал.

Отпих глътка бира и се оригнах с ръка на устата.

Бях заимствал идеята си от книга на X. Д. Уелс. Четох я, когато още бях тийнейджър. На около 16–17 години жадно поглъщах всичката научна фантастика, която ми попаднеше. Също както и Жул Верн, Уелс бе удивително прозорлив писател. Сякаш той, е, двамата, имаха способността да надзъртат в бъдещето.

— И какво е то? — попита КК.

Теорията бе толкова абсурдна, че граничеше с безумие. Осъзнавах го. И все пак съдържаше някаква логика. В една четириъгълна вселена, трябва да се опитваш да мислиш кръгообразно. На практика ми трябваше нещо доста непонятно, за да обясня всичко, което КК вършеше. И всичко, което се опитваше да потули. Сега най-сетне бях разкрил тайната му. Поне така си мислех.

— Машина на времето.

КК ме изгледа сякаш току-що му бях доверил, че в свободното си време хуквах на лов за феи, които упоявах с етер и забождах с карфици върху дъски.

Той само изсумтя. Погледът му се луташе като стрелка на компас, несигурна в посоката.

— Прав ли съм?

Нито дума. Само този… поглед.

— Машината на времето обяснява всичко! — продължих аз.

— Компютърната програма в „Евангелието на Луцифер“. Координатите, оказващи местоположението. Всички предсказания за бъдещето, пророчествата. Библейският код. Синтетичната материя, върху която е написан текстът. Супербетона. Магнитната ключалка. Безумният интерес на американските власти. Всички ресурси, вложени в Проекта Луцифер.

— Машина на времето…

Никаква реакция. Изглеждаше като холограма на самия себе си.

— Знаете, че някога в бъдещето някой се е върнал назад във времето. В древността. С машина на времето. И ви е оставил послание. Тук, във Вавилонската кула.

Той продължаваше да се взира в мен.

— Това трябва да стане възможно един ден — добавих аз.

— След като можем да летим до Луната, рано или късно сигурно ще успеем да пътуваме и във времето. — Представи си, Бьорн!

Това беше всичко.

Представи си, Бьорн!

С тези думи се надигна с усмивка на уста и си взе още бира.

От: Примипила

Изпратено на: 30.08.2009 19:13

До: Легата

Копие до: Главата на ордена

Тема: Доклад: Ал Хила/Вавилон-II

Код: S/MIME PKCS7

„Доминус!

Веднага щом отворят вратите, ръководителите на различните групи учени ще влязат в зикурата. Аз не съм сред доверените лица.

Вавилонският бог на мъртвите, Нергал, не се смята само за бог на пламъците и светлината, но и за демон. Едва ли аз съм единственият, който долавя приликата с нашия принц Луцифер? Питам се дали не е възможно Вавилонската кула да е земен вход към Царството на мъртвите, преход между сферите на земното и отвъдното. Доминус, ясно ми е, че Царството на мъртвите… независимо дали се нарича Подземен свят, Шеол, Геена, Иркала, Хадес, Курнигия… физически не се намира под древния Вавилон, но вавилонците са били религиозен народ с магически умения. За тях смъртта не е била единственият път към отвъдното. И живите са можели да надникнат в Царството на мъртвите и да се завърнат в своя свят. Мисля си, че в мъдростта си вавилонците може би са открили връзка между нашия свят и Царството на мъртвите. Струва ми се също така, че входът е тук, в зикурата, през Портата на боговете, Bäb-ilu. Вероятно вавилонците са открили проход между нашия и подземния свят. Смирено оставям тези разсъждения на преценката на старейшините.

Не съм забравил за задачата си. Тази нощ ще потърся ръкописа при Бьорн Белтьо и Карл Колинс.“

Примипил: брат Рац

VI. Газ

1.

Ал Хила

30 август — 1 септември 2009

Стана късно, докато успея да си легна.

Отне ни няколко часа да издирим фирма, която да достави необходимите ни специални магнити. С КК имахме среща с главния инженер и главния археолог, а после и с началника на охраната, Дик Стоун, и ключовите му сътрудници. На връщане към бараките го провокирах да отговори на всичките ми въпроси. Както обикновено (и като мен) той беше непреклонен, кисел и мълчалив. Категорично отказа да обсъдим теорията ми за машината на времето. „Интересна хипотеза“ бе най-близкият му до потвърждение или отрицание отговор.

Заспах след няколко минути. Трябва да съм спал два-три часа, сънувайки безлики монаси на мъглива поляна, когато пантите на вратата изскърцаха.

Събудих се внезапно.

Отворих очи в мрака. Мога да проспя пожарна аларма. И да се събудя от комар.

Лунната светлина се провираше през пролуките между щорите и рамката на прозореца. Лежах по гръб с обърнато нагоре лице.

Нещо лъскаво хвърляше отражение по тавана, вероятно часовникът ми.

Намирах се в състоянието между сънливо объркване и страх на току-що събуден човек.

Дали някой бе отворил вратата?

Естествено, трябваше да я заключа. Само дето беше невъзможно. Никоя от вътрешните врати в бараките не бе снабдена с ключ и ключалка.

В природата съществуват две тактики за оцеляване. Ответна атака. Или да се преструваш на мъртъв.

Аз съм от втория вид.

Ако бях по-силен, по-смел и по-корав, ако очилата ми не бяха на масата на половин метър от мен, то може би — може би — щях да се хвърля от леглото, да се претърколя по пода, да скоча на крака и да забия пета в ченето на монаха, който по всяка вероятност стоеше на прага и изгаряше от желание да ми източи кръвта.

Аз обаче не съм силен. Нито смел. Нито пък имам особено развити умения по кикбокс и неутрализация на врагове.

Затова останах легнал. Скован и уплашен. С надеждата, че каквото и да ме бе събудило, бе просто недоразумение. Грешна стая. Нещо такова.

Чух изщракване.

Свистене…

Съскане…

А после нищо.

2.

— Бьорн, синко!

Гласът на татко. На дванадесет години съм. Зървам го високо горе на скалата. Изглежда все едно е залепен за нея. За тялото му са закрепени зелени и сини въжета, подобни на жици с ток.

— Бьорн, синко!

Гласът му е настоятелен.

Мама ме плясва през лицето. Сякаш съм направил нещо лошо.

— Бьорн, синко!

Със светкавично движение, което никога не свършва, татко се извърта и се освобождава от въжетата. Подобно на птица, или може би на ангел, той разтваря криле и се понася във въздуха.

Мама пак ме шляпва.

— Бьорн, синко!

Крилете му плясват.

Той пада.

Надолу в сипея.

— Бьорн, синко! — вика татко.

Макар да е мъртъв.

3.

— Бьорн!

Стряскам се и отварям очи. Нищо не виждах. Просто силует в мъглата.

Монасите? Напрегнах очи. КК. Седеше на леглото ми.

— Бьорн! Буден ли си, Бьорн!

Докопах очилата.

Зад него стоеше Дик Стоун заедно с четири камари мускули от щаба по сигурността. Всичките бяха закрили носа и устата си със снежнобели кърпички.

— Бьорн! — извика отново КК.

— Какво се е случило? — попитах аз. Поне това исках да кажа. Думите, които се изтърколиха от устата ми, звучаха приблизително така: ао… е е… ууо? Усещах езика си скован и безжизнен. Сякаш някой зъболекар се бе олял с упойката.

— И мен посетиха — обясни КК. Не изглеждаше особено бодър.

— Кой? Какво е станало? — Ой?… аао… е… аао?

— Упойващ газ. Събудиха ме преди десет минути. Преровили са стаята ми. Вероятно и твоята също. Само че не са открили това, което търсят.

— Ръкописът! — Излезе нещо като ъкопиа.

4.

С КК имахме нужда от цял ден, за да се съвземем. Невероятно е какви медицински чудеса можеш да извършиш с душ, малко аспирин, десет литра леденостудена вода и маса сън.

Същевременно щабът по сигурността не щадеше сили в разследването. Доста от лично подбраните от Дик Стоун сътрудници имаха опит от ФБР или тайните служби. Убийството и газовите атаки се разследваха тактически и технично. Събираха пръстови отпечатъци и ДНК проби. Проверяваха алибита. Разпитваха потенциални свидетели.

Никой не бе видял нищо. Никой не беше чул каквото и да било.

Поръчаните от КК магнити пристигнаха със самолет рано на същата вечер. Нито той, нито пък аз бяхме в състояние да ги изпробваме.

VII. Адът

1.

Десетимата въоръжени войници, които ни охраняваха, изглеждаха като силуети на фона на яркото слънце и безцветните небесни дълбини.

Бяхме петнайсет души, аз и КК включително, и щяхме да присъстваме на опита да отворим вратите с помощта на магнитите. Инженерите наричаха това Магическият метод на Белтьо. Долавях нотки на зле прикрит сарказъм.

— Готов? — попита КК. Изглеждаше нервен. Напрегнат. Не му приличаше.

— Разбира се.

Проследих с поглед змия, извиваща се между камъните. Дръпнах КК малко настрана.

— Сега може би ще ми кажеш какво предстои да намерим вътре.

— Нека най-напред да отворим вратите, а?

— КК!

— Искам да го видиш със собствените си очи.

— Познах ли? Машина на времето?

Змията изчезна в някаква пукнатина в земята.

— Прав ли съм, КК? Така ли е?

Мълчеше.

— КК! — настоявах.

— Чувам те.

— Знаеш какво ни очаква зад тези заключени врати. Знаеш!

— Да. По-точно… не мога да бъда сигурен, но си имам основателно предположение.

— Машина на времето ли има там вътре?

— Не.

Изгледах го. Лъжеше ли? Постепенен протокол?

— Съжалявам — продължи той. — Примамлива теория. Трябва да призная. Разбирам защо питаш. Но… не.

Отговорът ме разочарова. Изпитвах сериозно задоволство от себе си, задето го бях прозрял. Не беше ли вярно?

— Не? Не е машина на времето?

— Не.

— И какво мислиш, че ще открием? Някакъв бог?

— Това — отвърна КК, — всъщност не е съвсем далеч от истината.

2.

Работата по отварянето на вратата започна точно в десет часа.

Главният инженер със скована усмивка на уста разпореди хората му да донесат шестте мощни магнита, които разопаковаха от специалните кутии и отнесоха до вратата.

— Трябва ли да спазваме някакви особени ритуали, учителю Белтьо? — попита главният инженер. Някои от колегите му се изкикотиха. — Може би някой магически танц?

— Допускам, че владееш вуду?

— Стига толкова, момчета — обади се КК. — Започвайте!

Първият магнит потъна на мястото си в символа на слънце с такава сила, че клетникът, който го държеше, навехна два пръста и се наложи да изтича до лекарския кабинет.

— Хайде да бъдем по-внимателни, а? — призова главният инженер. — За никъде не бързаме.

Да си кажа правата, струва ми се, че силата на магнитите изненада и него, също както и нас.

Друг инженер внимателно постави и останалите магнити върху символите слънца. Един по един.

Всеки от тях се привличаше от метала с мощен трясък, който подкрепяше моята теория.

Магическият метод на Белтьо.

Най-сетне три магнита бяха закрепени върху дясното крило на вратата и три върху лявото.

— Сезам, Сезам — измънка един инженер.

Нищо не се случи.

Тих кикот.

Някъде в далечината залая куче.

Нищо.

Абсолютно нищо.

Хубавото на теориите е, че изглеждат логични — ей така, на теория. Често са най-добри като хипотези. На ниво мисъл. Там им е мястото.

Чувствах известна нужда да последвам змията. Да изчезна. В някоя цепнатина. Вдън земя.

КК въздъхна. Не знам дали от мое име, или от свое собствено. Или и за двама ни.

Главният археолог заяви:

— Струваше си опита.

— Мислиш ли? — обади се главният инженер. — Наистина?

— Идеята беше доста добра.

Някои от инженерите пак се изкискаха.

— Такааа — обърна се главният инженер към КК. — Ще направим ли втори опит?

— Втори опит ли? — попита КК отнесено.

— С лост?

КК се колебаеше.

— Май нямаме друг избор.

В същия миг прозвуча плачевно скърцане. Всички се извърнахме към вратата. Крилата й започнаха да се плъзгат встрани. Бавно, безкрайно бавно.

Магическият метод на Белтьо.

КК се усмихна. Аз се усмихнах.

Главният инженер зяпна.

— По дяволите! — избухна той. — Как е възможно?

Вратите се отваряха сантиметър по сантиметър.

— Все още работи… — отбеляза КК лаконично.

— Магнитните ключалки не функционират така! — мелеше главният инженер. Избягваше погледа ми. — Какъв механизъм отваря вратите? За противотежест ли става въпрос?

Тогава вече ме погледна. Сякаш знаех отговора. Само махнах с ръце. Имам много идеи, но чак пък отговор!

— Така ли работи? — продължи той. — Магнитите задействаха отключващ механизъм, отместващ вътрешна противотежест? Но как е възможно подобен механизъм още да работи след 4500 години?

— Магия? — предположих.

Най-сетне движението спря. Вратите зееха широко отворени.

КК махна на мъж, подготвен със защитна екипировка, противогаз и фенерче. Той запристъпя в мрака подобно на нестабилен астронавт, за да провери качеството на въздуха с ръчен апарат за анализи. Не отчете нито отровни газове, нито бактерии в застоялия въздух. За всеки случай напъхаха във вътрешността на основата две гъвкави пластмасови тръби, всяка свързана с отделен агрегат, за да вкарат охладен свеж въздух.

3.

Помещението беше доста по-голямо, отколкото си го представях. От вратата се спускаше рампа, дълга около четири-пет метра. Покривът, върху който някога се бе издигала кулата на зикурата, се поддържаше от четири реда масивни колони.

На пръв поглед залата изглеждаше разочароващо празна, не по-различна от паркинг без коли. Сива. Гола. Представях си претъпкана съкровищница, преливаща от злато и статуи, сандъци с искрящи скъпоценни камъни, стени и таван, украсени с рисунки, позлатени фигури на божества и митологични релефи.

Всичко обаче бе сиво и безцветно.

Слязохме бавно по широката, дълга рампа. Тънките ни предпазни костюми скърцаха. Групата работници, изпратена вътре точно преди нас, бе монтирала прожектори върху високи стативи. Пред отворите на тръбите се вихреше прах и пясък. По стените зървахме ниши и странични стаи, отчасти скрити в сенките на колоните. Макар прожекторите да хвърляха ярка светлина върху големи участъци от помещението, бяхме принудени да включим мощните си фенерчета, за да успеем да надникнем в страничните камери. На места мярвахме неща, покрити с брезент или тъкани килими, трудно се виждаше от разстояние.

В дъното на залата фенерчетата и прожекторите осветиха каменен портал. Когато се приближихме, видяхме, че изкуствено издяланият портал се извиваше над широка стълба, водеща надолу под земята.

Входът се охраняваше от две високи каменни статуи, и двете представляващи заплашителни, подобни на демони ангели. Бяха високи три-четири метра и крайно мършави, кокалести, надвиснали. Пиедесталите им бяха покрити с надписи.

— Стойте! — заповяда КК и махна на главния палеограф да отиде при него.

Заедно приклекнаха до пиедесталите и осветиха надписите.

— Акадски клинопис — заключи палеографът.

— Какво пише?

— Ще ми трябва време да разтълкувам и преведа целия текст. Най-отгоре обаче пише… — тя присви очи към клинописния текст, — … Иркала…

— Иркала! — повтори КК.

— … се охранява от… Ангела на светлината.

— Ангелът на светлината… Луцифер — прошепна КК толкова тихо, че едва го чух.

4.

Откъм черната като въглен дълбина усетих студено и влажно течение, което слабо лъхаше на нещо противно.

Широкото каменно стълбище водеше надолу и свършваше върху каменно плато пред огромна пещера, където долавяхме шума от течението на невидимо речно корито.

— Подземен ръкав на Ефрат — обясни КК.

Тази част от пещерата, която успявахме да видим от платото, се спускаше леко надолу. Трябва да беше дълбока поне сто метра и висока двайсет-трийсет. В подземната зала се виждаха остри скални образувания и коси издатъци. Трепкащите лъчи на фенерчетата режеха мрака. Влажният въздух запотяваше стъклата на очилата ми и не виждах съвсем ясно.

— Боже мой — измърмори КК.

Насочих светлината на фенерчето си към образуванието, което осветяваше той. Само че не проумявах какво виждах. Дървета? Вкаменени клони?

— Скелети! — възкликна КК.

Едва сега, след като бе произнесъл думата, а погледът и мозъкът ми успяха да подредят впечатленията, аз отчетох наличието на скелети.

Пещерата беше пълна с човешки скелети.

Хиляди скелети.

Лежаха по склона, по камъните, в ниши, по плата и тераси. Някои седяха до стените на скалата, други се бяха сринали в купчини кокали. Бяха толкова много, че се сливаха с планината и изглеждаха като сивкави каменни образувания.

— Какво е това място? — прошепнах.

— Ако щеш вярвай, Бьорн, но в момента се намираш в ада.

Погледнах го. Не се усмихваше. Не срещна погледа ми.

— Ада?

— Нали си спомняш, че ти дадох да прочетеш един от ръкописите на професор Джовани Нобиле за различните представи за ада? Той смяташе, че може да докаже как нашата еврейско-християнска идея произхождала от някакъв некропол във вавилонска пещера. Ето ни тук.

— Това не ми прилича особено на ад.

— Разбира се, че не. Изминали са хилядолетия преди пещерата гроб от Вавилон да се превърне в пламналия ад на Сатаната.

Огледах се.

В ада…

— Как — започна КК и този път гласът му бе възвърнал игривия си сарказъм, — как се чувстваш в ада?

Погледът ми се плъзна по острите зъбери и терасите, към скелетите, оформили купчини от кости с каменен цвят.

Възможно ли бе това подземно гробище, тази природна вавилонска катакомба да е предизвикала ужасяващите средновековни представи за ада?

Само пламъците липсваха. И Сатаната, разбира се. Луцифер, принцът на ада. Както и Велзебуб и всичките демони. А, и писъците на многомилионни изгубени души във вечни мъки.

Взирах се в мрака на пещерните дълбини с полуотворена уста. Изведнъж се разсмях. Странна реакция. Нали все пак бях попаднал в ада, а се чувствах толкова нереално. Просто непонятно. Всеки от нас носи своя собствен ад, бе писал някога римският автор Вергилий. Аз пък си имам цели няколко. Да видиш как баща ти намира смъртта си, падайки от скала, да видиш как майка ти се омъжва за любовника си — подобни неща ти влияят. През всичките тези години съм пазил безумните картини, звуци и мисли. Писъците на татко. Измяната на мама. Моят собствен малък ад. С годините не се подобри ни най-малко. Лъжат онези, дето твърдят, че с времето всичко се оправяло. Нищо не се оправя. Когато нервите ми се вързаха на възел и се обтегнаха, нямаше къде да потърся утеха. Само в мрака и тишината.

Както тук.

В ада.

Изведнъж се обърнах и хукнах нагоре по каменните стъпала.

— Бьорн? — викна КК след мен.

Аз обаче не спрях, преди да вляза в голямата зала. Останах там, задъхан, и се слях с диханието си, слях се със страха.

Когато чух по стълбата стъпките на другите, потърсих убежище в сенките. Осветявах с фенерчето най-тъмните ъгли, като навлизах все по-надълбоко в залата. Подът беше покрит с дебел слой прах, чакъл и пясък. Надзъртах любопитно във всяка камера, която подминавах.

Една от тях, средната, бе обрамчена с извита каменна конструкция. Спрях и осветих вътрешността й.

И замръзнах.

Най-напред реших, че сенките и лъчът на фенерчето са повлияли на зрението ми. Че очите и мозъкът ми са изтълкували погрешно нещо, което съвсем не се намираше само на няколко метра пред мен.

Тогава обаче с ужас осъзнах какво бях открил.

Направих несигурна крачка назад.

Чух стъпките на другите, които се приближаваха зад гърба ми; звукът от влачене и скърцане на гумени подметки по пясъка и чакъла върху каменния под.

Нищо — нищо от цялото безумие, изживяно през последните месеци — не ме бе подготвило за това, в което се бях втренчил.

Рим, май 1970

Докато караха през тесните улички на Трастевере, наизлязоха облаци. Небето доби заплашителен, сиво-черен цвят. „Облаците — мислеше си Джовани, — приличат на погрешно оцветен памук.“ Прекосиха Тибър, продължиха през центъра и излязоха на околовръстния път. През цялото време небето заплашваше всеки момент да се взриви в страхотен дъжд. Отклониха се по посока Неапол. При Сан Цезарео полицията проверяваше скоростта, но тях не ги спряха. Движението не беше натоварено. Джовани, притиснат между примипила и вратата, зяпаше темето на шофьора и червеното зарче, което се поклащаше на огледалото. На хоризонта блесна светкавица. Заприлича му на пламъците от дулата на огромни оръдия. Чуваха се далечни, тътнещи гърмежи. Или пък в гумите имаше твърде малко въздух. След няколко километра отбиха по страничен път, обърнаха и продължиха на север към Рим. „Искат да се уверят, че никой не ни преследва“ — реши Джовани. От двете им страни растяха високи дървета. Алеята бе дълга повече от километър. Той си представи как някога е водела към отдавна съборено имение. Никой от спътниците му не продумваше. Подминаха ферма със занемарени трактори на двора, някоя и друга каруца, подобно на останки от отколе забравено време. Джовани се сети за Силвана. За египтянина и декана Роси. За Лучана. За Енрико. Помисли си, че само за няколко часа животът му бе рухнал, но единственото, което имаше значение сега, бе Силвана. Всичко друго беше маловажно. Убийството. Бракът. Ръкописът. По-късно щеше да се оправя с тях. Само да спаси Силвана. Минаха през малко селце с тесни улички. Пред една тухлена къща група момчета ритаха топка към стената. Проследиха колата с вяли погледи. Когато прекосиха пустия площад, Джовани хвърли мимолетен поглед към църквата, чиито врати зееха отворени. Видя вътре кръста със Спасителя Исус Христос. Тайно сключи ръце. „Мили Боже. Скъпи Боже. Прости ми. Прости ми, че се съмнявах. Прости ми, задето си мислех, че си ме изоставил. Можеш ли да ми простиш? Не позволявай нещо да се случи на Силвана. Тя е само дете. Милостиви Боже на небесата, нуждаем се от теб повече от всякога. Помогни ни. Помогни на Силвана. Чуй молитвата ми, Боже. В името Христово, амин.“ Продължиха на североизток. Джовани никога не бе минавал по този маршрут преди. Небето се смрачаваше все повече.

— Манастирът, към който пътуваме — обади се главата на ордена и думите му прозвучаха толкова неочаквано, че Джовани се стресна, — е построен през Средновековието. През 1423 г. Монасите го изоставили през войната. През 1942 г. Думата изоставили не е точна. Орденът бил заклан от фашистите. Както сигурно Ви е известно, професоре, съществувал е нестабилен баланс на силите между католическата църква и фашистките движения. Орденът Света Дева Мария представлявал религиозна идеология, заплашваща принципите на Мусолини. Впоследствие никой не посмял да докосне имота — католиците от религиозно почитание, местните власти заради държавата и избирателите, а държавата — от страх да не се докосне до нещо, което в най-лошия случай би предизвикало сериозен конфликт с по-умерените сродни секти на Света Дева Мария.

— Какво общо има това със Силвана, за бога?

— Света Дева Мария бе една от енориите тук, в Рим, която поддържаше връзка с нашия собствен орден.

Джовани не подозираше, че дракулсънджейците бяха поддържали контакти с италиански ордени и манастири. Винаги ги бе смятал за маргинализирано движение без особена поддръжка. Плашеше го мисълта, че известен орден като Света Дева Мария е имал вземане-даване с тях. Кои ли други енории и секти тайно бяха търсили вдъхновение и опора у фундаменталистки настроени екстремисти като дракулсънджейците? И защо? Кой ги подкрепяше понастоящем? „Някои хора — реши той, — съвсем са превъртели.“

Продължаваха напред в мрака на лошото време.

VIII. Скелетът

Ал Хила

1 септември 2009

Скелетът лежеше върху нещо, наподобяващо олтар от червеникав гранит. Четири колони с изваяни преплетени цветя обрамчваха ъглите на каменния пиедестал и придаваха завършек на острите ръбове. Издадената напред основа бе украсена с релефи и надписи, издялани в камъка.

Черепът се бе наклонил встрани и мъртвият сякаш се взираше в нас. Очните ябълки се бяха съсухрили до големината на стъклени топчета. Тънката одежда на трупа отдавна бе изгнила и се свличаше по останките от краката на конци и парцали. Косъмчета, фини като коприна, увенчаваха темето му. Големи части от скелета все още бяха покрити с кожа и мускули. Доста от вътрешните органи бяха съхранени. Зъбите бяха миниатюрни, плоски и приличаха на млечни. Когато е заспал, трябва да е лежал с ръце, свити на гърдите, тъй като дясната ръка се крепеше върху извитите ребра. На средния си пръст носеше златен пръстен със скъпоценен камък. Дебелите, черни като въглен нокти приличаха на ноктите на хищник. Лявата ръка под лакътя се бе свлякла под гръдната кост. Около врата си носеше верижка с медальон, оформен като трикветра.

Нищо от това обаче не ме впечатляваше на практика. Не и там, не и тогава.

Непонятното, поразителното, онова, което спря дъха ни, бе размерът.

Приживе трябва да е бил висок над четири метра.

Великан. Титан.

Всичко по него — краката, бедрата, ръцете, гръбначният стълб — беше дълго и грозно. Черепът бе голям и объл, а формата му ме наведе на мисълта, че лицето на този изроден клетник трябва да е изглеждало страшно обезобразено.

— Гръм и мълнии — прошепнах на себе си. Гласът и дъхът ми трепереха.

КК отиде чак до останките на уродливия и започна да го разучава, без да докосва нищо. Зад нас останалите се бяха насъбрали в мълчалив полукръг.

— Какво му е имало? — попитах. — Защо е бил толкова огромен?

КК разгледа черепа, преди да се извърне към мен.

— Това тук — обясни той — е нефилим.

За първи път долавях трепет в гласа му.

— Нефилим? — възкликнах. — Библейски великан?

КК се обърна към нас, застаналите зад него.

— Приятели. Скъпи колеги — заяви той тържествено и се покашля няколко пъти. — Този скелет произхожда от рода на легендарните великани, които според Стария завет са живели сред нас преди потопа.

Рим, май 1970

Дъхът ми хрипти пресекливо.

Вече умираш, Силвана.

Странното е, че почти не ми пука.

Нямам сили.

IX. Нефилимите

Ал Хила

1 септември 2009

Вечерното слънце нахлуваше през правоъгълния портал на зикурата в приливна вълна от светлина. Пустинната жега притискаше стените. Звуците отвън — генератори, булдозери, камиони — почти не се чуваха и се сливаха в далечно, глухо бучене.

КК ме придърпа внимателно за ръката.

— Да вървим, Бьорн.

Бях потен, жаден и изплашен. Копнеех за прохладния въздух в главния щаб.

— Да.

Заедно излязохме на ослепителната, сребристобяла светлина насреща ни.

Докато археолозите и техниците се трудеха над останките на великана, аз и КК се оттеглихме в кабинета. Климатикът бе свалил температурата до 22 градуса. Свлякох се на един от столовете до заседателната маса. Потта струеше от мен. Скръстих ръце, за да не треперят чак толкова.

— Малко вода, Бьорн?

— Да, благодаря.

Той напълни една чаша, остави я пред мен на масата и взе раздърпана Библия от полицата над бюрото. Изпих половината чаша на един дъх.

— За да поставим нещата в някакъв контекст — започна КК, — най-високият човек на света, Робърт Пършинг Уодуол е бил висок 272 см, когато е починал през 1940 г.

— Но този приятел тук трябва да е бил поне четири-пет метра?

— Да. Той е нещо съвсем различно.

— Нефилим?

— Великан. Библейската дума нефилим произхожда от староеврейски или арамейски. Езиковедите все още спорят дали думата чисто и просто означава великан или онези, които карали другите да падат.

Той навлажни показалеца си и заразлиства Петокнижието, докато намери търсения пасаж:

„Като почнаха човеците да се размножават по лицето на земята и им се раждаха дъщери, Божите синове, като гледаха, че човешките дъщери бяха красиви, вземаха си за жени от всички, които избираха. (…) В ония дни се намираха исполините[63] на земята; а при това, след като Божиите синове влизаха при човешките дъщери, и те им раждаха синове, тези бяха ония силни и прочути старовременни мъже.“[64]

— Повечето култури имат своите митове за великани. В Норвегия сте имали йотуни и тролове. Гърците имали титани и гиганти. В хиндуизма се наричат дайтии. В Стария завет можем да прочетем за краля на амореите Ог, последния от рафаимите, род великани. Според традицията Ог преживял потопа, като се вкопчил в Ноевия ковчег. Добре се е справил — твърди се, че е живял повече от три хиляди години. Във Второзаконие за него пише: „… ето, леглото му беше желязно легло; не е ли то в Рава на амонците? Дължината му беше девет лакътя и широчината му четири лакътя, според лакътя на мъж“[65]. Леглото му е било дълго четири метра и половина — доста щедро, дори и за цар. — Разлисти по-нататък в Стария завет: — „Там видяхме исполините, Енаковите синове, от исполинския род; и пред тях нам се виждаше, че сме като скакалци; такива се виждахме и на тях“[66].

— Кои са били тези исполини — нефилимите ли? — попитах.

— Да речем. Във всеки случай са живели дълго. Ако вярваме на митологията, не са били само огромни, а и страшно стари. От тази гледна точка са приличали на първите хора в Библията: Адам е станал на 930 години, Ной — на 950, Метусаил — на 969, Яред — на 962, Сит — на 912 години. Нефилимите се споменават и в Книга на Енох, пророчески текст, който така и не намерил място в Стария завет:

„Жените човешки заченаха и родиха исполини. (…) Те започнаха да изяждат всичко, което хората произвеждаха, но въпреки това не можеше да бъдат изхранени. Тогава те се обърнаха срещу хората и започнаха да ги разкъсват и да пият кръвта им. Започнаха да изтребват и птиците, животните, влечугите и рибите, за да се наситят с месото им и да утолят жаждата си с кръвта им.“[67]

— Шеста част от Книга на Енох се нарича Книга на исполините и заема основно място в принципите на пророка Мани за развитието на манихейската вяра, от която дракулсънджейците са почерпили многобройни идеи. В Книга на Енох можем да прочетем как исполин на име Огий се бие с дракон. В Талмуд той е споменат в същия дух като Гилгамеш. Виждаш ли как всичко е свързано? Във вавилонската версия на Талмуд се говори за същия исполин, този път наричан Охия, баща на братята Сихон и Ог, които ще открием и в Битие. Охия е син на Семиаз, един от падналите ангели, които правели деца на земните жени. Интересното е, че Семиаз, според християнската традиция, съвпада с образа на Сатаната.

— Но кои са били те? — повторих. — Откъде са дошли?

— Зависи кого питаш. Според Таргум, арамейския превод и тълкувание на Стария завет, нефилимите са потомците на паднали ангели, добили деца от жени тук, на Земята. Други смятат, че нефилимите произхождат от юдейските богове, които почитали, преди богът творец Яхве да ги помете. Според тази хипотеза тези детайли са били отстранени от Петокнижието, понеже подобна информация не е била в полза на проекта — да бъдат събрани хората около вярата в един всемогъщ бог. Според открити от археолози текстове в древния град Угарит в Сирия, съдържащи също и списъци на тогавашните богове, Бог е имал седемдесет синове, ръководили всеки своето племе.

— Значи тези исполини, нефилимите, са потомци на Бог?

— Не Бог! Сатаната!

— Не каза ли току-що…

— Старите митове често се смесват с други. Обичайната теория е, че нефилимите са потомството на падналите ангели и земните жени.

— Не подозирах, че ангелите си падат по секса.

— По Ноево време доста ангели се поддали на изкушението да изоставят Бог, за да се любят с жени. Представяли им се в мъжки образи. Правели се неустоими. Само че децата, които им се раждали от земните жени, били уродливи. Нефилими. Насилници, свръхчовеци, зли великани. Потопът ги изтребил. Създателите им, падналите ангели, се спасили, като се превърнали в духове. За тях обаче небесните порти били затворени. Потърсили убежище при Сатаната. Ето тези същества завинаги са получили названието демони.

Мобилният му телефон звънна. За мелодия си бе свалил известните думи на Нийл Армстронг. That’s one small step for a man, one giant leap for mankind. Някои свадливци дълги години обсъждат дали Армстронг наистина е казал а-то пред man — дали го е забравил, или звукът се е изгубил при предаването. КК слушаше. Зададе някой въпрос. На няколко пъти измънка „Фантастично!“. Когато затвори телефона (със сръчност, достойна за илюзионист), лицето му се озари от момчешка усмивка.

— Открили са още един ръкопис. Намирал се е в сребърна кутия в една от нишите на зикурата. Цяла камара листи, изписани с акадски клинопис. Нефилимът ни е оставил още едно послание.

X. Медният свитък

1.

Представям си го жаден и изтормозен, присвива очи на заслепяващата го светлина и си прави сянка с ръка. Вятърът е топъл и сух. Високо над него, едва видим на ясното небе, се рее сокол. Козарчето Мухамед ед Диб хвърля камък в пещерата, за да подплаши изгубила се в мрака коза.

Трясък от счупена делва…

Може би съвсем не се е казвал Мухамед ед Диб. Историите са многобройни.

В годините след като козарчето неочаквано счупва делвата в пещерата, са открити още много такива в забравените от Бога дупки и пещери около Кумран на Западния бряг. В делвите, запечатани за поколенията, се криели близо хиляда древни ръкописа. Някои написани на папирус, други на пергамент.

Текстовете от преди две хиляди години били съкровищници за изследователите. Писанията върху папирусите и животинските кожи, създавани в продължение на три хиляди години от юдейска секта, наречена есеи, едновременно потвърждават и хвърлят нова светлина върху произхода на Библията.

Много от ръкописите били от Стария завет. Някои свитъци съдържали коментари на Библията и религиозни възгледи. Археолозите, теолозите и останалите учени имали възможността да прочетат призиви и тълкувания, засягащи вярата, дисциплината и отношенията в обществото. Сборници с правила. Копие на Десетте Божи заповеди. Военният свитък Войната между синовете на Светлината и синовете на Мрака. Някои от писанията били апокрифни и не ги включили в библейския канон. Едно от тях била Книгата на Енох.

Сборникът от текстове, на който се натъква Мухамед ед Диб в онзи ден през 1947 г., е познат по целия свят с едно доста специално име.

— Свитъците от Мъртво море! — възкликна КК.

Опрял кокалчета върху заседателната маса, той се наведе към мен, сякаш му се искаше с поглед да натъпче цялата древна сбирка текстове в тялото ми.

— Можеш ли да си представиш нещо по-завладяващо, Бьорн? Хиляда древни текста! Откритието на Свитъците от Мъртво море само по себе си е главозамайващо. Световна сензация! И за вярващи, и за атеисти. За историците, археолозите, палеографите. Но на първо място за теолозите. Откритието събудило интереса към археологията и теологията, вдъхнало им нов живот. Освен това сбирката съдържа нещо навярно още по-впечатляващо от древни текстове върху папирус и кожа. Нещо необичайно. Чувал ли си някога за 3Q15?

— Звучи ми като робот от „Междузвездни войни“.

— Сред старите пергаменти и папируси, в третата пещера при Кумран, е било скрито нещо изключително специално.

КК извади някаква папка от едно чекмедже на бюрото си и с театрален жест постави на масата пред мен снимка.

— Странно как толкова малко хора са чували за 3Q15.

Мотивът приличаше на стара консерва, която някой е строшил с чук.

— Какво представлява това нещо? — попитах. — Старо желязо?

— 3Q15 показва, че това е петнадесетият ръкопис, намерен в трета пещера в Кумран. Откритието е било необикновено. Повечето текстове от Мъртво море са били написани върху папирус или пергамент. 3Q15 е метален. Бил е издялан в тънък слой листи от мед, примесена с един процент калай.

— Че за какво им е трябвало да пишат върху метал?

— Защото текстът е бил създаден, за да просъществува. Дълго. Папирусът и пергаментът могат да издържат стотици, може би хиляди години. Написаното върху метал обаче е предназначено за вечността.

— За вечността, ти… Какво е пишело в него?

— Тъй като металът е бил навит и корозирал, наложило се е да го разрежат, за да могат изобщо да го тълкуват. За разлика от много от останалите свитъци, текстът върху Медния свитък не е библейски, нито дори религиозен. Съдържа дълга редица описания къде могат да бъдат открити огромни съкровища. Двайсет и шест тона злато. Шейсет и пет тона сребро. Редки, скрити ръкописи. Скъпоценностите са описани в детайли. Чуй само… — Той се покашля и изрецитира по памет: „В руините на Хореба, в долината Ахор, под стълбите, които водят на изток, около четиридесет фута: има сребърен сандък, тежък седемнайсет таланта“[68]. Следват три гръцки букви, КЕН, все още загадъчни за учените. Текстът продължава така: „В гробницата в третата каменна секция има сто златни кюлчета. Деветстотин таланта са скрити в слоевете при горния отвор, в основата на големия водоем на двора след коридора от колони“[69].

— Открили ли са някое от тези съкровища?

— Някои смятат, че всички са измислени — че Медния свитък не е нищо повече от разбойническа история. Изследователите още не са постигнали съгласие по въпроса дали това е карта за съкровища или врели-некипели. Но защо, по дяволите, им е трябвало на древните шегаджии да пилеят толкова време, сили и ресурси за безсмислици и нелепости? Най-напред е трябвало да подготвят метала, да го валцоват на тънки листи, след което да издялат текст от 1500 думи милиметър по милиметър. Само за да подразнят бъдещите археолози?

— Бих им доставил това удоволствие.

— Една подробност в Медния свитък обърква специалистите, най-вече лингвистите и палеографите. Безобразният език и ортографията. Езиковедите са изброили над трийсет правописни грешки. Защо? Писарите по онова време са били най-грамотните в обществото. Някои смятат, че текстът е бил преписан от чужденец, който не е владеел езика. Или пък е станало в бързината, точно преди да избухне юдейско-римската война от 66 г. от н.е. Впоследствие се е спекулирало да не би Медния свитък всъщност да сочи пътя към уникалните религиозни съкровища от Първия и Втория храм в Йерусалим. И в такъв случай не говорим за злато и сребро, скъпоценни камъни и единствени по рода си ръкописи, а за предмети като Кивота и плочките с Десетте Божи заповеди. Това, което никой не е проумял, е какво всъщност е представлявал Медния свитък. Нито историците. Нито археолозите. Нито теолозите. Нито палеографите. Затова пък моите предшественици в Проекта Луцифер са успели.

— Какво е той… всъщност?

— Натъкнали са се на нещо съвсем различно, скрито в описанията на всичките съкровища. Шифър. Код.

2.

— Медният свитък 3Q15 е бил намерен през 1952 г. — обясни КК, — но първите официални преводи се появяват едва през 60-те. Факт е, че нашите хора — американски и израелски археолози, езиковеди, палеографи и други експерти — изготвят временен превод още същата година. Важното в случая е, че са успели да дешифрират кода.

— И какво е посланието?

— Медния свитък изрежда шейсет и три подземни скривалища из територията, която днес наричаме Израел, където били скрити тонове златни и сребърни съкровища. Тайният код обаче издавал нещо съвсем различно, а именно къде може да се намери бронзов свитък. Есеите са направили Медния свитък, за да прикрият кодираните сведения за местонахождението на Бронзовия свитък.

— Който вие сте издирили?

— Да.

— И какво е съдържал той?

КК забави ход:

— Съдържаше само едно указание. За друга пещера. Зад фалшива стена в пещера в Кумран есеите скрили Сребърния свитък. И не само това: Сребърния свитък е съдържал знака трикветра и изображение на пауна Мелек Таус. Сега разбираш ли как откриваме взаимовръзки, когато другите виждат просто тотален хаос?

3.

— Бьорн, знаеш ли, че Бронзовия и Сребърния свитък никога не са били споменавани публично. За съществуването им знаят по-малко от сто души. Сега ти си един от тях.

Всичките тези ръкописи и метални свитъци започваха да ме объркват.

— Какъв вид информация се е съдържала в Сребърния свитък? — попитах. — Нов код? Нови указания?

— Сребърния свитък е епически и митологичен разказ. Езикът, акадски, определено е тромав и неправилен. Това си има и своето обяснение. За онзи, който е писал текста в Сребърния свитък, езикът на местните вавилонци не е бил майчин. Деликатно изразено. Научил го е в новата си родина с цената на огромни усилия. Искал е написаното от него да се чете и разбира след хиляди години. Именно заради Сребърния свитък през 1952-а бе основана нашата група — Проекта Луцифер.

В усмивката на КК прозираше известно лукавство. Осъзнах, че най-сетне бяхме започнали да се доближаваме до същината и отговора на мистериите в „Евангелието на Луцифер“.

— Сребърния свитък предизвика безумно оживление — продължи той. — Създадени бяха редица комисии — много от тях дори не подозираха защо съществуваха. Бяха назначени за решаването на прости задачи, но без да имат представа защо. Една доста известна секция, организирана като пряка последица от намирането на Сребърния свитък, все още е любима тема сред теоретиците на конспирацията по целия свят. Тази секция бе пряко подчинена на Проекта Луцифер. Те обаче не подозираха нищо. Мислеха си, че докладват на министъра на отбраната. Само дето и той нямаше представа за какво бе всичко това. За пред външния свят проектът бе оглавяван от доста неохотната и недоумяваща военновъздушна отбрана. Не проумяваха защо трябва да ръководят тази особено куриозна част от работата. Нямаше и нужда да знаят. Всичките тези подгрупи имаха за задача просто да събират информация за нас.

— През 1952-а? Наистина ли говорим за това, за което си мисля?

— За какво си мислиш, Бьорн? — Той примигна с лявото си око.

— Проектът Синя книга?

— Да — заяви КК и заразглежда безупречните си нокти.

— За едно и също нещо ли говорим? Изследванията на Военновъздушните сили на САЩ, за анализ на вероятността за съществуването на НЛО?

КК остави ноктите си на мира и вдигна очи към мен.

— Проектът Синя книга анализира 12 618 наблюдения на НЛО. Самолети. Балони. Кълбовидни мълнии. Метеорологични феномени. Официално проектът Синя книга бе започнат, за да проучи всички забелязани неидентифицирани летящи обекти, за които е било докладвано по него време. Комисията Синя книга трябваше (все още официално) да провери дали тези НЛО-та по какъвто и да било начин биха могли да заплашат САЩ. Това обаче бе просто фасада, заблуда. Свръхсекретната причина за целия проект бе откритието на Сребърния свитък.

Рим, май 1970

Край.

Не мога повече.

Не мога да дишам.

Ло-Ло мълчи. Плаши ме. Защо мълчи Ло-Ло?

Ло-Ло? — питам аз.

Шшшт — шепне Ло-Ло. Той хваща ръката ми. Стиска я лекичко.

Нямам сила да стисна неговата ръка.

Ло-Ло, ще умра ли?

Той не отговаря, стиска ръката ми.

Ло-Ло?

Приятелче — шепне Ло-Ло и ме гали по челото, — трябва да бъдеш силна. Заради мама. Заради татко. Заради мен.

Уморена съм.

Не заспивай.

Толкова съм уморена.

XI. Oûäh

Ал Хила

1 септември 2009

— Сребърния свитък — обясни КК, — е бил написан тук, в Месопотамия, във Вавилон, преди повече от 4500 години.

Отвън се прокрадваше шума от работата по съоръжението: булдозери, чукане, викове, хеликоптери, бръмчащи на път към базата или излитащи от нея.

— Обясни ми как е възможно митологически текст да предпостави създаването на проектите Синя книга и Луцифер 4500 години по-късно — помолих аз.

КК притисна длани една към друга, преди да продължи:

— Нека най-напред отбележим, че съществуват очебийни прилики между древните шумерски и вавилонски митове и зараждащото се юдейство. В Петокнижието откриваме доста от вавилонските митове. Вземи епоса за Гилгамеш. Тъй наречената стандартна версия на това произведение е открита…

— … от археолога Остин Хенри Леярд през 1849-а — продължих аз. За археолозите това са известни неща. — В руините от библиотеката на цар Ашурбанипал край древния град Ниневия — близо до днешния Мосул в Ирак — той се натъква на хиляди глинени плочки с древни митове и епоси за богове. В епоса за Гилгамеш можем да прочетем за наводнение и съпружеска двойка, която оцелява с помощта на милостта на боговете — изумителни прилики с библейския потоп.

— Повече от прилики. Героят в епоса, също както в разказа за райската градина, среща лукава змия, която открадва източника на вечния живот не само от Гилгамеш, краля на Урук, но и от цялото човечество. В епоса е описано как Енкиду, приятел на Гилгамеш, е бил направен от глина, точно както Адам. И двамата са създадени по образ и подобие на своя бог. В търсене на вечния живот Гилгамеш среща мъж на име Утнапищим, единствения човек с вечен живот. Утнапищим е посъветван от своя бог да построи ковчег и да вземе със себе си семейството си и по едно животно от всички видове. След това богът залива човечеството с потоп. Дори и изворите на историята за измъчвания от Сатаната Йов можеш да откриеш на акадски в месопотамския епос Ludlul bēl nēmeqi. В този текст предшественикът на Йов е подложен на абсолютно същите изпитания.

— Вавилонският мит за сътворението, Енума елиш, също проявява поразителни прилики с по-късните религии — вметнах аз. — И там, и в Библията, вселената и всички същества са създадени постепенно от Бог: небето и земята, светлината и мрака, водата, морето и сушата, флората и фауната, най-сетне и човека. И в двете версии богът има нужда от почивка след сътворението. Нищо от тези явления обаче не е ново, КК. Шумерите и вавилонците са имали многобройни богове и митове, чиито отгласи откриваме в по-късните религии.

— Интересно, че споменаваш точно Енума елиш. — КК извади от папката си лист и го бутна към мен по масата:

Когато слезеш от небето, за да вземеш решение

на това място ще си починеш пред множеството

Ще ти дам името „Вавилон“, „Дом на великите богове“[70]

— Старозаветната представа за Земята, небето и морето — обясни КК, — по много признаци прилича на Енума елиш. На практика Енума елиш не е разказ за сътворението, а литературен опит бог Мардук да бъде въздигнат над всички останали месопотамски богове.

— Явен паралел с Петокнижието, започнато двеста-триста години по-късно. Само че докато Енума елиш извисява Мардук до най-важния бог, Моисеевите книги отиват още по-далеч и превръщат Бог в единствения истински бог. Не най-важния, а единствения! Всемогъщия!

— Версията върху глинените плочки на Леярд датира от времето около 700 г. пр.н.е., други версии са с по 500–700 години по-стари. Следователно митологията е от времето на юдейската митология. Колко случайни са приликите? Бог Адапа, по-късно превърнал се в по-известния Оанес, научил хората на мъдрост. Показал им също как да създадат цивилизация. А Мардук? Той властвал над петдесетте велики шумерски божества, чиито функции, например да защитават градовете, безспорно напомнят за задачите на християнските светци.

Нямах търпение да узная накъде бие КК.

— Нали не искаш да кажеш, че този очевиден факт — общият произход на митовете и световните религии, трябва да обясни интереса към „Евангелието на Луцифер“ и Сребърния свитък?

— Отговорът е значително по-очевиден. — КК ме изгледа и поклати въпросително глава, сякаш аз, дръвникът, езичникът, криех някакво обяснение. — И е свързан с онзи, който е написал Сребърния свитък.

— И кой го е написал?

— Бил е чужденец. Дошъл е в Месопотамия преди пет хиляди години. Пристигнал е с група сънародници. Били около двеста души. Били различни. И били приети като богове.

— Пристигащи нефилими? — пошегувах се.

— Тъй като били толкова едри, те оформили митологичната представа на идните поколения за нефилимите.

— Мъжът, написал Сребърния свитък — неговия скелет ли открихме?

— Точно така.

— И кой е той?

— Името му е Oûäh и е дошъл от космоса.

Рим, май 1970

Високо горе, в края на тунел, грее светлина, толкова силна, че не мога да я гледам.

Ло-Ло — шепна аз, или пък си го мисля вътре в мен, — каква е тази светлина?

Каква светлина? — пита Ло-Ло.

Силната светлина.

Приятелче, лежиш в ковчег със затворени очи, тъмно е като в рог.

Не виждаш, ли светлината?

Не.

И ангелите ли не виждаш?

XII. Скептицизъм

Ал Хила

1 септември 2009

Когато безумието те обкръжи, можеш да се скриеш на много места. Някои намират път за бягство в смеха. Други търсят сигурния пристан на отказа и отрицанието. Трети запушват уши и викат с пълен глас, лалалалалалалалала, за да заглушат онези, които не искат да слушат. Така сме устроени. Поне някои от нас. Такива като мен. Така избягваме и заобикаляме всичко, за което не искаме да знаем. Взирах се в КК, за да открия знак, незначителен знак, че ме занася. Лицето му обаче не издаваше нищо. Устните не потрепваха от потиснат смях. Очите не святкаха дяволито. Погледът му бе съвършено безизразен. Чакаше да асимилирам думите, една по една, и те да взривят убеждението ми.

Името му е Oûäh и е дошъл от космоса.

Аз съм рационален човек. Усетих, че започвах да се ядосвам. Да се плаша. Не разбирах защо. Дали част от мен, съвсем незначителна частичка, над която нямах пълен контрол, на практика претегляше вероятността твърдението на КК да е истина?

Името му е Oûäh и е дошъл от космоса.

Когато бях малък и бандата кръвожадни пирати с измамното название съученици ме изтезаваше из училищния двор и ме наричаше бледолики и червеноочко, като опитваше да ме надупчи с пронизващи погледи и прясно подострени моливи, аз обикновено бягах при госпожа Улриксен, милата и пухкава учителка по родинознание, която отговаряше за инспекциите през междучасията. В сянката на чудовищното гравитационно поле на госпожа Улриксен и на бюста й аз се чувствах защитен от пасажа Pygocentrus piraya, които се опитваха да ме докопат със зъби с надеждата да натъпчат устата си. Години по-късно, когато по обичай обядвах сам в кабинета си, разлистих вестника и открих статия за госпожа Улриксен. Спомням си как се вцепених, с увиснала в ръката филия и зяпнала уста. Там пишеше, че в продължение на петнайсет години тя била тормозена от колегите си в училището. Сега осъдила образователната система.

Разбира се, методите на колегите й били по-прикрити от тези на съучениците ми, но резултатът си оставаше същият. И тя като мен бе отритната. Нямаше място в общността. Изолирали я с мълчание, погледи, отблъскващи гърбове и хладни реплики. Госпожа Улриксен бе търсила убежище в самотата на претъпкания училищен двор. С матронената си пълнота тя се поклащаше по затвърден маршрут — от чешмичката към навеса, после към електрическия стълб — и по време на бавната си обиколка спасяваше загубеняците като мен от лакомия гняв на стадото. Никога не ми бе хрумвало, че и тя самата е била жертва. Винаги се сещам за госпожа Улриксен, когато нещо не е точно каквото изглежда; когато долавям нещо неизказано, нещо, което се крие между редовете и ме напряга.

Името му е Oûäh и е дошъл от космоса.

Още откакто за първи път погледнах с любопитство „Евангелието на Луцифер“ и по време на цялото дълго и объркващо издирване на решението на загадката, аз усещах присъствието на нещо друго, нещо, което ми убягваше.

Нещо като Oûäh…

В същото време обяснението на КК ми приличаше на удар с юмрук право в диафрагмата. От онези дето ти спират дъха. Като бруталното известие на лекаря, че страдаш от смъртоносна болест. Не искаш да слушаш, иска ти се да върнеш времето назад.

Oûäh от космоса…

Мислех си за госпожа Улриксен. Бягала е по своя си начин. На двора.

Аз пък нямах къде да избягам.

Рим, май 1970

Караха покрай порутена стена, дълга няколкостотин метра и скрила отчасти лозе, което някога трябва да бе принадлежало на имение или манастир, а сега го обработваше някой селянин от съседните стопанства. На места зидът се бе срутил и напомняше за руини от война. По ръба на канавката при манастирската стена растяха плевели, мимоза и бръшлян. С годините хората бяха захвърлили там и ръждясали варели, гуми за трактори, големи пластмасови бидони, дървени палети, акумулатори за коли, консерви от парафин, остарели шкафове с радиа, дамаджани и пукната вана. Колата завихряше облаци прах, които пудреха растителността край чакълестия селски път. Далеч на една нива се виждаше трактор с ремарке. Над него прелетя ято скорци. „Скоро ще завали“ — помисли си Джовани и подскочи напред, понеже шофьорът наби спирачките, за да избегне дупка на пътя. Над стената, между няколко дървета се мержелееше камбанарията на църква.

— Това е манастирът Света Дева Мария — обясни главата на ордена.

Джовани си припомни маслиновата горичка, където бе работил няколко седмици като момче. И до днес можеше да усети всички онези миризми; специфичният дъх на узрели на слънцето маслини, суха земя, листа и насекоми. С времето бе започнал да гледа на старите дървета с дълбоко почитание. Кората им бе надрана от ноктите на столетията. По някакъв чудноват начин му напомняха за баба му и дядо му. За седемдесет години времето бе превърнало лицата им в крехки карти на гаснещия живот. В сянката на маслиновите дръвчета младият Джовани за първи път бе размишлявал за хода на времето. Още тогава го порази мисълта, че времето не е просто линия, която животът следва неотклонно. Часовникът не измерва времето, мислеше си Джовани, а го кълца на малки парченца и внася ред.

Свърнаха в двора на манастира. Портата от ковано желязо се бе оставила в лапите на времето преди много години. Насред двора имаше пресъхнал фонтан. Веселото херувимче, което трябваше да пълни басейна с вода, бе покрито с патина от птичи изпражнения, мъх и забрава. За миг Джовани си представи двора както навярно бе изглеждал в миналото. Видя монасите, забързали за вечернята, гукащите гълъби, водната струя на фонтана.

Мерцедесът спря до стъпалата пред главния вход.

— Ето че пристигнахме — оповести главата на ордена.

За миг всички останаха неподвижни, сякаш никой не смееше да слезе от колата.

— Ще вървим ли?

Слязоха и поеха през порутения манастир.

XIII. Непознатото

Ал Хила

1 септември 2009

— Oûäh?

Опитах се да произнеса името по същия начин като КК.

Той ми хвърли поглед, с какъвто баща би удостоил блудния си син. С искрено съчувствие.

Приемането на абсурдното разтърсва всичко, върху което си градил живота си. Никой от нас не приема за даденост непонятното, непознатото.

— Oûäh от космоса?

Гласът ми издаваше състоянието ми.

КК отиде до мивката и ми напълни още една чаша с вода. Подаде ми я, без да продума. Пих жадно.

— Сигурно си мислиш, че не разбирам реакцията ти? — каза той. — Е, не е така.

Оставих чашата и избърсах уста.

— Първият път, когато чух за това, напуснах заседателната зала в изблик на гняв. Бях убеден, че колегите ми ме будалкат.

Все още не знаех какво да отговоря.

— Целият ни светоглед се основава на предположението, че ние, земните жители, сме единствените във вселената. Че сме уникални. Божи творения. — Той направи кратка пауза. — Доста арогантна представа, ако трябва да изразя искреното си мнение. Само в Млечния път има стотици хиляди милиони звезди. Той е само една от няколко милиарда галактики. А ние сме толкова наивно самодоволни, та си внушаваме, че сме сами в тази необятна вселена?

Нищо не казах, само поклатих глава. Опитах се да умножа сто хиляди милиона звезди по няколко милиарда галактики, но се получиха само нули.

— Това, че нещо ни изглежда непонятно — продължи КК, — означава единствено, че мозъкът ни усилено се мъчи да го проумее. Колко вероятно би било за някой римски воин или селянин от XVIII век да види космонавт на Луната? Предаван директно по телевизията по целия свят? Един човек от каменната ера дали би разбрал концепцията мобилен телефон? Фарисей от Христово време дали би могъл да си представи компютър или пък атомна бомба? Може би си мислиш, че са живели в друго време. Също както и ние. Точно както и праисторическия човек, аз и ти сме затворени в ограничените представи на собственото ни време.

Допих водата, а КК продължи:

— Толкова ни е лесно на нас, хората, да допуснем грешката да преценяваме всичко от гледна точка на съвременните знания и опит. Мислим си, че сме последната спирка на развитието. Не сме способни да си представим технология, която не се основава на нещата, понятни на самите нас. Аз и ти, Бьорн, сме като двама пещерняци пред задачата да проумеят мистериите на квантовата физика.

— Мога да приема, че съществува живот на други планети. Но посещавали ли са Земята?

— Точно! Предизвикателството са разстоянията. Вселената е толкова безумно голяма. Звездата Проксима от Кентавър се намира на четири светлинни години от нас, Тау от Кит — на дванайсет. И това са само най-близките.

— И как тогава са се придвижили до тук?

— Не сме открили космическия им кораб. Можем само да гадаем. Нашият проблем е, че сме твърде примитивни. В сравнение с Oûäh дори най-изтъкнатите ни астрономи и физици изглеждат като ловци от джунглата, опитващи се да проумеят лазерно оръжие. Концепции от бъдещето като ядрено пулсово задвижване, ракети с термоядрени двигатели и задвижвани с лазер слънчеви панели вече са отживелица. Говорим за понятия като тахиони, които на практика не съществуват, тахионни полета и тахионна кондензация. Суперструни. Бозонната струнна теория. Теорията за квантовите полета. Калибровъчна инвариантност.

— Ъ?

— Дори няма да се опитвам да ти обяснявам, Бьорн. Тук се движим из области, абстрактни дори за самите физици. Здравият разум няма място в квантовата физика. За да пътуваме сред звездите, се нуждаем от нов космологичен модел. Трябва да се освободим от ограниченията на времето, пространството, светлинната скорост и природните закони, каквито ги познаваме.

— Не бих могъл да се освободя от каквото и да било.

— Трябва да разсъждаваме по друг начин. Налага се да открием преките пътища. Между измеренията. Тунели, свързващи времето и пространството. Преходи между мултивселените. Според физиците е възможно да съществуват паралелни вселени заедно с нашата собствена. Всички са създадени чрез Големия взрив преди четиринадесет милиарда години. Всички са се развивали паралелно. И във всяка от тези вселени, Бьорн, има по едно ехо на мен и теб.

От: Примипила

Изпратено на: 01.09.2009 20:55

До: Легата

Копие до: Главата на ордена

Тема: Доклад: Ал Хила/Вавилон II

Код: S/MIME PKCS7

„Доминус!

Смирено благодаря за отличието на ордена и избавлението в името на Луцифер. Дълги години от живота си съм посветил на нашето братство. Свещената война винаги е била за мен най-почетната задача. Разбира се, че съм на разположение на ордена, Доминус.“

Примипил: брат Рац

XIV. Чужденците

1.

Ал Хила

1 септември 2009

КК си взе една бира от хладилника. Погледна ме въпросително — не исках ли и аз кутия будвайзер? Поклатих глава. Така или иначе вече бях замаян.

— Ако Земята е била посещавана от извънземни — казах аз, — трябва да има доказателства?

— Искаш да кажеш — освен Oûäh?

— Трябва да са оставили нещо след себе си?

Той отвори бирата, чиято пяна преля. Позасмя се и отвърна:

— Съществуват многобройни и още по-невероятни теории за праисторически астронавти на кратки посещения на земното кълбо, ще знаеш. Имануел Великовски проследява библейски разкази и митове чак до сблъсък между Земята, Венера и Марс в предисторическо време. Захария Сичин твърди, че в слънчевата ни система съществува непозната планета, Нибиру, където живее напреднала цивилизация и тя посещава Земята всеки път, когато планетите се доближат достатъчно. Дейвид Айк настоява, че Земята се управлява от Вавилонското братство — раса от човекоподобни влечуги, ръководени от кралица Елизабет II, Джордж У. Буш и Крис Кристофърсън.

— Мисля, че може би съм един от тях. Във всеки случай се чувствам като влечуго, когато се събудя сутрин.

— Най-известният астроархеолог от всичките е швейцарецът Ерих фон Деникен. В книга след книга той аргументира теорията, че Земята е била посещавана от извънземни в древността, и че светът е пълен с археологически доказателства за тези посещения. Проблемът е, че извънземните не са идвали от четири-пет хиляди години. За да открием следи от тях, трябва да търсим между редовете в митовете и религиите. Тъкмо в преданията на вярата продължават да живеят свидетелствата за тези мистични небесни богове.

— Като алегории?

— Да. Митове. Притчи. Видения. Откровения. Дори и в Библията можеш да откриеш описание на космически кораб, приземил се право пред очите на въодушевен пророк, който си мислел, че получава видение свише.

Той плъзна по масата гъсто изписан лист:

— В Стария завет ще откриеш това откровение у Езекиил. Направи следния експеримент: прочети текста с модерни очи. Тогава ще осъзнаеш, че Езекиил описва астронавти с непознати уреди, както и пламъците и шума от спирачните мотори на совалка за приземяване. Ще разпознаеш намеците за метал, стъкло, механика, електроника, освобождаване на сила.

„Видях, и ето, вихрушка идеше от север, голям облак и пламнал огън, а около него сияние; и отсред него се виждаше нещо наглед като светъл метал, от средата на огъня. Отсред него се виждаше и подобие на четири живи същества.“

„… изгледът им бе като запалени огнени въглища, като изгледа на факли, които се движеха нагоре-надолу между живите същества; огънят беше светъл, и светкавица изскачаше из огъня. И живите същества блещукаха наглед като светкавица. А като погледнах живите същества, ето по едно колело на земята при живите същества, за всяко от четирите им лица. Изгледът на колелата и направата им бе като цвят на хризолит; и четирите имаха еднакво подобие; а изгледът им и направата им бяха като че ли на колело в колело.“

„И когато вървяха живите същества, и колелата вървяха край тях; и когато се издигаха живите същества от земята, и колелата се издигаха.“

„А над главите на живите същества имаше подобие на един простор, наглед като цвят на страшен кристал, разпрострян над главите им. А под простора крилата им бяха разпрострени, едно срещу друго; всяко същество имаше две, които покриваха телата им отсам. И когато вървяха, чувах фученето на крилата им като бучене на големи води, като глас на Всесилния, шум на метеж, като шум на войска. Когато се спираха, спущаха крилата си.“

„И над простора, който бе върху главите им, се виждаше подобие на престол, наглед като камък сапфир; и върху подобието на престола имаше подобие наглед като човек седящ на него на високо. И видях нещо наглед като светъл метал, като изглед на огън в него от всяка страна; от това, което се виждаше, че е кръстът му, и нагоре, и от това, което се виждаше, че е кръстът му, и надолу видях като изглед на огън обиколен със сияние.“[71]

— Как да тълкуваме това? — попита КК. — Като религиозно откровение, екстатично и религиозно видение? Божествено откровение? Или като описание на пристигането на совалка за приземяване, изпратена от кораб-майка, кръжащ над Земята? Всъщност в митологията има редица подобни описания. Езекиил не е единственият срещнал астронавтите. В епоса за Гилгамеш Енкиду се носи над земята на орлови криле. Енох пък дори се е издигнал с кораба във въздуха. В книгата си той отразява срещата си с астронавтите, които взема за ангели, и става автор на първото в историята описание на Земята, видяна от въздуха. Тези, които вярват в палеоконтакта — космическо посещение в древността — привеждат в доказателство всичко от скалните рисунки на същества, наподобяващи астронавти, до съвършената форма на пирамидите — обясни КК. — В най-добрия случай можем да говорим за показателни явления. Често става дума просто за благосклонни тълкувания. По принцип това са недоразумения.

— Какви показателни явления?

— О, нали знаеш. Стоунхендж. Пирамидите в Гиза. Платото Наска в Перу. Календарът на ацтеките. Математиката на маите. Китайската астрономия. Батерията от Багдад. Механизмът от Антикитера — механично устройство на близо две хиляди години, смятано за първия аналогов компютър в света. Списъкът е дълъг, страшно дълъг. Всичко обаче е тълкувания. Никой не е успял да ги свърже с нещо конкретно. Досега. В нашия случай не работим с тълкувания. Ние имаме доказателствата! Разполагаме с предмети, които доказуемо нямат земен произход. А сега сме се сдобили и със скелет.

Изпълних дробовете си с кислород и издишах бавно.

— Разбирам скептицизма ти, Бьорн, но знам, че Oûäh е дошъл от друга планета. Не съм фанатик. Дори не съм почитател на научната фантастика. Никога не съм гледал „Стар Трек“, „Вавилон 5“, „Досиетата X“ или както там се казват всичките онези сериали. Разказвам ти това, защото знам. Защото цялата история ми е известна. Предисторията, ако искаш.

2.

КК сръбна няколко глътки от бирата и седна на масата.

— Нека се върнем към откритието на Свитъците от Мъртво море през 1947-а и Сребърния свитък през 1952-а. Сребърният свитък в прав текст разказва историята на астронавт от чужда планета. Съчинението е подписано от личност на име Oûäh. Той описва откъде са дошли и какво са срещнали на Земята. Формулировките му — оцветени със символиката и речниковия запас на свещениците, които са го научили на езика — водят до многобройни объркващи двусмислици. Онези, които са успели да разтълкуват и прочетат Сребърния свитък в хода на историята, не са гледали на разказа като на думи на извънземен астронавт. Чели са го като историята на паднал ангел. Поставили са знак за равенство между Oûäh и Сатаната. Не е толкова чудно. В Сребърния списък той нарича себе си и астронавтите си ту ние, живелите на небето, ту ние, прогонените от небето. Навярно това е непохватен начин да обясни, че са били изпратени на мисия от родната им планета. Типична е формулировката ние, с крилете, падналите от небето. Неясно, зле изказано. Когато Oûäh е използвал понятието криле, той е мислел за самото летене — с космически кораб. Само че онези, които са чели формулировката, го разбирали буквално. Паднали от небето ангели. Текстът не бил написан особено добре. Бил формулиран нескопосано. Сякаш е бил измислен от дете. Или пък някой, който тъкмо е научил нов език, без особено да разбира по-ошлайфаните страни на синтаксиса и граматиката. Какъвто е бил случаят. Oûäh е научил местния език. Акадски. Акадският е имал сложна граматика. Можеш ли да си представиш проблемите с изучаването на език на чужда планета? Фонетиката. Писмените знаци. Граматиката. Ортографията.

— Аз си имах сериозни проблеми с немския.

— За себе си пише, че е дошъл от небесното море. Имал е предвид космоса. Текстът бъка от подобни двусмислици и чудновати формулировки. Ето защо може да се чете по много начини. Също и като религиозно пророчество или Апокалипсис. Както и Нострадамус може да бъде четен по сто различни начина. В края на краищата текстът е бил написан от създание, свикнало да мисли и да се изразява различно от нас, хората. Когато Oûäh нарича себе си небесен бог, паднал подобно на огнена звезда от небето, не можем да го разбираме буквално. Заел е образния речник на свещениците, които са го научили на езика и са го почитали като бог. Всъщност това го прави още по-човечен, ако изобщо можем да използваме подобна дума, полагал е огромни усилия да научи езика. Не е чудно, че е приел алегоричните формулировки на духовниците.

— Невероятно…

— Забележителен разказ — продължи той. — Oûäh разказва за група от двеста астронавта, ангели, потеглили от родната си планета и свършили тук, на Земята. Макар да са имали многобройни човешки черти, изградени на въглеродна основа същества с два крака, две ръце, глава с очи, нос и уста, те се различавали от хората генетично. Ставали двойно по-високи. Живеели много по-продължително. Ние, хората, си имаме биология с потенциален живот от 100–120 години. Сънародниците на Oûäh са можели да доживеят няколко хиляди години.

— Как е възможно?

— Когато открием отговора на този въпрос, може би ще бъдем в състояние да разработим методи за удължаването на собствения ни живот.

— Но все пак трябва да имате някаква теория?

— Биолозите ще търсят обяснение в ДНК-то на Oûäh. Естествено, че имат теории. Самовъзстановяващо се ДНК. Наличие на съвсем различен вид ензими, антиоксиданти и свободни кислородни радикали. Нещо, което влияе на обмена на вещества, забавя пулса, но поддържа необходимото оросяване на сърцето и мозъка. Самообновяващи се митохондрии. Нещо, действащо себепречистващо на целия организъм. В общи линии. Съществуват многобройни теоретични начини да удължаваш живот. Расата на Oûäh е била създадена така от самата природа.

— Представи си да станеш на няколко хиляди години.

— Дори тленните му останки са удивително добре запазени. Нещо е спряло както стареенето, така и разграждането. Видя го със собствените си очи.

— Честно да ти кажа, стори ми се зловещ.

— Струва ми се, че бихме го харесали, Бьорн. Въпреки че е бил огромен и различен.

3.

— Защо изобщо е написал тези текстове?

— Предполагаме, че Oûäh и хората му са искали да ни помогнат. Да споделят познанията си с нас. В технологично отношение цивилизацията му е била на десетки хиляди години пред човешката. Рано са осъзнали, че хората са били твърде примитивни, за да добият полза от онова, на което биха могли да ги научат. Донесените от неговата планета познания са били твърде напредничави за нас. И въпреки това е искал бъдещите поколения да знаят, че са идвали тук. Ето защо се е наложило Oûäh да се погрижи да остане скрит заедно с водещите към него следи, докато човечеството достигне необходимото ниво на развитие, за да го разбере и разтълкува. Освен че се е оставил тук, във Вавилонската кула, той е написал и два текста — Златния и Сребърния свитък, които да гарантират, че скривалището му ще бъде открито и ние ще разберем кой е бил той, но едва когато сме готови.

— Чакай, чакай. Златен свитък? Не си го споменавал досега?

— За съжаление е бил изгубен. Както указва името, написан е бил върху чисто злато. Там той задава точното местоположение на Вавилонската кула под формата на поредица от координати, уточнени чрез геометрични и математически задания. Както обаче знаеш, подобни сведения са били безсмислени за съвремието му, както и за хората изобщо чак до наши дни. Едва след като се сдобихме с целия текст и поредицата от формули, д-р Гордън и щабът й успяха да дешифрират кодовете, от които се нуждаехме, за да открием координатите на Вавилонската купа.

— Сребърният свитък… Златният свитък… Какво тогава е „Евангелието на Луцифер“?

— Знам, че звучи странно, но „Евангелието на Луцифер“ може да се опише най-точно като резервно копие. Не в компютърен смисъл, разбира се, но акадският текст в лявата колона е препис на Сребърния свитък. Символите и знаците в дясната колона пък съответстват на Златния. „Евангелието на Луцифер“ е изписано върху извънземна материя, която не се разгражда. Допълнителна мярка за сигурност от страна на Oûäh. В случай че нещо се обърка с оригиналите. А и нали така е станало.

— Къде е скрил всичко това?

— Оставил е Сребърния и Златния свитък в солидно хранилище.

— И все пак са били открити?

— Хранилището, което е поръчал да построят, е било най-стабилното и непристъпно скривалище за времето си. Съществува и до днес. Виждал си го и ти. Със собствените си очи.

— Къде? Кога?

— Постави се на мястото на Oûäh. Седи си тук, в зикурат във Вавилон. Ден след ден, нощ след нощ. Пише завещанието си за идните поколения. Всички останали, пристигнали с него, са мъртви. Почитат го като бог. Той обаче знае, че всичко е преходно. Новите владетели могат да разрушат всичко, което предците им са съградили. Познава човешката природа. Затова се подсигурява. Зикуратът, в който живее, на практика е запечатан за иманярите. Сам знаеш как отворихме вратата. Примитивните обирджии не са имали никакъв шанс. Oûäh е осъзнавал, че кулата над солидната основа, където е било жилището му, рано или късно е щяла да се срути и допълнително да подсили запечатаното скривалище. Останел ли е обаче твърде добре скрит, той и това, което е оставил, никога нямало да бъдат намерени. Ето защо е потърсил скривалище в чужбина, където да остави указанията, т.е. Златния и Сребърния свитък. Нуждаел се е от солидна постройка, която да надживее хилядолетията, при това нещо толкова грандиозно, та идните поколения завинаги да останат запленени. По този начин, разсъждавал е Oûäh, човечеството рано или късно е щяло да открие скривалището и дано това да стане в стадий на развитие, когато би разбрало на какво се е натъкнало. Е, сигурен съм, че вече се досещаш за останалото.

— Не.

— Помисли де. Коя цивилизация е била най-силната и могъща по времето на Oûäh?

— Близо 2500 г. пр.н.е.? Ами… Египет?

— Точно така.

— Пирамидата в Гиза? Голямата Хеопсова пирамида?

— Абсолютно правилно. Една огромна пирамида е била идеална за целите на Oûäh. Всъщност той е заминал за Египет и е убедил фараон Хеопс, или Хофу, както се е наричал на староегипетски, да издигне монументалната постройка, оставяйки впечатлението, че е собствената му гробница. Пирамидата никога не е била гробница, а хранилище. Хранилището на Oûäh.

— Благородството на могъщ владетел…

— За фараона Oûäh е изглеждал като бог. За тях не е бил някакъв извънземен астронавт, а бог! А ако Бог почука на вратата ти и помоли за помощ, дори езичникът Бьорн с радост ще услужи, за да си осигури вечно блаженство, не е ли така? Е, фараонът Хеопс не се поколебал и за секунда. Построил пирамидата, за която помолил Oûäh.

— И там той е скрил свитъците си?

— Oûäh се нуждаел от три камери. Главната, която бъдните поколения нарекли кралска камера, е била в центъра на пирамидата. От нея две шахти сочат към звездата гигант Алнитак в пояса на Орион и Алфа Драконис, древната полярна звезда Тубан в съзвездието Дракон. Имаме хипотеза, че една от шахтите сочи към слънчевата система на Oûäh. Положил е Златния свитък в каменен саркофаг в кралската камера. Лежал е в ковчеже от акация, покрито със злато. То е било оставено в саркофага, съдържащ кутия, дълга точно 130 см и широка и висока 78 см. Впрочем същите са мерките на Кивота, указани в Библията.

Въздържах се да коментирам.

— Сребърния свитък е бил скрит в камерата на кралицата. И до ден-днешен египтолозите спорят, да не кажем, че не им е известно, каква е била същинската функция на камерата. Остава само резервното копие, личната флашка на Oûäh. „Евангелието на Луцифер“. Преписът на Сребърния и Златния свитък. Било е скрито в камера на близо трийсет метра под земята. Случило се немислимото. Иманяри успели да проникнат през многобройните системи за сигурност, блокиращи достъпа до камерите. Oûäh е вярвал, че свещеният статут на пирамидата и всичките камъни, покриващи входовете към камерите, ще защитят ръкописите от разбойници. Е, не се е получило. Египетските иманяри били големи хитреци. Някъде по време на Средното кралство от египетската история съкровищата били разграбени. Златния свитък изчезва от историята. Можем само да гадаем за случилото се. Крадците, които не разбирали нищичко от текста, по всяка вероятност са накълцали златото на парченца и разпродали всичко на дребно. Съдбата се оказала по-благоразположена към всичко останало. Ковчежето от акациево дърво, без златото, се появило при цар Соломон в легендарния му храм в Йерусалим. Същото станало и със Сребърния свитък и „Евангелието на Луцифер“.

КК отиде до прозореца и се загледа навън:

— Когато римляните разрушават Втория храм през 70 г. от н.е., те разграбват голямо количество съкровища и свещени предмети, но благодарение на някакво загадъчно съглашение между свещениците и есеите, Сребърния свитък е бил спасен и скрит в пещерата, където нашите археолози го изкопават през 1952 г.

— Навярно им е минало през ума, че целият Сребърен свитък може да е бил фалшификат?

— Нима мислиш, че това не е била първата реакция на онези, които са го чели? В началото целта на целия проект бе да докажем, че Oûäh е бил някаква фантастична фигура, а Сребърния свитък — предисторически блъф.

— Какво ви убеди?

— Oûäh е оставил след себе си извънземна материя. Например тази, върху която е написано „Евангелието на Луцифер“. Може би напомня на животинска кожа, но всъщност е синтетична, както заключиха и приятелите ти в Исландия. В ковчежето със Сребърния свитък също имаше нещо органично — лист, но не от земен произход. Свеж и червен. Съхранен е за вечността по един или друг начин. Биолози, химици и други учени са изследвали това листо в продължение на близо 60 години. Още не е повехнало.

4.

Канех се да попитам как бе възможно листът никога да не вехне, когато вратата на кабинета се отвори. На прага изникна огромният Дик Стоун.

— Спипахме го!

Зад него, в пролуката между правоъгълния отвор на вратата и контурите на тялото му, пустинята тънеше в мрак.

— Заловен ли е? — попита КК.

— Още не. — Началникът на охраната затвори вратата след себе си. — Не е в стаята си, но не може да е далеч. Хората ми излязоха да го търсят.

— Кой е той?

— Един от онези, които дори не влизаха в списъка със заподозрени — отвърна Стоун и седна на масата. — Професор Алдо Ломбарди гарантира за него.

Щом видя изписаната по лицата ни реакция, той вдигна ръце оправдателно.

— Професорът е извън всякакво подозрение. Лично говорих с него по телефона преди няколко минути. Не можем да го виним. Той не се ужаси като вас. Ломбарди го е назначил в Григорианския университет дълго преди той самият да бъде приет в Проекта Луцифер.

— Кого? — повтори КК.

— Италианец. Виторио Тасо. Един от семиотиците.

Призля ми. Спомнях си Виторио Тасо. Поздравихме се първия път, когато посетих професор Алдо Ломбарди в кабинета му. Засякохме се в тайния архив на Ватикана. Тук, в лагера, той беше от онези, които винаги страняха от другите — в столовата, в общите помещения — рядко разменяше дума с нас, останалите. На няколко пъти се бях опитвал да започна разговор с него, но никога не изглеждаше заинтригуван.

— Всичко това е страшно тъжно — обади се Стоун. — Тасо беше протеже на професор Ломбарди.

— През цялото време е бил къртица на дракулсънджейците — замисли се КК. — Ето как са били толкова добре осведомени. Знаеха къде сме. Какво мислим. Чрез Виторио Тасо Алдо Ломбарди несъзнателно е служел за информатор на дракулсънджейците.

— Започнали сме преглед на миналото му в сътрудничество с италианското разузнаване. По думите на професор Ломбарди, Тасо е бил назначен в Григорианския университет през 1998-а. Преди това дълги години и с най-добрите препоръки е работил в университета в Болоня, а по-рано — в университета в Торино. Защитил е докторска степен в Кеймбридж.

— Кога е станал дракулсънджеец? — попитах аз.

— Навярно е бил такъв през цялото време. Подозираме, че е бил т.нар. „спяща клетка“. Според документите е роден в Бреша. Само че всичките му свидетелства — акт за раждане, кръщелно, изпити от основното училище, паспорт — са фалшифицирани. Проверихме местните регистри на населението и училищните архиви. Първата следа от Виторио Тасо в официалните италиански регистри е от приемането му в университета в Торино. Основано е върху фалшиви документи. Явно не са имали причини да проверят достоверността на цялата информация. Разследваме възможността да произхожда от Румъния, където се намира базата на дракулсънджейците и…

5.

— Впечатляващо!

Виторио Тасо бе дребен човечец — нисък, стеснителен, с рехава косица и старомодни очила, които му придаваха вид на застаряващ интелектуалец. Сега стоеше на вратата между кабинета и коридора и приличаше на всичко друго, но не и на интелектуалец. Никой от нас не бе чул вратата да се отваря.

— Изправете се! Всички!

Гласът му звучеше твърде носово и пискливо, за да му придаде естествения авторитет, който би следвало да произтича от докторската степен, научния му curriculum vitae и глока, който бе насочил към нас.

Станахме. Началникът на охраната направи крачка встрани.

— Не мърдайте!

— Виторио… — обади се КК.

— Не! В създалата се ситуация ще ме наричате с истинското ми име. Брат Рац.

— Брат Рац… — повтори КК. — Както искаш. Допускам, че си вярващ дракулсънджеец?

— Посветен бях за дракулсънджейски монах още на тринадесет години. По него време живеех в манастира Сфънт Съндже от десет години. Монасите ме отгледаха.

— Ръкописът ли търсиш?

— Естествено.

— За съжаление ще трябва да те разочаровам.

— Къде е?

— Не е тук в лагера.

— Не подценявайте интелекта ми.

— Брат Рац, ръкописът служеше за една-единствена цел — да ни покаже местоположението на Вавилонската кула. На вас за какво ви е? Пророчествата, които вярвате, че се намират в третата част, не съществуват изобщо. Няма да откриете и думичка за Бог, Сатаната и costhul. Тълкували сте текста погрешно. Послушай ме! Вие…

— Къде е ръкописът?

— На сигурно място. Няма да го докопаш нито ти, нито братята ти от ордена.

Брат Рац пристъпи напред в стаята.

— Тогава ще го направим по другия начин. Първо ще застрелям Белтьо. После началника на охраната. Накрая и теб. В коленете. Накрая в корема. Казват, че куршум в корема е най-ужасният и болезнен начин да умреш. Все по някое време ще избереш да ми довериш къде е.

Той насочи погледа и оръжието си към мен.

Аз съм пъзльо. Страхът от болката и изгледите за внезапна и ранна смърт карат коленете ми да поддават. Хванах се за облегалката на стола, за да не падна.

— Какво ще правим? — попита брат Рац КК.

КК май отвърна, че било естествено да сподели къде се намира ръкописът, ако само това се изисквало. Ушите ми така пищяха, че не разбирах особено какво точно казва. След няколко секунди щях да съм готов припаднал. В случай че преди това не ме застреляха.

— Къде? — кресна брат Рац толкова силно, че гласът му пресекна.

Едва тогава забелязах двете червени точки, затанцували по челото му. Реших, че ми се привижда.

— Къде? — пак кресна той.

— Ей сега ще чуеш… — отвърна КК.

Снайперистите, научих по-късно, лежали в готовност в каросерията на един камион, паркиран пред главния щаб. Чували всичко чрез микрофон, който началникът на охраната носел.

— Знаехме, че той е предусещал как скоро ще го разкрием, а вие сте най-логичните му жертви — обясни началникът на охраната, когато опасността премина. — Предвидихме всичко. Когато станах и пристъпих встрани, се стараех да осигуря на снайперистите видимост и пространство за стрелба.

Когато двете червени лазерни точици се намериха една друга върху бледото чело на брат Рац, най-напред експлодира прозорецът, а после и главата му. Гледката не беше от най-приятните. Спомените и досега ме преследват. Хвърлих се на пода сред дъжд от счупени стъкла, но всичко вече бе приключило. Останките на брат Рац се къпеха в кръвта, съдържаща всичко свято за него.

Рим, май 1970

Светлина.

Интензивна, ослепителна светлина.

И въздух.

Задъхвам се. Кашлям. Пъшкам.

Въздух…

Засенчвам очи с ръка. Скимтя. Кашлям.

Оставят капака на пода. Светлината пробожда очите ми. Вдигат ме от ковчега. Нещо от мен остава. Вътре. Мият ме. Обличат ме. Мъжът с милия глас ми подава суха бисквитка и чаша сок.

* * *

Силвана седеше на стол в голямата, пуста трапезария на манастира. Раницата й беше на пода до нея. Блузката лепнеше по изпосталялото момичешко телце. Лицето й беше бледо и потно.

Джовани избухна в плач:

— Силвана!

Гласът му я накара да вдигне глава. Бегла усмивка. Само че не се изправи. Не се втурна към него. Просто си остана седнала на стола, леко настрана.

Какво сте направили с нея?

— Силвана, малкото ми момиченце!

* * *

Татко…

Виждам го в насрещната светлина.

Татко? Татко е дошъл да ме вземе. Или пък е някой, който прилича на него. Някой, облечен в тялото на татко, някой, който ме гледа с неговите очи.

Ло-Ло го няма. Все изчезва.

Силвана! — казва татко.

* * *

Той се втурна към нея и я вдигна на ръце. Тя отпусна ръчички около врата му.

— Силвана, Силвана, Силвана — шептеше в косата й, мазна и мокра от пот. Кожата й бе студена и лепкава. Остра миризма.

* * *

Той ме вдигна от стола, класът му идеше от много далеч: Силвана, Силвана, Силвана…

Опитвам да се усмихна. Този наистина ли е моят татко? Къде е мама? Къде е Бела?

Мирише като татко.

* * *

— Как се чувстваш, миличко мое?

Тя дишаше тежко.

— Татко е дошъл да те прибере. Мама те чака. У дома. Толкова се страхуваше за теб. Сега всичко ще се оправи.

Тя се вкопчи в него.

Той чуваше дишането й, ситно и накъсано.

— Всичко свърши, приятелче.

Сложи я на стола и хвана личицето й с две ръце. Божичко, какво са й сторили? Погледът й бе далечен и апатичен. Той погали студеното челце. Извърна се гневно към групата мъже зад него.

— Какво сте й причинили?

Главата на ордена пристъпи напред.

— Не е пострадала, професор Нобиле.

— Вижте я само!

— Нуждае се само от няколко дни на свеж въздух.

— Свеж въздух?

— Нищо не й се е случило.

— О, небеса, не можахте ли да я държите затворена в стая? В апартамент? Защо… това?

Главата на ордена бавно разпери ръце. Жестът го правеше да прилича на епископ в катедрала.

— Така е писано.

— Писано? Къде?

— В Светото писание.

— В Библията няма нищо — нито дума! — за подобни… ужасии! Нито дума!

— Професор Нобиле, съществуват и други свещени текстове. Изтъкнат теолог като Вас, разбира се, знае това.

— Вие сте побъркани, такива сте. Луди сте! Луди! Боже мой, не разбирате ли…

Силвана го дръпна за ръкава на якето.

— Човек трябва да се подчинява и да почита боговете си — обясни главата на ордена.

— Богове, а? Богове? Кои всъщност са вашите богове?

* * *

Татко…

Ядосан е. На мъжете.

Татко, не се сърди толкова.

* * *

По пътя обратно към Рим дъждът най-сетне заваля.

Силвана седеше в скута му. Главата на ордена и двамата мускулести мъжаги също бяха в колата. Следваше ги още един мерцедес с двама мъже. Внезапният пороен дъжд влачеше своите виещи се воали из околността. Капките барабаняха по покрива на колата и рикошираха от асфалта. Монотонното приспивно движение на чистачките му напомняше за метронома в дома на учителката по пиано, където ходеше на уроци, докато навърши дванайсет. Следобедният трафик към Рим намаляваше, но срещнаха плътен и равен поток от коли на излизане от града. Джовани се чудеше колко ли години ще прекара в затвора. Фактът, че Силвана бе отвлечена, може би щеше да бъде зачетен като смекчаващо вината обстоятелство. Това обаче не му даваше никакво право да прострелва и убива невинни египтяни. Дори и убийството да беше нещастен случай. Нямаше намерение да стреля, но разбира се, не трябваше изобщо да взима оръжието. Поне да не го зарежда. Убийство по невнимание, в най-добрия случай. Предумишлено убийство, ако не му повярват. Преднамерено, в най-лошия. Нали все пак бе изровил стария револвер, зареди го, отиде до университета, причака декана и египтяните. Май не беше чак толкова невнимателен, поне не в юридически смисъл, макар да нямаше намерение да стреля. Не трябваше ли да му повярват точно за това? Колко години можеше да очаква? Десет? Повече? Нямаше навика да обръща особено внимание на разпоредбите в наказателния кодекс. Според него престъпниците заслужаваха наказанието си. А сега той беше един от тях.

Силвана щеше да си живее добре с Лучана. Бедното момиченце. С баща убиец. Дали щеше да преодолее изживяния в ковчега ужас? Най-искрено се надяваше тази случка да не я бе съсипала. Как се отразява на душевността на едно дете, ако го напъхат в ковчег? Не знаеше. Толкова много неща не му бяха известни. Трябваше да потърсят професионална помощ. Дотук бе очевидно. Но дали Силвана бе получила трайни травми от престоя вътре? Май само времето щеше да покаже. Горкичката Силвана…

А какво щеше да каже Лучана? Прекрасната Лучана. Не й понасяше той да отнема живота дори на риба. В кратък и болезнен миг на прозрение той видя как Лучана взема Силвана и го напуска. Може би ще отиде при Енрико? Не, как би могла да падне толкова ниско. Все пак. Той обаче не можеше да си я представи да го чака, докато излезе. Никога. Любовта й не бе толкова съкровена. Лучана беше жена, която се нуждаеше някой да я обожава, да я обича, да й се кланя. Десет години без мъжка отдаденост… никога.

Естествено, че щяха да го уволнят. Деканът Салваторе Роси бе видял убийството със собствените си очи. Навярно щеше да бъде главният свидетел на обвинението. Формалистът Салваторе Роси… На теория можеше да продължи изследванията си и от затвора. Нямаше значение дали щеше да работи в някоя тясна килия или миниатюрен кабинет. Но това, разбира се, не бе възможно. Университетът никога не би се съгласил осъден убиец да работи като професор по теология, пък бил той и демонолог. Всичко бе изгубено. Сега го осъзна. Лучана. Работата. Изследванията. Животът. Всичко.

Наближиха кръговото кръстовище и главата на ордена попита накъде да карат.

— Карайте към дома ми — отвърна Джовани.

— Благодаря, как пък не. Право в ръцете на полицията.

— Може да паркирате на няколко пресечки от нас. Ще ви покажа пътя.

* * *

Паркираха на четири-пет пресечки от блока, където живееше Джовани. Хванал Силвана за ръка, той ги поведе по една от успоредните улици и надолу през няколко тесни странични улички, задръстени с велосипеди, скутери и препълнени контейнери за боклук, вонящи на гнили плодове.

— Скоро ще се приберем, Силвана — каза той, — у дома при мама и Бела.

Силвана не реагира. Излязоха на главната улица само на няколко метра от входа на магазинчето за тютюн. Както обикновено, клиенти нямаше. Продавачът грейна, щом съзря Джовани и Силвана.

— Ангелчето ми! — викна той въодушевено.

Тя се усмихна вяло.

— Джовани! — каза Джовани.

— Джовани! — каза Джовани.

— Всичко наред ли е?

Джовани хвърли обезпокоен поглед към костюмираните мъже, изпълнили тясното му магазинче.

— Трябва ми дипломатическото куфарче.

Продавачът се поколеба за миг, загледан в непознатите мъже.

— Сигурен ли си, Джовани?

— Да. Благодаря ти за помощта. Просто ми го дай. Всичко е наред.

Той измърмори „да, да, да“ и отиде отзад. Чуха го да рови. Върна се с куфарчето и го подаде на Джовани.

— Отвори го! — нареди главният.

Джовани отвори куфарчето. Ръкописът бе обвит в платно и прибран в хартиен плик.

— Благодаря — каза главата на ордена.

После даде знак на един от мускулестите мъжаги, той извади пистолет и застреля продавача право между очите. Мъртвият се свлече тежко, най-напред се удари в рафтовете с пурети, после падна на една страна на пода, където го покриха стотици цигари. Издаде гъргорещ звук.

— Съжалявам, професор Нобиле. — Гласът на главния бе безчувствен. — Никакви свидетели. Никакви оцелели. За съжаление. Сигурно разбирате. Оценявам желанието Ви да съдействате. Но така трябва да бъде. Съжалявам.

„Естествено — помисли си Джовани, — вече нямат нужда от нас. Нито от мен. Нито от Силвана. Получиха каквото искаха. Ще застрелят и двама ни. Никакви свидетели. После ще натикат пистолета в ръката ми. В ръката на лудия професор. Дето превъртял. Дето бил обсебен от демоните, които изучавал. Дето застрелял египтянин, заради някакъв скапан, стар ръкопис. Дето убил продавача на тютюн. Гръмнал собствената си дъщеря, а накрая и себе си. Разбира се.“

Джовани бутна Силвана зад себе си, навътре към щанда, а ръката му обхвана пистолета в десния джоб на якето му. Те бяха сметнали за естествено, че се е отървал от оръжието на убийството. Някакъв мизерен професор, безобиден академик. И през ум не им минаваше, че той все още можеше да го носи.

Без да вади пистолета от джоба, той простреля главата на ордена в гърдите, а въоръжения мъж — в главата. Те паднаха. После гръмна и единствения останал от мускулестите мъжаги, който посегна към оръжието си. Другите трябва да бяха невъоръжени. Стояха неподвижно, вцепенени, вдигнали ръце.

— Легнете на пода! — кресна Джовани.

Те се подчиниха.

— Стойте така!

Той срещна погледа на главата на ордена. От устата му се процеждаше кръв на мехурчета. Опита се да каже нещо, но бе невъзможно да разбере думите му.

— Силвана — обърна се към нея Джовани. — Ела, приятелче.

Той грабна дипломатическото куфарче с ръкописа. Хвана я за ръка и я задърпа навън. Вече не съществуваха.

XV. Моник

1.

Ал Хила

2 септември 2009

Когато слънцето изгря над пустинята, вече сякаш нищо не се бе случило.

Както обикновено се събудих от зарята във военния лагер в шест часа. Слязох сънливо по стълбите, отправих се към отходното място и продължих към голямата обща баня, където КК вече се бръснеше.

— Добре ли си? — попита той.

— Не мога да се отърва от картините в главата си.

— Знам какво ти е. Можем да поговорим с лекаря. Дебрифинг. Казват, че помагало.

Учените работеха на три смени от пет часа сутринта. Снимаха всеки квадратен метър от вътрешността на зикурата, правеха видеоклипове, планове, описания. Над тленните останки на Oûäh бе опъната предпазна пластмасова палатка. Части от коридора бяха преградени, за да могат биолозите да анализират необезпокоявани. В полевата лаборатория, където класифицираха и каталогизираха всичко, изнесено от гробницата, работата кипеше денем и нощем. След регистрация предметите биваха опаковани в алуминиеви кутии с порест каучук, излят според формата на съответния артефакт. Тях пък ги товареха в специални контейнери и отлитаха за САЩ за по-обстойни анализи.

Пред входа на лагера бе изникнал медиен център. Много от по-големите телевизионни компании бяха изместили военните си кореспонденти и сателитни предаватели от Багдад.

Въпреки огромните заглавия във вестниците и дългите репортажи за Вавилонската кула, не бе изтекла и дума за Oûäh. КК страшно се притесняваше да не би откритието да се разчуе. Според него подобна новина трябваше да бъде представена на света с уважението, което заслужаваше. Планът беше президентът на САЩ да изложи информацията пред Генералната асамблея на ООН в реч, излъчвана директно по целия свят.

За журналистите откритието на Вавилонската кула бе нещо средно между исторически куриоз и военнополитическо усложнение. Никой не подозираше с какво всъщност се занимавахме. В крайна сметка май беше все едно.

2.

Вървях от столовата към заседателната зала, когато я видях. Бяха я оставили на паркинга и идваше пеша сред облак прах по тясната пътека до бараките.

Моник.

Когато ме забеляза, тя се спря. Остана на място. Вятърът развяваше косата й. Вече не беше руса. Беше черна като въглен.

— Моник! — възкликнах аз, когато се приближихме достатъчно.

Очите й бяха отекли, зачервени и безизразни. Едва сега осъзнах. На друго място в света, в леглото си в Амстердам, Дирк ван Рийсевийк бе спрял да се бори за всяка глътка въздух, която го поддържаше жив.

Прегърнах я и прошепнах:

— Моите съболезнования.

Тя притисна ръката ми. Устните й оформиха думата „благодаря“. Обгърнах я непохватно с ръка, нещо между утешителна прегръдка и нежна ласка. Тя извади тефтерчето. „Седях до него, когато затвори очи.“ Погледът й ме караше да се чувствам неудобно. Стори ми се, че се канеше да напише още нещо. Колебаеше се. Нещо — мисъл, несигурност — не даваше на писалката й да помръдне. После написа: „Жадна съм“.

3.

— Дошла съм да ти разкажа нещо — написа Моник.

Седяхме на платформата отвън с чаши американска лимонада с лед. Бях изнесъл и два вентилатора — по един за всеки. Въздушната струя караше листите на тефтера й да плющят.

Някъде дълбоко в себе си се надявах да напише, че ме обича. Че иска да остареем заедно. Че най-сетне можеше да прекъсне връзката с Дирк и да последва чувствата си. Към мен. Нещо от сорта. Бьорн, романтикът.

— Знам, че се разочарова — написа тя. — Не се преструвай, че не разбираш. Смяташ, че съм те подвела.

Честно казано, не можех да отрека. Тя ме бе подвела. През цялото време е била на страната на КК.

— Не можех да кажа нищо. Не и тогава — написа тя. — Но сега Дирк го няма… Той настояваше. През цялото време. Беше мономаниак по въпроса за анонимността ни. — Погледна ме въпросително. — Наистина ли не си го разбрал?

Нямах представа за какво говореше.

В продължение на десет-дванайсет секунди драскаше заврънкулки в тефтера. После написа:

— Кой беше Дирк?

— Мъжът ти.

Тя се сепна, сякаш Дирк току-що се бе превърнал в полтъргайст и се бе възползвал от случая да й дръпне ухото.

— Мъжът ми? Защо мислиш така?

Изразът на съвършено неподправено изумление не беше театър.

— Аз… винаги съм го приемал за естествено. Сигурно някой ми го е казал. Не сте ли били женени?

— Женени? Никога! Абсурд!

Тя дълго клати глава.

— Никога не съм ти давала повод да мислиш подобно нещо.

— Съжалявам. Така реших. Трябва да съм разбрал погрешно.

Тя пак се поколеба, преди да започне да пише:

— Задай си въпроса: защо с Дирк живеехме под прикритие?

— Предпочитали сте дискретността и усамотения живот?

— Мили мой, наивен Бьорн.

Струята на вентилатора ме гъделичкаше по гърба.

— Дирк ван Рийсевийк не беше холандец — написа тя. — Италианец беше. Истинското му име е Джовани Нобиле.

4.

Джовани Нобиле…

Демонологът. Италианският теолог.

— Мислех, че е бил убит?

— Той искаше всички да си мислят така.

Погледнах я.

Тогава разбрах. Най-накрая. Най-сетне проумях. Глупав, глупав Бьорн. Погледнах красивото й лице, златистия тен на кожата й, кафявите очи.

— Ти си дъщеря му.

Тя кимна.

— Никога не си му била съпруга. Ти си дъщерята на Джовани Нобиле.

Кимване.

— Ти си Силвана.

Тя продължаваше да кима.

— Да — написа тя, — аз съм Силвана Нобиле.

5.

И започна да разказва.

Писа. Дълго. Четях историята й. Лист по лист. С насълзени очи.

Четох за деня, когато я отвлекли пред училището. Когато я положили в ковчег. Четох за безкрайните часове, докато е лежала затворена.

— Онемях в онзи ковчег — написа тя. — Лекарите не могат да го обяснят. Татко ме води при специалисти. Гласът ми остана. В ковчега. Може би звучи безсмислено. Не очаквам да разбереш. Думите не излизат от мен. Паякът — неизбежна лъжа. Ковчегът ме направи няма. Ковчегът!

Спогледахме се. Усещах полъха на вентилатора и слабия аромат на Шанел №5.

— С татко избягахме. Най-напред от Рим. От полицията. От монасите. Всички го преследваха. Полицията. Сектата. Университетът. Антикварят Луиджи. Покрихме се за няколко седмици у приятел на татко в Орбетело. Няколко седмици в Градо. В Триест. Татко имаше връзки. Хора, на които вярваше. Помагаха ни. Нови самоличности. Фалшификати. Паспорти. Документи за самоличност. Откраднахме имената на мъртви хора. Холандци. В Амстердам татков колега и приятел му помогна да се установи.

— А майка ти?

По лицето й се изписа болка.

— Посети ни в Орбетело. Тайно. Всичко това й дойде в повече. Не мога да го обясня. Нямаше да се справи с изгледите за живот в бягство. Може би с татко не бяха щастливи. Не знам.

— Но е оставила баща ти да замине с теб?

— Тя искаше да остана с нея. Да се върнем в Рим. Татко отказа. Не беше безопасно.

— Разбираемо е.

— Мама каза, че ще ни настигне. Когато всичко се поуспокои. Така и не го направи.

— Какво се случи?

Тя зарея празен поглед в пространството. Дълго. Сякаш трябваше да порови в себе си, за да успее да формулира някакъв отговор.

— Италианските власти обявиха татко за мъртъв. Доста години по-късно. Мама се омъжи повторно. За шефа си. Енрико. Имат двама сина. Никога не съм ги срещала. Моите природени братя. Те си мислят, че съм умряла заедно с татко.

Сетих се за собствените ми майка и природен брат. Съдбата на Моник бе свързана с моята чрез тъничка нишка.

— Срещнах се с мама пет пъти, преди да почине — написа тя.

— Как Проектът Луцифер ви издири в Амстердам?

— Обратното. Татко ги намери. Така и не спря да изследва „Евангелието на Луцифер“. Събираше информация. В среди на специалисти. В списания. След няколко години разбра, че и дракулсънджейците, и международна група от учени издирваха ръкописа. Оставяше фалшиви следи. Примами КК. — Тя обърна страницата. — Когато почувства, че може да му се довери, той му разказа за положението ни. Даде му ръкописа, който бе пазил от 1970 г. Присъедини се към изследователската група. Точно както и ти. Превърна се в значим ресурс. Като теб.

Тя отвори чантата си и ми подаде някакъв плик.

— От татко. Наложи се да сваля старата му пишеща машина от тавана. Опитах да му заема лаптопа си. Но не. Признава само „Ремингтън“-а. Мама му я изпрати заедно с колекцията си от плочи и игрите ми, когато се изнасяше от апартамента в Рим.

Писалката й се поколеба.

— Татко почина на следващия ден, след като написа писмото.

XVI: Писмото (2)

Амстердам

30 август 2009

„Уважаеми Бьорн Белтьо,

Мой млади, решителни приятелю. Бих искал да те помоля за извинение. Сега, когато Силвана ми обясни как стоят нещата за теб, се надявам да получа разбирането и прошката ти. За мен вече е твърде късно. Когато Силвана ти предаде това писмо, аз ще бъда мъртъв.

Моля те, като мъж на мъж, да не виниш Силвана за двойната игра. Знам, че тя много те цени. Също както и аз. В теб откривам много от своите черти. Ще ти бъда признателен, ако би могъл да наглеждаш дъщеря ми. Сега, когато мен ме няма, тя е сама на този свят.

Отдадох живота си, за да разбера «Евангелието на Луцифер». Още откакто за пръв път докоснах ръкописа през 1970 г., текстът ме омагьоса. Това евангелие оформи живота ми. Ще ти доверя нещо: когато Карл Колинс ми се обади и съобщи, че сте открили Oûäh, аз се разплаках. Иначе никак не съм ревлив.

Чувствам една нужда — като последен, незначителен жест — да обясня, да поставя нещата в контекст. Може би се питаш каква е връзката между Oûäh и митовете за Сатаната? «Евангелието на Луцифер» крие в себе си всичките недоразумения и погрешни тълкувания, възникнали през вековете.

Когато ръкописът се появява след разрушаването на Втори храм през 70 г. от н.е., той е бил четен като магическо и еретично съчинение. Онези пасажи от текста, които не разбирали, били окачествявани като окултни. Онези, които са разбирали — написаните на акадски — били тълкувани погрешно. Свещениците и писарите четели обозначенията и алегориите сякаш са намеквали за паднали ангели, за войната между синовете на светлината и мрака, за прогонването на Луцифер от небето. Както може би се сещаш, ръкописът е пълен с алегории, намерили нов отзвук с развитието на християнството.

Всички митове за Луцифер, падащ като факла от небето, за Сатаната, за нефилимите, за ангелите и демоните — всичко произтича от срещата на човека с Oûäh и народа му. Същества, които до голяма степен са изглеждали като нас, но били толкова огромни, могъщи, мъдри и стари. Чудно ли е, че хората са ги приемали за богове?

По това време понятието ангел не било въведено — не и според християнската представа за тези полубожествени духове. Когато свещениците искали да почетат и придадат образ на Oûäh, като крилато божество, долетяло от небесата, те избрали символ, свързан за тях с най-красивата и величествена птица, която можели да си представят: пауна. Мелек Таус. Първият ангел.

Не е ли изключително характерно за човешката природа това, че ние, водени от свещеници и пророци, по-късно сме ги превърнали в дяволи и демони?

Според митологията Сатаната се е сдобил с една трета от небесните ангели в бунта си срещу Бог. Източникът са двеста астронавти, дошли при нас от небето, от космоса. Не сме ли се отнесли крайно несправедливо към тях, превръщайки ги в дяволи и демони? Дошли са, за да ни помогнат. Били са наши приятели. Учители. Посветили са ни в земеделието и изкуството да се изграждат държави, астрономията и математиката — всичко, от което се нуждае една цивилизация, за да се развива. Превърнали са ни от примитивни племенни номади в цивилизовани, мислещи хора. Оформили са човечеството. Научили са ни как да организираме една цивилизация.

А какво са получили в отплата? Направили сме ги зли. Възприели сме ги като заплаха. Като нещо опасно. Превърнали сме ги в демони. В помощници на злото. Разбрали сме ги по възможно най-ужасния начин. Не е ли типично за нас, хората, да виждаме най-лошото у другите?

Някой трябва да възстанови изгубената им чест. Заслужават го. Бьорн Белтьо, искам смирено да те призова: разкажи историята им. Окажи им честта и уважението, а и благодарността, която заслужават.

Това беше всичко, което имах да кажа, мой млади приятелю. Уморен съм. Това стига. Мир с теб.

Твой приятел: Джовани Нобиле

P. S. За първи път от четиридесет години насам без страх мога да подпиша писмо със собственото си име. Това е като да откриеш себе си.

P. S. 2 Не мисля, че дъщеря ми Силвана ще има нещо против да поддържате връзка.“

XVII. Сънят

1.

Ал Хила

3 септември 2009

Тази нощ дълго будувах в леглото и се чудех кога ли е трябвало да прозра положението на нещата. Наистина ли бях толкова наивен, както намекна Моник? Да, може би. Вероятно.

Моник замина още на същия ден. Налагаше се да уреди погребението. Обещах да поддържаме връзка.

— Хубаво — написа тя в тефтера си.

Нещо в погледа й…

Хубаво…

Май сега трябваше да я наричам Силвана. За мен обаче винаги ще си остане Моник.

Когато най-сетне заспах, сънувах планетата на Oûäh. Там имаше нещо познато, чудно как, или пък бе самият сън, не знам. Скитах се из гора с червена растителност, не зелена, сякаш я бе обладала есента. Долината се намираше в гориста планинска местност. Слънцето бе по-голямо от нашето, червеникаво. Планетата имаше две луни. Едната — голяма и розова, другата много по-малка и синкава; може би малка луна, кръжаща около голямата. Сънувах море с платноходки, подобни на финикийски търговски кораби, закотвени до свръхмодерни аеродинамични плавателни съдове от лъскав метал. Вълните къпеха голите скали по брега. Тук и там над водната повърхност се протягаха непознати дървета. Някои приличаха на палми, други имаха огромни листа с тръни; трети бяха покрити с малки цветчета. Залезът зад хоризонта оцветяваше облаците в червено. Някакъв чужд отблясък в пречупването на светлината създаваше илюзията за нещо, блеснало в златисто, сякаш ръката ти би го погалила, ако я пъхнеш в светлината. На хоризонта, в полите на планината, се мержелееше силуетът на град. Къщите бяха тесни и високи, по-скоро кули, но формата им, без ъгли и остри ръбове, придаваше на града вида на село от сраснати глинени къщурки или термитници. Някои имаха издатъци и ниши, кули и шпилове, други бяха голи и гладки. На места ги свързваха мостове. Прозорците май бяха поставяни безразборно, сякаш къщите нямаха етажи, а бяха построени на различни нива, чиято логика трудно можеш да разбереш. Тук и там между сградите летяха подобни на гущери…

— Бьорн!

… птици.

— Събуди се! Бьорн!

КК почука, отвори вратата и ме изтръгна от съня ми само с едно движение. Изтърси се сред облак прах и ентусиазъм.

— Влез — измънках сънливо и седнах в леглото. Намерих очилата и часовника си на стола до мен. Беше 2:36.

КК размаха някакви листи.

— Фантастично е! Ела с мен!

— Два и половина е…

— Ела!

— … през нощта.

— Трябва да излезем да го обсъдим.

— Кое?

— Вън! Излез да видиш звездите!

— Излез… да… видиш… звездите…

— Обличай се! Навън е студено!

2.

В пустинята цареше пълен мрак и леден студ, небето беше ясно. Загърнах се хубаво с якето, докато КК ме развеждаше из зикурата. В далечината сияеше осветената от прожекторите зона за сигурност. Когато спряхме, КК опря ръце на хълбоците си и се взря в небето. Над нас грееха звездите.

— С невъоръжено око могат да се видят над пет хиляди звезди — обясни КК. — Отвъд тях пък съществуват още милиарди по милиарди звезди, невидими за нас. Но ги има.

Аз не отговорих и той продължи:

— Да наблюдаваш звездите е като да надникнеш в миналото. Толкова са далеч. Луната е на половин секунда разстояние. Слънцето — на осем минути, но някои от звездите, които виждаме там горе, са изпратили светлината си, когато Лутер е бил отлъчен от църквата, когато Исус е бил разпънат на кръста, когато са строили пирамидите. Погледнат ли в най-тъмните дълбини на вселената, астрономите съзират отблясъци от време, когато Земята още не е съществувала. — Той разтри ръцете си. — Невероятно колко студено става тук!

Изглежда искаше по-дълго време да отложи изненадата.

— Получих предварителния превод от екипа палеографи, езиковеди и филолози, изследвали текстовете на Oûäh.

Той подритна парче от глинен съд, което се разтвори в облак прах. После посочи към точка в небето:

— Галактиката Андромеда! Един от най-отдалечените космически обекти, които можем да видим с невъоръжено око. 2,5 милиона светлинни години разстояние. За очите ни изглежда като звезда, само че побира над хиляда милиарда звезди. Представяш ли си! Светеща точица на небето, съдържаща хиляда милиарда звезди. И тази точка, Бьорн, която можем да видим точно в този миг, е изпратила светлината си преди 2,5 милиона години. По него време маймуните са се развили до първия човек.

КК се обърна към мен. В погледа му, дори по цялото му лице, прозираше образът на момчето, което някога бе седяло сред нивата в Канзас и се бе взирало в звездното небе.

— КК, какво правиш навън в пустинята в 2:30 през нощта?

— Спомняш ли си, че говорихме за израза harga-mё-giddo-dom?

— Страшния съд?

— Не, не, не. Чели сме всичко погрешно. Тълкуванията ни не са верни. Страшният съд… Астероидите… Възкресението… Небесни тела… Всичко е грешно. — КК прихна в смях. — Едва сега, след като езиковедите прегледаха последните съчинения на Oûäh, стана възможно да разберем какво всъщност е имал предвид. И то е фантастично, Бьорн, абсолютно фантастично.

— И какво е имал предвид… всъщност?

— Думата haiga-mё-giddo-dom е акадска транскрипция от родния му език. Не означава страшен съд, края на времето или нещо от сорта, както си мислехме. На езика на Oûäh haiga-mё означава нещо като завръщане или да чакаш нещо да се върне. A giddo-dom е собствено име. Това е названието, което народът му е дал на Земята.

— Значи haiga-mё-giddo-dom означава… завръщане на Земята?

КК не можа да сдържи усмивката си.

— Не е ли невероятно?

В студения нощен мрак минаха няколко секунди, преди да ми просветне.

— Ще се върнат ли? Хората на Oûäh?

— Да! Страхотно, нали!

— Тук? На Земята?

— Да! Всичките тези закодирани формулировки, всичко, което тълкувахме и се опитвахме да разберем, означава единствено, че те ни предупреждават за завръщането си.

КК се разсмя. Или разплака. Трудно ми е да определя.

— Ще настъпи ново време не означава краят на света — обясни КК, когато се посъвзе. — Новото време предвещава, че те ще се завърнат. И този път най-сетне ще срещнат цивилизация, която би извлякла полза от комуникацията с тях. Вече можем да се учим от тях. Да се развиваме. Да пожънем плодовете на познанията им. Да избегнем грешките им. Помисли си само колко знаят. Колко много са научили. Народът на Oûäh е събирал знанията си в продължение на стотици хиляди години. И искат да споделят с нас всичките тези познания.

— Oûäh са били само с няколко хилядолетия напред.

— Oûäh не е първият, посетил земята. Според последните текстове, хората му са идвали на планетата ни на всеки пет хиляди години в хода на историята. Първият път нашите прадеди не са били нищо повече от стадо странстващи животни. Те са ни превърнали в хора.

— Защо? Защо им е да се занимават с нас?

КК се поколеба. Погледна нагоре към небето, после към зикурата и срещна погледа ми.

— Преди обед получих предварителния доклад на биолозите. Изследвали са тленните останки на Oûäh.

— И какво са открили? Освен че е мъртъв?

— Ние сме роднини, Бьорн! — Направи пауза. — Oûäh и човешката раса! Не е ли невероятно? Това променя представата ни за цялата вселена.

— Какво искаш да кажеш? Как е възможно?

— Получихме предварителен ДНК анализ от генетиците.

— След 4500 години?

— Анализът на митохондриалната ДНК на Oûäh загатва, че всички ние сме негови потомци. Проследихме общ произход. Това означава, че се налага да се замислим за мястото ни във вселената по съвсем различен начин. Или Oûäh и народът му са се размножавали с жени тук на Земята. В такъв случай са наши предци, а ние, хората — техни потомци. Или и те, и ние произхождаме от един и същ общ праотец някъде в космоса.

Опитвах се да проумея обхвата на това, което ми разказваше. Не беше особено просто.

— Искаш да кажеш, че имаме еднаква биология?

— И още как. Народът на Oûäh или е бил в състояние да се възпроизвежда със земните жени, което само по себе си предполага близко биологично родство, или пък имаме общ произход далеч назад в историята на вселената. Не знам кой вариант е по-невероятен.

— Общ произход? На трета планета, така ли?

— Не мога да отговоря на този въпрос. Ние сме от каменната ера, Бьорн. Не сме в състояние да видим голямата картина. Една от хипотезите на астробиологията се нарича панспермия. Според нея космическото пространство е пълно със семето на живота. Макар вселената да е гигантска, цялата материя произлиза от сингуларностга на Големия взрив — точката на невероятно количество натрупана енергия, създала вселената. Семето на живота навярно се е разпространило из целия космос. Според една сродна хипотеза, екзогенезата, животът на Земята се е зародил от устойчиви бактерии, донесени тук от метеорите. Съществува вероятност същите тези бактерии да са попаднали и на други, подобни на нашата планети, оформяйки изходна точка за подобен живот.

— Без намесата на Бог…

— Кой знае? Има ли някакъв план зад възникването на вселената? — Сякаш по рефлекс и двамата се взряхме в звездното небе над главите ни. — Ако дръзна да се изразя философски или религиозно, бих дефинирал Бог като универсална изконна сила. Не съзнание, не библейски патриарх, властващ над човечеството с грижа за всеки един от нас, а сила. Сила, възникнала заедно с вселената като част от нея.

— Звучи ми като нещо средно между ню ейдж и индуски пантеизъм.

— Наричай го както искаш. Та не са ли всички религии неумелите опити на човека да определи рамките на тази неопределима сила? Силата, която някои наричат Бог.

КК извади от джоба на гърдите си цигара и я запали. Жарта образуваше оранжева точица в мрака. Покани и мен. Изненадах и двама ни като приех.

— Кога можем да ги очакваме? — попитах и запалих цигарата с кибрита, който КК ми подаде.

— Самият Oûäh пише, че това ще се случи след 1 647 000 денонощия. Значи в рамките на следващите петнайсет години. Може би през 2012? Най-късно 2024.

— Те ще се върнат тук, на Земята… — повторих на себе си недоумяващ и смаян, докато се опитвах да възприема всичко разказано от него в пълния му обхват. Цигареният дим пареше в устата ми. — Нашите далечни роднини.

— Не е ли фантастично, Бьорн?

— Но защо? Защо им е да се връщат?

— Може би чисто и просто искат да направят нещо толкова банално, като например да ни помогнат.

— С какво?

— Не проумяваш ли? Ще направят света едно по-добро място за живот.

3.

Когато си легнах отново, срещнах Oûäh в съня си.

Отначало си помислих, че се намирах на чуждата планета, но когато той дойде при мен, осъзнах, че и двамата бяхме тук. В пустинята. На Земята.

Giddo-dom.

Той се усмихваше. Поне така си мисля. Трудно е да се каже. Устата му имаше само бледи подобия на устни. Видът му наподобяваше всичко друго, но не и човек. Наистина. И все пак долавях нещо човекоподобно във фигурата под бялата одежда — две ръце, два крака, врат и глава, само дето беше невъобразимо висок и доста слаб. Главата му имаше тясна и продълговата форма с остро теме. Бе плешив, но най-отгоре на темето му растеше мъх, както и зад подобията на уши. Носът му изглеждаше твърде малък върху издълженото лице.

Бьорн.

Не чувах гласа му. Думите, или пък може би мислите му, просто изникнаха в главата ми.

Oûäh — отвърнах аз.

Той протегна кокалестата си ръка и ме погали по косата.

Вече сте готови.

Усмихна се. Мисля. В бледия поглед долових угрижено униние. В съня си усетих пристъп на копнеж да опозная това топло, грозновато създание, умряло толкова отдавна.

Ами ако това не е сън, Бьорн.

Не е ли?

Ами ако сънят свързва мислите ни въпреки всичко, което ни разделя: време и пространство, живот и смърт.

Погледите ни се срещнаха. Не можех да видя цвета на очите му. Протегнах ръка и го докоснах. Кожата му беше различна. Дебела. Груба. Люспеста. Червеникава.

Oûäh…

Не знаех какво да кажа. Сънят вече бледнееше. Отчаяно се опитвах да се вкопча в него, в усещането, в нежността, която изпитвах към това чудновато създание.

Ами ако…

Тогава образът му изчезна.

Отворих очи и се опитах да извикам съня обратно. Не се получи. Нямаше го.

Вече ми липсваше. Макар да бе просто сън.

Може би в него виждах себе си. Самотен. Различен. Далеч от дома. Имам навика да се идентифицирам с какво ли не.

Епилог

„Тук е краят на това нещо.“

Даниил 7:28

„Това не е краят. Това дори не е началото на края. Но може би е краят на началото.“

Уинстън Чърчил

Вавилон

2560 г. пр.Хр.

Тази нощ ще умра — мисли си той.

Увереност, не предположение. Жажда за покой. Прозрение… Времето ми на този свят изтече. Да, да, да… Чувства ли печал? Изпитва най-вече нетърпелив копнеж. Необяснимо усещане, че ще си отиде у дома. Смъртта — мисли си той, — е просто преход. Промяна.

Крачка по крачка е напредвал по стръмното стълбище към върха на пирамидата. Ревматичните крайници го болят. Спира. Още пет стъпала. Диша дрезгаво и хрипливо. Изтощен е. Само аз останах — мисли си той. — Най-сетне тази нощ ще дойде и моят ред. Поема си дълбоко дъх и продължава да се клатушка напред. Високото тяло се олюлява. Хваща се и се свлича върху трона, който са построили за него. Харесва му да седи така на върха на пирамидата, да гледа небето, града и пустинята. Сред къщите проблясват факли и светилници. Вавилон… Колко време вече е негов дом? Толкова, толкова дълго.

Кожата му, сивкаво-червена и груба, сърби и се лющи. Сърбящият обрив го мъчи още откак пристигна. Ужасното пустинно слънце! Обича нощта. Мракът. Прохладните ветрове, изпълнени с миризми. Над него се шири небесният свод в одеяние от звезди. Обича небето. Преди много години, когато посети приморския град, той изпита същата тиха радост да си седи сам на плажа и да се взира в хоризонта. Всички морета си имат бряг. Небето — мисли си той, — няма край. Долавя врява откъм града — гласове и джафкане, дрънкане на струнни инструменти, нежния тон на флейта. Усеща миризмата на храна — дори и след всичките тези години си има проблеми с храната, която ядат — и сладникавия дъх на бостаните с пъпеши.

Когато огньовете угасват и градът утихва, той се спуска по всичките стъпала до основата на зикурата. Довлича се до входа. Там спира. За последен път обръща поглед към околността и града. Вдига очи към звездното небе, изпълва дробовете си с въздух — този противен, сух пустинен въздух — и бавно издиша.

Текстовете са готови. Изписал ги е дума по дума, ред по ред и ги е скрил за идните поколения. Указанието от злато, посочващо къде да открият останките му и цялото му наследство. Сребърния ръкопис, разказващ историята на живота му. Също и копието на двата текста, написано върху амфорий, който е донесъл от дома. Хубаво е скрил ръкописите — в пирамида при владетел, далеч в египетското царство. Как ли му беше името? Не си спомня. Всичките тези чужди имена… Кога ли текстовете ще звучат смислено на онези, които се опитат да ги четат? След хиляда години? След пет хиляди? Устните се присвиват в нещо, напомнящо усмивка. След десет хиляди години? Или пък никога? Толкова са простовати тези хора. Толкова наивни, ограничени, толкова невероятно прости. И опасни. За самите себе си. Едни за други.

Какво ли да очаква следващата група след пет хиляди години? Доколкото му е известно, човеците може да са се изтребили дълго преди това. Толкова обичат насилието. Войната. Пълни са със сила. Дали познанието няма да ги направи по-миролюбиви? Поне с течение на времето. Надеждата умира последна — мисли си той.

Влиза, пали факлата и завърта тежките ръчки, които затварят вратите, запира ключалките и активира механизма за запечатване. Слива се с тишината и мрака. Носи се бавно през коридора към каменния пиедестал с леглото. Когато построиха зикурата и хората го осветиха в тяхна чест, тук се нанесоха двеста души…

Сяда на леглото с тих стон. Протяга се и ляга. Скръства ръце на гърдите.

Към дома… Лежи известно време, взира се в мрака. После затваря очи.

Тази нощ — мисли си Oûäh.

„e-nu-ma e-lis la na-bu-u sa-ma-mu

sap-lis am-ma-tum su-ma la zak-rat

Преди да съществуват високите небеса (да добият име)

И земята отдолу да бъде създадена (да й дадат име)“

Вавилонският мит за сътворението Енума елиш

„И като затръби третият ангел, падна от небето голяма звезда, която гореше като светило…“

Откровение 8:10

1

Във вавилонския мит за сътворението Енума елиш, написан с клинопис на акадски език върху седем глинени плочки около 1200 г. пр.н.е., месопотамският бог Мардук е въздигнат до най-могъщия и почитан от всички богове. В Петокнижието, започнато около 250 години по-късно, по същия начин е описан абрахамитският бог Елохим/Яхве — единственият истински, всемогъщ бог на юдеите (по-късно и на християните). — Б.пр.

2

Антреко (фр.) — телешка пържола. — Б.пр.

3

Името Бьорн на норвежки означава мечка, оттам и прякорите. — Б.пр.

4

Пояснение: Преди клането на християнизирани катари във френския град Безие на 21 юли 1209 един кръстоносец попитал папския пратеник Арно Амори как ще успеят да различат катарите от католиците. Според историка на цистерцианския орден Цезар от Хайстербах, Амори отговорил: „Убивайте наред! Господ ще познае своите“. В доклада си до папата Амори се похвалил, че избил 20 000 души — млади и стари, мъже, жени и деца, катари, езичници и католици. Няколко години по-късно Арно Амори бил провъзгласен за архиепископ на Нарбон.

5

Трикветра (или триквестър) — древен слънчев символ, трилъчева свастика, троица. Има значение на щит, защита. Среща се и в прабългарските надписи. — Б.р.

6

На латиница Curt Henrichsen. — Б.пр.

7

Порода кучета. — Б.р.

8

Теодицея (гр. theos — „бог“ и dike — „справедливост“) — „Оправдаване на Бога“. Въведен е от немския философ Готфрид Лайбниц през 1710 г. — Б.р.

9

Думата демон от своя страна произхожда от гръцкото даймон (лат. daemon), дух или божество. — Б.пр.

10

Според юдейската, християнската и ислямската традиция цар Соломон притежавал пръстен с печат — Соломоновия печат — който му давал власт над демоните. Пръстенът бил снабден с различни магически символи като например хексаграма и пентаграма, или подобни фигури. — Б.пр.

11

Носител(ка) на вечерта. — Б.а.

12

Арабско-израелската война от 1967 г., известна още като Шестдневната война или Юнската война, се води между Израел и арабските й съседки Египет, Йордания и Сирия. — Б.р.

13

Песен на Мишел Льогран от филма „Аферата Томас Краун“ (1968 г., римейк 1999 г.). Отличена е с „Оскар“ за най-добра песен от филм. Има кавъри на много изпълнители, сред които и Стинг. — Б.р.

14

Каноничният превод на Библията за служба в Католическата църква. Направен е от св. Йероним по поръчение на папа Дамас I. Представлява ревизия на дотогавашния стар латински превод на Библията Vetus latina (или просто Латина) и е направен между 383 и 406 г. — Б.р.

15

тип светла бира. — Б.р.

16

Жени. — Б.а.

17

Естествено. — Б.а.

18

ръкописа. — Б.а.

19

колега. — Б.а.

20

кюфтета от леща. — Б.а.

21

Исая, 14:9-12

22

Откровение, 12:7-9

23

Ключът на Соломон — книга, посветена на магията, приписвана на библейския цар Соломон. Според изследователите обаче вероятно датира от времето на Италианския Ренесанс, около XIV-XV век. — Б.а.

24

В превод заглавието означава Соломонов ключ, докато Clavicula Salomonis често се назовава Малкия Соломонов ключ. — Б.а.

25

Вайер препраща към ръкопис източник под заглавие Liber officiorum spirituum, seu Liber dictus Empto. Salomonis, de principibus et regibus daemoniorum. — Б.а.

26

Демоните Васаго, Сеере, Данталион и Андромалий са пропуснати. — Б.а.

27

Един от преводачите на версиите, циркулиращи в наше време, е британският окултист Алистър Кроули (1875–1947). Смята се, че трудът, повлиял най-много Кабала и еврейската мистика, е Зохар. В своите теологични, теософски, митически, мистични и космогонични коментари към Моисеевите книги той разисква теми като Божията природа, същността на душата, произхода на вселената, грехът, спасението и теодицеята. В еврейската традиция се споменават и книги като Талмуд (с Гемара и Мишна), Халака, Агада шел Песах, Тосефта, Море Невуким, Пирке Авот, Шулхан Арук и Таня. — Б.а.

28

Вине е причислен и към херцозите; Заган, Гаап, Ботис, Моракс и Глася-Лаболас — към президентите; Мурмур и Ронове — към графовете, а Ипос — към принцовете.

29

Откровение 13:18. — Б.а.

30

Из „Въпросите на Вартоломей“. Откъси от изгубените текстове съществуват на гръцки и латински. Предават разговори между Исус и апостолите. — Б.а.

31

Юдол (библ.) — мъчителен свят, земният свят като сянка на смъртта. — Б.р.

32

Филм на Стенли Кубрик от 1968 г. — Б.р.

33

Откровението на Йоан се нарича още Апокалипсис, тъй като разказва за времето на Страшния съд и края на света. Според традицията, авторството му е проследено до евангелиста Йоан (вероятно един от дванадесетте апостоли на Христос). На практика не е ясно кой е написал книгата Откровение. Датира от периода 68–96 г.

34

Военноморски тюлени — най-елитната специална част във Военноморските сили на САЩ. — Б.а.

35

Коптският заемал основно място като писмен и устен език в Египет от II до XIII век. — Б.а.

36

Никея (Nicaea), днес се намира в Турция и носи името Изник (Iznik). — Б.а.

37

Арианството постулира, че след като Христос е създаден от Бога, то синът не може да бъде божествен колкото Отца. Вселенският събор в Никея отхвърля този възглед и полага основите на доктрината за Светата троица. Император Константин подкрепял арианците, които загубили гласуването. — Б.а.

38

„Вярваме в Единия Бог Отец, Вседържател, Творец на всичко видимо и невидимо“ и т.н. — Б.а.

39

Великден се пада в първата неделя след първото пълнолуние след пролетното равноденствие. Определението било важно най-вече, за да се прави разлика между християнския Великден и еврейския празник Пасха. — Б.а.

40

Апостолският събор — или съборът в Йерусалим през 50 г. от н.е. — не се смята за толкова представителен. — Б.а.

41

Евсевий Кесарийски (пр. 250–340), епископ, често наричан баща на църковната история. — Б.а.

42

Коптската църква в Египет е едно от най-ранните организирани религиозни общества на християнството. Основана е от евангелист Марко около 42 г. от н.е., няколко години след разпъването на Христос на кръста. — Б.а.

43

Александър Александрийски (патриарх на Александрия 313–326). Патриархът на Александрия е глава на коптската православна църква и следва апостол Марко, както католическият папа следва апостол Петър. — Б.а.

44

Франция. — Б.а.

45

Крал Харалд Хардроде (1015–1066) крал на Норвегия от 1046 до 1066 г., когато пада в битката при Стамфорд Бридж е полубрат на норвежкия крал, покръстил свети Улоф Харалдсон (995–1030). — Б.а.

46

Общонордското понятие отговаря на района около руския град Новгород и украинския Киев. — Б.а.

47

Константинопол/Истанбул. — Б.а.

48

Варягите стражари. Тази практика била толкова разпространена, че в родината си воините получили собствено име: веринги. — Б.а.

49

Според византийските порядки стражарите можели да се снабдяват с богатствата в двореца при смърт на император. По време на службата на Харалд умират не по-малко от трима императори. — Б.а.

50

Ярослав I (978–1054), с прозвището Мъдри, управлява Киевска Рус като княз в годините 1019–1054. — Б.а.

51

Елисавета Ярославна (р. между 1021 и 1023), по-късно кралица Елисив. Омъжена за Харалд Хардроде в годините 1043–1066. — Б.а.

52

Историята е разказана в романа на Том Егеланд „Пазителите на завета“ (също издаден на български от ИК „Персей“). — Б.р.

53

В четвърта книга Царе 17:30 Нергал е упоменат с истинското му име. — Б.а.

54

Класически филми на ужасите, първите два са създадени по книги (съответно на Айра Левин и на Уилям Питър Блати). — Б.р.

55

От англ. „камък“. — Б.пр.

56

„Библейският код“, глава 1: Писмо от Майкъл Дроснин до Ицхак Рабин с дата 1 септември 1994 г. — Б.а.

57

Откровение 5: 1–3. — Б.а.

58

Даниил 12:4. — Б.а.

59

Проклятие (хол.). — Б.а.

60

Polities sikkerhetstjeneste — Службата за безопасност на Норвегия. — Б.пр.

61

Историята на Ейнар Скуласон — исландски свещеник и скалд, живял през XII век. — Б.а.

62

Предходната заглавна страница: Петте Моисееви книги вероятно са писани от редица автори в продължение на петстотин години. Според теологическата документална хипотеза произходът на Петокнижието може да се припише на йеховистичното предание (950 г. пр.Хр.), елохистичното предание (850 г. пр.Хр.), документа на девтерономиста (620 г. пр.Хр.) и преданието на свещениците (450 г. пр.Хр.).

63

нефилими. — Б.а.

64

Битие, 6:1,2 и 4. — Б.пр.

65

Второзаконие 3:11. — Б.пр.

66

Числа 13:33. — Б.пр.

67

Първа книга на Енох, гл. 7, стих 1–6. — Б.пр.

68

Мярката талант може да варира между 20 и 60 кг, в зависимост от това, което се тегли. — Б.а.

69

Норвежкият текст е превод от английската версия на староеврейския оригинал. — Б.пр.

70

Енума елиш, пета глинена плочка, клинопис, ред 127–129. — Б.а.

71

Езекиил, глава 1, стих 4–27 (с известни съкращения). — Б.а.

Content

Том Егеланд
Евангелието на Луцифер
(книга 3 от "Бьорн Белтьо")

Благодарности

Пролог

Част първа Слугите на Сатаната

I. Мумията

1.

2.

3.

4.

5.

II. Апартаментът

1.

2.

III. Ритуално убийство (1)

IV. Ключовият свидетел

V. Преследван

VI. Жертвеното животно

VII. Носителят на светлина

1.

2.

3.

4.

VIII. Лилит

1.

2.

IX. Ритуално убийство (2)

1.

2.

3.

4.

X. Ритуално убийство (3)

1.

2.

XI. Дирк и Моник

1.

2.

3.

4.

5.

XII. Паякът

1.

2.

XIII. Моние (1)

XIV. Писмото (1)

XV. Моние (2)

XVI. Смъртта в параклиса

1.

2.

3.

4.

5.

XVII. Сатаната

1.

2.

XVIII. Преследвачите

1.

2.

3.

4.

XIX. Синът на Сатаната

1.

2.

3.

4.

5.

XX. Монасите

1.

2.

3.

Част втора Седемте печата

I. КК

1.

2.

3.

4.

II. Докладът

III. Archivum Secretum

1.

2.

3.

IV. Килиите на монасите

1.

2.

3.

V. Катакомбите

1.

2.

3.

VI. Орион

VII. Молитва в кърви

1.

2.

3.

4.

VIII. Страшният съд

1.

2.

IX. Армагедон

1.

2.

3.

X. Библейският код

1.

2.

XI. Молбата

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

XII. Божията порта

1.

2.

3.

4.

Част трета Синовете на боговете

I. Вавилон — II

1.

2.

II. Вавилонската кула

1.

2.

III. Подозрението

1.

2.

3.

IV. Ритуалното убийство (4)

1.

2.

3.

V. Триъгълникът

1.

2.

3.

VI. Газ

1.

2.

3.

4.

VII. Адът

1.

2.

3.

4.

VIII. Скелетът

IX. Нефилимите

X. Медният свитък

1.

2.

3.

XI. Oûäh

XII. Скептицизъм

XIII. Непознатото

XIV. Чужденците

1.

2.

3.

4.

5.

XV. Моник

1.

2.

3.

4.

5.

XVI: Писмото (2)

XVII. Сънят

1.

2.

3.

Епилог

1