П'ятий сезон

Н.К. Джемісін

П'ЯТИЙ СЕЗОН

Пролог

Ви тут.

Давайте почнемо з кінця світу, чому б і ні? Покінчимо з ним і будемо рухатися далі, до більш цікавих речей.

По-перше, особистий фінал. Існує те, про що вона буде думати знову і знову у найближчі дні, уявляючи, як помер її син і намагатися зрозуміти щось настільки страшенно безглузде. Вона буде огортати побите маленьке тіло Уче ковдрою, за винятком його обличчя, тому що він боїться темряви, і буде сидіти поруч з ним оніміла, і вона не буде звертати уваги на світ, який закінчується зовні. Світ вже закінчився всередині неї, і закінчився назавжди. Зараз вона як старий капелюх.

Про що вона подумала тоді, і пізніше, це було: Але він помер вільним.

Це її гірка, втомлена самотність відповідала на якесь питання при кожній розгубленій, приголомшеній спробі самостійно осягнути те, що сталося:

Він не був. Не зовсім. Але тепер буде.

* * *

Але нам необхідний контекст. Давай спробуємо ще раз описати кінцівку, додавши континент.

Ось Земля.

Звичайна, як усі Землі. Гори і плато, каньйони і дельти річок, як усюди. Звичайні для свого розміру і досить динамічні, як виняток. Однак ця Земля занадто рухлива. Як старий, що неспокійно лежить у ліжку - з запаленням і зітханнями, з кашлем, позіханнями і ковтаючими зусиллями. Природно, люди цієї землі назвали би лежачого нерухомим. Ця назва таїть тиху і гірку іронію.

Нерухомість має й інші назви. Колись це було кілька різних земель. В даний час це один величезний, безперервний континент, але в якийсь момент в майбутньому їх знову буде кілька.

Дуже скоро і в описуваний час, насправді.

Кінець починається з міста, - найстарішого, найбільшого і найпрекраснішого живого міста в цьому світі. Місто називається Юменес, і колись це було серце імперії. І до цих пір воно залишається серцем багатьох речей, хоча імперія занепала через кілька в років з моменту свого першого цвітіння, як це заведено серед імперій.

Юменес не є унікальним через свої розміри. Є багато великих міст в цій частині світу, як ланцюг, прив'язаний уздовж екватора, чи як континентальний пасок. У інших місцях світу села рідко виростають в містечка, і містечка рідко стають містами, тому що всі такі поселення важко утримувати цілими, коли земля безперервно продовжує намагатися їх з'їсти... але Юменес був стабільним протягом більшої частини своїх двадцяти семи століть.

Юменес унікальний тим, що тут людські істоти наважилися будуватися не для безпеки і не для комфорту, навіть не для краси, а для хоробрості. Стіни міста є шедевром делікатної мозаїки, у яку вкарбували деталі довгої і жорстокої історії імперії. Тісні маси його будівель перемежовуються з великими високими вежами, схожими на пальці з каменю, ручної роботи, - з кованими ліхтарями, оснащеними сучасними дивами гідроелектроенергії, делікатно вигнутими мостами, що виткані зі скла і сміливості, і архітектурними виступами під назвою балкони, які такі прості, але такі запаморочливо нерозумні, що ніхто ніколи не будував їх, згідно письмової історії. (Але велика частина історії не написана. Пам'ятайте про це.) Вулиці вимощені не простими замінюваними кругляками, а гладкою, безперервною, чудовою речовиною, яку місцеві жителі охрестили асфальтом. Навіть халупи у Юменесі сміливі, тому що це просто тонкостінні халупи, яких пронесе в хорошу бурю, не кажучи вже про землетрус. Тим не менш, вони стоять, як стояли, протягом багатьох століть.

У центрі міста багато висотних будівель, так що, можливо, і не дивно, що одна з них найбільша і найсміливіша за усі інші: велична конструкція, основою якої є зірчаста піраміда з точно вирізаної з обсидіану цегли. Піраміда є найбільш стабільною архітектурною формою, і це одна з п'яти пірамід зірки, тому що чому б і ні? І тому, що це Юменес, нагорі пірамід сидить  велика геодезична сфера, блискучі стіни якої нагадують напівпрозорий бурштин, через що здається ніби вона там злегка балансує, хоча, по правді кажучи, кожна піраміда направлена під кутом до іншої з єдиною метою підтримки сфери. Усе виглядає хитким; усе, що має виглядати нерухомо.

Чорна Зірка, де зустрічаються лідери імперії, щоб обговорити текучі справи. Янтарна сфера, де вони тримають свого імператора, дбайливо збережена і досконала. Він мандрує по своїх золотих залах у благородному відчаї, роблячи те, що йому говорять, і боячись того дня, коли його господарі вирішать, що його дочка буде управляти краще.

Жодне з цих місць або людей не має значення, до речі. Я просто вказав їх для фону.

Але ось чоловік, який матиме велике значення.

Ви можете собі уявити, як він виглядає, на даний момент. Ви також можете собі уявити, про що він думає. Це може бути неправильним, лише припущення, але тим не менш певну кількість ймовірності можна застосувати. Грунтуючись на його наступних діях, є лише кілька думок, які могли б бути в його розумі в цей момент.

Він стоїть на пагорбі недалеко від обсидіанових стін Чорної зірки. Звідси він може бачити більшу частину міста, відчувати його запах, губитися в його бурмотінні. Наприклад в групі молодих жінок, що йдуть по одній з асфальтових доріжок нижче; пагорб в парку улюблене місце багатьох жителів міста. (Тримайте землю на стінах зеленою, радять скрижалі, але в більшості громад земля під паром - зайнята  бобовими та іншими грунтовими культурами, що збагачують грунт. Тільки в Юменесі є скульптури і досить красиві.) Жінки сміються над чимось, що сказала одна з них: вітер приносить до чоловіка звук. Він закриває очі і смакує слабке відлуння їх голосів, тьмяну реверберацію їх ніг, які як помахи крил метеликів відлунюють у його надчутті. Він не може відчувати ходу усіх семи мільйонів жителів міста, заперечите ви; він хороший, але не настільки. Однак він відчуває, що вони тут. Він глибоко вдихає і стає неодмінним атрибутом землі. Вони зневажають волокна його нервів; їхні голоси зрушують тонкі волоски його шкіри; їхнє дихання і пульсації повітря втягуються в його легені. Відчуття налітають  на нього. Вони знаходяться в ньому.

Але він знає, що він не такий, і ніколи не буде одним з них.

- Чи знаєте ви, - каже він, - що перші скрижалі були насправді написані на камені? Тому вони не могли бути змінені відповідно до моди або політики, їх можна було лише знищити.

- Знаю, - каже його супутниця.

- Ммм... Так, ви, ймовірно, були там, коли їх вперше вибили на камені, я забув про ваш вік. - Він зітхає, спостерігаючи, як жінки зникають з поля зору. - Для мене безпечно любити камінь. Він не підводить. І не вмирає. І я знаю ціну, яку ви хочете за це.

Його супутниця не відповідає. Він дійсно не чекав відповіді, хоча якась частина його сподівалася на неї. Він занадто довго був самотній.

Але надія не має ніякого значення, як і багато інших почуттів, про які він знає лише те, що вони принесуть йому тільки ще більший відчай, якщо він згадає їх знову. Він вважає, що цього досить. Час для вагань минув.

- Заповіти, - каже чоловік, розкинувши руки, - записані на камені.

Уявіть собі, що його обличчя кривиться від посмішки. Він посміхався протягом декількох годин: зуби зціплені, губи відтягнуті назад, очі оточені горфом зморщок, їх малюнок схожий на слід від гусячої лапи. Існує мистецтво посміхатися так, щоб інші повірили. Завжди важливо задіювати очі; в іншому випадку люди будуть знати, що їх ненавидять.

- Викарбувані слова є абсолютними.

Він говорить це, ні до кого не звертаючись, але поруч з чоловіком стоїть жінка - свого роду. Її емуляція людського тіла є лише поверхневою чемністю і не більше. Як і її вільного крою плаття, яке вона носить, не є тканиною. Вона просто переформувала частину своєї твердої речовини відповідно до уподобань цих тендітних, смертних істот, серед яких в даний час вона зннаходиться. На відстані ілюзія буде працювати, і можна уявляти її як жінку, що стоїть на місці, принаймні деякий час. Однак підійшовши ближче, будь-який гіпотетичний спостерігач помітив би, що її шкіра гладка,як білий фарфор; і це не метафора. Як скульптура, вона була б красивою, але занадто реалістичною, як на місцевий смак. Більшість юменесців воліють ввічливі абстракції вульгарній дійсності.

Коли вона повертається до людини - повільно; кам'яні істоти повільні у рухах, коли вони трансформуються для наземного пересування, кожен її рух показує, що за її красою ховається щось зовсім чужорідне. Чоловік звик до цього, але, не дивлячись на це, він не повертається до неї. Він не хоче відразу зіпсувати момент.

- Що ви робитимете? - Запитує він її. - Коли це буде зроблено. Ваш вид підніметься крізь щебінь і прийде у світ замість нас?

- Ні, - каже вона.

- Чому ні?

- Мало хто з нас зацікавлений в цьому. У всякому разі, ви все ще будете тут.

Людина розуміє, що ви означає множину. Вид. Людство. Вона часто говорить з ним, ніби він представляє весь його вид. Він робить так само, говорячи з нею.

- Здається, ви говорите щиро.

Вона не відповідає. Кам'яні істоти рідко намагаються констатувати очевидне. Він радий, тому що її голос дратує його в будь-якому випадку; вона не рухає повітря, як людське горло. Він не знає, як це працює. Він не цікавиться, як вона може говорити, але тепер він бажає її мовчання.

Він хоче, щоб всі мовчали.

- Кінець? - каже він. - Прошу.

І тоді він надчуттям тягнеться до тонкого контролю, яким оповитий цей світ, підкоряючи промиті мізки з майже ножовим розтином і жорстокістю, з чутливістю, яку його наставники вирощували в ньому через покоління гвалтувань, примусу і вельми неприродного відбору. Його пальці смикаються нарізно, коли він відчуває поєднання вузлових точок на карті своєї свідомості: - це його колеги-раби. Він не може звільнити їх, не в практичному сенсі. Він намагався до цього і йому не вдалося. Він може, однак, зробити так, щоб їх страждання збили пиху більше ніж з одного міста, і породили страх в одній імперії.

Тоді він проникає ще глибше і вловлює гудіння і постукування злегка відлунюючих плит під містами і тихіше корінних порід під ним, і відчуває притоки тепла і тиску магми під ними. Потім він збільшує зону, отримуючи владу над великими розсувними шматками головоломки з  головних плит, на яких лежить континент.

І нарешті, він опановує всю картину напружень земної кори. Для влади.

Він бере на себе все, плити і магму, народи і владу, в свої уявні руки. Все. Тримає якийсь час. Він не самотній. Земля разом з ним.

Тоді він розламує це.

* * *

Ось Нерухомість, яка не є спокійною навіть в хороший день.

Тепер вона рябить, відлунює катаклізмом. В даний час існує лінія, приблизно зі сходу на захід і занадто пряма, майже акуратна в своєму неприродному маніфесті, і розрізає континент по екватору. На лінії знаходиться місто Юменес.

Лінія глибока і сира, і надто швидко врізана в тіло планети. Магма з розломів, після пробудження, свіжа і сяюча червоним. Земля хороша в зціленні себе. Ця рана досить швидко затягнеться у змінених геологічних умовах, коли вода океану буде слідувати своїй невмолимій логіці, розділяючи Нерухомість на два континенти. Проте поки цього не відбудеться, рана буде гноїтися не тільки теплом, але й газом і шорстким, темним попелом - його буде достатньо, щоб затемнити небо на більшій частині обличчя Нерухомості протягом декількох тижнів. Рослини в усьому світі почнуть вмирати, а тварини, які залежать від них, будуть голодувати, і тварини, які їдять їх теж будуть голодувати. Зима прийде рано, і буде важкою, і це буде тривати довго, дуже довго. Вона закінчиться, звичайно ж, як це робить кожна зима, і тоді світ повернеться до свого старого стану. В кінці кінців.

В кінці кінців.

Народи Нерухомості живуть в постійному стані готовності до стихійних лих. Вони побудували стіни і нарили колодязів і наготували їжі, і вони можуть легко перебути п'ять, десять, навіть двадцять п'ять років у світі без сонця.

Але в цьому випадку сеанс буде довжиною в кілька тисяч років.

Дивіться, хмари попелу вже поширюються.

* * *

У той час як ми оглядаємо події континентально, чи навіть планетарно, ми повинні роздивитися обеліски, які плавають над усім цим.

У обелісків колись були імена, ще коли вони вперше були побудовані, активовані і ними користувалися, але ніхто не пам'ятає цих імен або цілей цих великих пристроїв. Спогади, як тендітний сланець в Нерухомості. Насправді в ці дні ніхто не звертає на них особливої уваги, хоча вони величезні, красиві і трохи страшнуваті: масивні кристалічні осколки, які ширяють на тлі хмар, повільно обертаючись і дрейфуючи вздовж незбагненних траєкторій польоту, вони розмиті тепер, ніби не цілком реальні, і їх контури можуть бути лише грою світла. (Що не так.) Очевидно, що обеліски не є природними утвореннями.

Настільки ж очевидно, що вони не мають ніякого відношення до того, що відбувається. Загадкові, але безцільні: просто ще одна могила-маркер, тільки іншої цивілізації, успішно знищеної невпинними зусиллями батька Землі. Є багато інших подібних артефактів по всьому світу: тисячі зруйнованих міст, мільйони пам'ятників героям або Богам, яких ніхто не пам'ятає, кілька десятків мостів в нікуди. Такими речами не захоплюються, керуючись слідуючою поточною мудрістю в Нерухомості, - люди, які побудували ці речі, були слабкими, і померли, як неминуче повинен померти слабкий. Більш зрозумілим є те, що вони зазнали невдачі. Тим, хто побудував обеліски, просто вдалося зробити щось складніше, ніж більшості інших.

Але обеліски існують, і вони грають певну роль в кінці світу, і, отже, заслуговують на увагу.

* * *

Назад до особистого. Потрібно тримати речі приземленими, ха-ха.

Жінка, про яку я згадував, син якої був мертвий. Вона не жила в Юменесі, на щастя, інакше це була би дуже коротка розповідь. І ви не могли б існувати.

Вона знаходилася в місті під назвою Тірімо. У просторіччі Нерухомості місто це одна з форм коммі або спільноти, - але, окільки там була община, Тірімо було досить велике, щоб заслужити ім'я. Тірімо знаходилося в долині з тією ж назвою, біля підніжжя гір Тірімас. Найближче водоймище з переривчастим струмком місцеві жителі називають Маленька Тіріка. Мовою, якої більше не існує, за винятком цих збережених мовних фрагментів, "еатірі" означає тихий. Тіріму далеко до блискучих, стабільних міст Екваторії, тому люди тут будуються з розрахунку неминучості землетрусів. У ньому немає хитрих веж або карнизів, тільки стіни, зведені з дерева і дешевої коричневої місцевої цегли, встановлені на фундаментах з суцільного стесаного каменю. Ніяких асфальтованих доріг, тільки трав'янисті схили, прокреслені грунтовими дорогами; лише кілька з цих доріг були викладені дерев'яними дошками або бруківкою. Це спокійне місце, незважаючи на те, що катаклізм, який тільки що стався в Юменесі, найближчим часом доправить сейсмічні хвилі на південь, і згладить весь регіон.

У цьому місті є будинок, який виглядає як і будь-який інший. Цей будинок, розташований уздовж одного зі схилів, трохи більший за отвір, виритий в землі, вирівняний глиною і цеглою, які роблять його стіни водонепроникними, а потім накритий дахом з кедру і нарізаного дерну. Багатші люди з Юменеса усміхалися (сміялися) в таких примітивних виритих жител, коли вони зволювали (чи дозволяли собі), говорити про такі речі взагалі, але для народу Тірімо, який жив на цій землі, це було розумне і просте житло, яке зберігало прохолоду влітку і тепло взимку; стійке проти струсів і штормів одночасно.

Ім'я жінки Ессун. Їй сорок два роки. Вона, як і більшість жінок-мідлат, висока, коли стоїть, з прямою спиною і довгою шиєю, зі стегнами, які легко народили двох дітей і грудьми, які легко вигодували їх, і великими, м'якими руками. Вона сильна красивою, доброю м'якоттю; такі речі ціняться в Нерухомості. Її волосся обступає обличчя в тягучості оплавлених завитків, кожен, можливо, настільки великий як обкручений навколо мізинця, волосся чорне, вицвітаюче до коричневого на кінчиках. Її шкіра неприємно вохристо-коричнева по деяких стандартах і неприємно оливково-бліда по інших. Непородиста мідлат, юменесці кличуть (називають) таких людей "не санзед", щоб показати їх недостатню породистість, коли говорять про них.

Хлопчик був її сином. Його звали Уче; йому було майже три роки. Він був маленьким для свого віку, з широко розкритими очима і носом кнопкою, з швидкою милою посмішкою. У нього не було жодної з тих рис, які використовують людські діти, щоб завоювати любов своїх батьків, коли дитина як вид еволюціонує в сторону, яка розвиває розум. Він був здоровим і розумним, і він повинен був жити.

Це був їх будинок. Тут було затишно і тихо, у кімнаті, де вся родина могла зібратися щоб поговорити, або щоб поїсти, або грати в ігри або притиснутися і лоскотати один одного. Вона любила годувати тут Уче. Вона згадала, що він був зачатий у цій кімнаті.

Його батько прибив його до смерті також тут.

* * *

А тепер останній біт контексту: днем пізніше, в долині, яка оточує Тірімо. До цього часу перші відгомони катаклізму вже відійшли у минуле, хоча ще продовжуються епізодичні поштовхи.

Північний бік долини спустошений: зруйновані дерева, упалі скелі, висяча пелену пилу, що не осідає, запах сірки, задимлене повітря. Там, де хвиля нанесла перший удар, нічого не встояло: це був струс, що рве поверхню на шматки і розкидає як гальку. Лежали тіла, теж: дрібні тварини, які не змогли втекти, олені та інші великі тварини, які вдалися до втечі і були забиті уламками. Деякі невдахи, які були досить нещасливими, вибравши можливість подорожувати по торговій дорозі у той день.

Розвідники з Тірімо, які прийшли сюди, щоб провести обстеження руйнацій не змогли перелізти через щебінь; вони просто дивилися на нього з далекої відстані. І дивувалися, що інша частина долини, - навколо Тірімо, - на кілька миль в кожному напрямку сформувала майже ідеальне коло, яке всередині було неушкодженим. Ну, насправді вони не дивувалися, якщо бути точним. Вони дивилися один на одного в похмурій незручності, тому що всі знали, що означав такий очевидний стан. Подивіться у центр кола, застерігали скрижалі. Десь в Тірімо живе рогга.

Страшна думка. Але ще страшнішими були ознаки, що приходили з півночі, а також той факт, що староста Тірімо наказав їм зібрати як можна більше свіжих туш тварин, скільки вони могли понести. М'ясо, яке не зіпсувалося, можна висушити, хутро і шкури здерти і вичинити. Про всяк випадок.

Розвідники в кінцевому підсумку облишили розвідку і перейнялися роботою "про всяк випадок". Якби вони не були настільки зайняті, то можливо помітили би об'єкт, який лежав біля підніжжя недавно зруйнованої скелі, непримітно розташований між поваленим деревом і потрісканими валунами. Інакше об'єкт був би помітним через його розміри і форму: брудний довгастий волокнистий халцедон, темно-зелено-сірий, помітно відрізнявся від блідого пісковика, на якому лежав. Якби вони підійшли і стали поруч з ним, то зауважили би, що об'єкт був висотою їм по груди і довжиною як людське тіло. Якби вони торкнулися його, то, можливо, були би зачаровані щільністю поверхні об'єкта. Ця важка на вид річ, з  запахом, що нагадував іржу і кров здивувала би їх, будучи теплою на дотик.

Однак коли об'єкт видав слабий стогін, а потім розщепився, акуратно поділившись навпіл, як горіх, який розкололи, поблизу не було нікого. Почулося гучне шипіння газу, який відводив залишкове тепло і спонукав би, як це звичайно відбувається, уцілілих лісових істот, які знаходилися поблизу, шукати якесь укриття. З'явилось мерехтіння, а потім з країв тріщини пролилося щось світле, на зразок полум'я і рідини одночасно, випаливши землю навкруги основи об'єкта. Таким об'єкт залишався ще протягом довгого часу. Охолоджуючись.

Пройшло кілька днів.

Зрештою всередині щось зарухалось, половинки розійшлися повністю, і якесь утворення проповзло кілька футів, перш ніж впасти. Пройшов ще один день.

Тепер, коли половинки об'єкта остигли і розійшлися, вони виявилися шкаралупою кристалічно неправильної форми, димчасто білою і червоною, як від застиглої венозної крові, з лініями судин по внутрішній поверхні об'єкта. Тонкі бліді рідкі калюжі зібралися поблизу дна кожної з половин, хоча більша частина рідини, яку містив сфероїд, просочилася далеко в землю під ним.

Тіло, що виповзло з сфероїда, лежало ниць серед скель, голе, уже обсохле, але все ще з ознаками видимої втоми. Поступово, однак, істота підвелася у вертикальне положення. Кожен рух був розрахованим і дуже, дуже повільним. Тому займав багато часу. Після того як істота підвелася у вертикальне положення, вона повільно вирушила до сфероїда і оперлася на його край, щоб не впасти. Тоді, відпочивши, повільно взялася за край. І з раптовим, різким звукомом відламала шматок червоного кристала. Це був невеликий шматок, можливо, розміром з гроно винограду, з нерівними краями, як бите скло.

Хлопчик - бо це те, кого він нагадував, - поклав шматок в рот і почав жувати. При цьому стояв шум: від розтирання і тріскання, що відлунювало навколо. Через деякий час він ковтає. Потім починає тремтіти, сильно. Він охоплює себе на мить руками, видаючи тихий стогін, ніби йому раптом спало на думку, що він голий і замерзлий, а попереду холодна страшна ніч.

З зусиллям хлопчик відновлює контроль над собою. Він починає рухатися швидше і виламує ще кілька кристалів, складаючи  їх у невелику купку поблизу. Товста, тупа кришталева оболонка кришиться під його пальцями, наче зроблена з цукру, хоча насправді вона набагато твердіша. Але й він насправді не дитина, і це легко для нього.

Нарешті він зупиняється, ніби вагаючись, з руками, повними молочно-кривавого каміння. Вітер різко віє якусь мить, і його шкіру коле холодом. Він смикається, швидко і уривчасто, цього разу як заводна лялька. Потім дивиться вниз на себе і хмуриться. Концентрується, його рухи стають більш гладкими, більш рівномірними. Більш людськими. Ніби підкреслюючи це, він киває головою до себе, можливо, від задоволення.

Тоді хлопчик повертається і починає свій шлях до Тірімо.

* * *

Ще ви повинні запам'ятати: закінчення однієї історії це тільки початок іншої. Це траплялося і раніше, зрештою. Люди вмирають. Старі звичаї зникають. Народжується нове людство. Коли ми говоримо "світ закінчився", - це, як правило, брехня, - він просто змінюється.

Але зараз це шлях закінченя світу.

Це шлях до кінця світу.

Це кінець світу.

Остаточний.

1

ВИ У ТАКОМУ КІНЦІ.

ВИ це вона. Вона це ви. Ви Ессун. Пам'ятаєте? Жінка, у якої помер син.

Ви орогена, яка живе в маленькому Тірімо протягом десяти років. Тільки троє людей тут знають, хто ви, і двох з них ви народили.

Добре. У даний час про це знає тільки одна людина.

Останні десять років ви жили звичайним життям, наскільки це можливо. Ви прийшли у Тірімо з іншого місця; мешканців не надто хвилювало, звідки і чому. Так як ви, очевидно, досить освічені, то стали вчителем у місцевій школі для дітей у віці від десяти до тринадцяти років. Ви не найкращий вчитель, але і не найгірший; діти забувають вас, коли йдуть далі, але вони вчаться. М'ясник, ймовірно, знає лише ваше ім'я, і любить пофліртувати з вами. Пекар не фліртує, - не тому, що ви тихі, - а тому, що як і всі інші в місті, він просто думає про вас, як про дружину Джоя. Джой тірімець, він тут народився і виріс, серед каменярів, які стійко тримаються своєї касти; кожен тут знає і любить його, так що вони корінні, а ви з периферії. Він на передньому плані картини вашого життя разом. Ви фон. Вам це подобається.

Ви матір двох дітей, але тепер один з них мертвий, а інша відсутня. Можливо вона померла, теж. Ви дізнаєтеся про те, що сталося, коли приходите з роботи одного звичайного дня. Будинок порожній, занадто тихий, крихітний маленький хлопчик весь закривавлений і в синцях лежить на підлозі.

І ви... виключилися. Ви не хочете цього. Це просто трохи більше, ніж ви можете нести, чи не так? Забагато. Ви пройшли через різні події у своєму житті, ви дуже сильні, але є межа того, що ви можете винести.

Проходить два дні, перш ніж хтось навідується до вас.

Ви провели їх в будинку з мертвим сином. Ви встаєте, щоб сходити в туалет, з'їсти щось з холодильника, випити останню цівку води з-під крана. Це речі, які ви можете робити не замислюючись, автоматично. Після цього ви повертаєтеся до Уче.

(... Ви принесли йому ковдру під час одного з таких відлучень, і накрили його до зруйнованого підборіддя - звичне деренчання парового отоплення припинилося, і через холод в будинку він міг впіймати застуду...)

Наприкінці наступного дня хтось стукає в передні двері будинку. Ви не турбуєтеся відповісти на стук. Це вимагає того, щоб вам стало цікаво, хто там, і чи можете ви дозволити комусь увійти. Думка про ці речі змусить вас усвідомити труп вашого сина під ковдрою, то чому вам повинно хотітися зробити це? Ви ігноруєте стукіт у двері.

Хтось стукає у вікно в передній кімнаті. Настійливо. Ви ігноруєте це також.

І, нарешті, хтось розбиває скло у задніх дверях будинку. Ви чуєте кроки в коридорі між кімнатами Уче і  Нассун, вашої дочки.

(Нассун, ваша донька.)

Кроки досягають вітальні і зникають.

- Ессун?

Ви впізнаєте цей голос. Молодий чоловік. Знайомий і заспокійливий своєю звичністю. Лерн, хлопчик Макенбі, які живуть далі вниз по дорозі, він виїхав на кілька років, і повернувся лікарем. Він не хлопчик більше, але потрібен деякий час, щоб ви нагадали собі ще раз, що потрібно думати про нього як про молоду людину.

На жаль, це мислення. Ви обережно зупиняєте свої думки.

Він вдихає, і ваш вигляд вкидає його жах, коли він підходить досить близько і бачить Уче. Помітно, що він намагається не закричати. Він також не торкається вас, хоча й переходить на іншу сторону і вивчає Уче і вас досить пильно. Намагаючись зрозуміти, що відбувається всередині вас? Нічого... нічого... Потім він відкидає ковдру для додаткового огляду тіла Уче. Нічого... нічого... Він накладае ковдру знову, на цей раз на обличчя вашого сина.

- Йому так не подобається, - кажете ви. Це вперше, коли ви заговорили на протязі двох днів. Ви відчуваєтеся трохи дивно. - Він боїться темряви.

Після деякого розгубленого мовчання Лерн тягне край ковдри вниз, трохи нижче очей Уче.

- Дякую, - кажете ви.

Лерн киває.

- Ви спали?

- Ні.

Тоді Лерн йде навколо тіла Уче і бере вашу руку, стискуючи її. Він ніжний, але його рука тверда, і він не здається, коли спочатку ви не рухаєтесь. Просто збільшує тиск, невблаганно, поки ви не підніметеся або не впадете. Він не залишає вам багато вибору. Ви піднімаєтеся. Потім з тією ж ніжною твердістю він направляє вас до вхідних дверей.

- Ви можете відпочити на моєму ліжку, - говорить він.

Ви не хочете думати, тому не протестуєте, що у вас є власне абсолютно хороше ліжко, спасибі. Також ви заявляєте, що все в порядку і вам не потрібна його допомога, що не є правдою. Він виводить вас назовні і веде вниз по вулиці, тримаючи руку на вашому лікті весь час. Кілька людей зібралися на вулиці зовні. Деякі з них підходять ближче, щось говорять,  Лерн відповідає; ви насправді нічого не чуєте. Їх голоси розмиваються в шум, який ваш розум не напружується інтерпретувати. Лерн говорить з ними замість вас, і ви вдячні йому за турботу.

Він заводить вас у свій дім, який пахне травами, хімічними речовинами і книгами, і відкриває для вас довге ліжко, посуваючи товсту сіру кішку. Кішка зсувається з місця, досить, щоб дозволити вам лягти, потім влаштовується збоку, як тільки ви нерухомієте. Вам було би комфортно від неї, якби її тепло і вага не нагадувала вам Уче, коли він дрімав поряд з вами.

Дрімав з вами. Ні, напруження вимагає думок. Дрімоти.

- Спіть, - каже Лерн, і це легко виконати.

* * *

Ви спите довго. І в один прекрасний момент прокидаєтеся. Лерн уже поставив їжу на тацю поруч з ліжком: прозорий бульйон, нарізані фрукти і чашка чаю, який все давно прийшов до кімнатної температури. Ви їсте і п'єте, потім ідете в ванну. Туалет не змивається. Там відро поруч з ним, повне води, яку Лерн поставив для цієї мети. Ви ламаєте голову над цим, відчуваючи неминучість думання і повинні боротися, боротися, щоб залишитися у м'якій теплій тиші нерозуміння. Ви виливаєте всю воду в унітаз, кладете кришку назад, і повертаєтеся в ліжко.

* * *

Уві сні ви перебуваєте в кімнаті, в той час як Джой робить це. Він і Уче обідають, так як ви бачили їх в останній раз: Джой сміється, поклавши Уче на одне коліно і змушуючи його тримати рівновагу, хлопчик хихикає, стискає ногами його стегно і розводить руки для балансу. Тоді Джой раптом перестає сміятися, встає, скидає Уче на підлогу і починає бити його ногами. Ви знаєте, що це не так, що це сталося не так. Ви бачили відбиток кулака Джоя і синяк, з чотирма паралельними мітками, на животі і на обличчі Уче. Уві сні Джой б'є ногами, тому що сни нелогічні.

Уче жахливо усміхається і похитує руками, ніби це все-таки гра, навіть коли кров покриває його обличчя.

Ви прокидаєтесь з криком, який стихає з риданнями, які ви не можете зупинити. Приходить Лерн, намагається щось сказати, намагається стримати вас, і, нарешті, змушує вас випити дуже неприємного на смак чаю. Ви спите знову.

* * *

- На Півночі щось сталося, - говорить вам Лерн.

Ви сидите на краю ліжка. Він у кріслі напроти вас. Ви більше не хочете пити неприємний чай; ваша голова болить гірше за похмілля. Ще ніч, але в кімнаті тьмяне світло. Лерн запалив тільки половину свічок. Вперше ви помітили дивний запах у повітрі, не повністю замаскований лікарськими запахами: запах сірки, гострий і їдкий. Запах був присутній весь день, поступово зростаючи. І посилювався, прориваючись всередину, коли Лерн виходив назовні.

- Дорога за містом протягом двох днів забита людьми, які приїжджають звідти. - Лерн зітхає і потирає обличчя. Він на п'ятнадцять років молодший за вас, але не виглядає таким. Він має природне сиве волосся, як і багато кебакі, але нові лінії зморшок на обличчі роблять його старшим, як і тінь в його очах. - Там був якийсь струс. Великий поштовх, два дні назад. Ми тут нічого не відчули, але Суме... Суме знаходилося в наступній долині у дні їзди на конях. - Все місто... - Він хитає головою.

Ви киваєте. Тому що знаєте про це без його слів, або, по крайній мірі, можете здогадатися. Два дні тому, коли ви сиділи в своєму домі, втупившись у мертве тіло вашої дитини, хвиля прийшла до міста: судома землі настільки потужна, що ви ще ніколи не спостерігали подібної. Струс слово неадекватне. Чим би це не було, воно могло обвалити будинок на Уче, - тому ви створили в своєму роді хвилеріз, що складався з вашої цілеспрямованої волі і частини кінетичної енергії, запозиченої із самої хвилі. Для орогени виконання такого захисту не потребувало ніяких думок; навіть новонароджений міг зробити це, хоча, можливо, не так акуратно. Розколота хвиля обтекла навколо долини, а потім рушила далі.

Лерн облизує губи. Дивиться на вас, відводить очі вбік. Він ще один, крім ваших дітей, хто знає, хто ви. Йому відомо про це віднедавна, але зараз перший раз, коли він зіткнувся з дійсним проявом сили. Ви не можете думати про те що буде, коли...

- Пак не дозволяє нікому виходити або заходити. - Пак є Пак. Новатор у Тірімо, обраний старостою міста. - Це не повна ізоляція, каже він, поки що ні, але я збирався поїхати до Суме, якщо там комусь ще можна допомогти. Пак сказав ні, а потім послав чортових каменярів на стіни, щоб ті укріпили їх, в той час як ми посилаємо розвідників. Він спеціально наказав, щоб ті тримали мене у місті. - Лерн стискає кулаки, вираз його обличчя гіркий. - Люди, там, на імператорській дорозі. Багато з них хворі, поранені, а цей іржавий виродок не дозволяє мені допомогти.

- По-перше, охороняйте ворота.., - шепочете ви. Чи скрегочете. Ви занадто сильно кричали під час кошмару.

- Що?

Ви випиваєте ще чаю, щоб заспокоїти біль.

- Скрижалі.

Лерн дивиться на вас. Він знає, про що ви говорите; всі діти вивчають їх, з ясел. Кожна дитина виростає, слухаючи казки про мудрих лористів і розумних геоместів які попереджають скептиків, коли починають появлятися ознаки, що передують землетрусу, і яких не слухають; і які рятують людей, оскільки попередження виявляються правдою.

- Ви думаєте, що він прийшов до розуміння цього, - каже він, важко. - Вогонь землі, Ессун, це не може бути серйозно.

Ви серйозні. Варта поставлена через скрижалі. Але ви знаєте, що він не повірить вам, якщо ви будете намагатися пояснити, тому ви просто трясете головою.

Болісна стагнація у тиші. Після довгої паузи, делікатно, Лерн каже:

- Я приніс Уче сюди. Він знаходиться в лазареті, ну, в холоді. Я простежу, за... формальностями.

Повільно киваєте.

Він коливається.

- Це був Джой?

Киваєте знову.

- Коли ви... побачили його?

- Коли прийшла додому зі школи.

- Ох. - Ще одна незручна пауза. - У школі мені сказали, що ви пропустили день перед струсом. Вони змушені були відправити дітей додому; не могли знайти вам заміну. Ніхто не знав, чи ви були вдома хворою, або що трапилося. - Так, добре. Ви напевне були звільнені. - Лерн робить глибокий вдих, видихає. З цими словами, як застереженням, ви майже готові. - Струс не вдарив по нас, Ессун. Він обійшов місто. Похилися кілька дерев і розсипалися кілька скель біля струмка. - Струмок знаходився в північній частині долини, де ніхто не помітив великого халцедонового овоїда, що парував. - Все, що в місті і навколо нього, прекрасно збереглося. Майже ідеальне коло. Доже добре.

Це був момент, коли ви завжди лукавили. У вас були причини, щоб приховувати це, щоб захистити своє життя і своїх дітей.

- Це зробила я, - кажете ви.

Губи Лерна прогинаються, але він киває.

- Я ніколи нікому не говорив. - Він соромиться. - Що ви... е-е, орогена.

Він і далі ввічливий і правильний. Ви чули і потворніші слова про тих, ким ви є. Він теж, але він ніколи не сказав би їх. Як і Джой, кожного разу, коли хтось кидав необережне "рогга" біля нього, він казав: "Я не хочу, щоб діти чули такі слова".

Це стається швидко. Ви різко нахиляєтеся і спазматично викашлюєте. Лерн зривається з місця, щоб знайти щось поблизу - качку, яка вам не потрібна. Але з вашого шлунку нічого не виходить, і після спазму ви зупиняєтеся. Ви робите обережний вдих, потім ще один. Лерн мовчки пропонує стакан води. Ви відмахуєтеся, але потім змінюєте своє бажання і берете його. У вашому роті смак жовчі.

- Це не я. - нарешті говорите ви. Він хмуриться в замішанні, і ви здогадуєтеся, що він думає, ніби ви все ще говорите про струс, а не про вбивство. - Це Джой. Він так і не дізнався про мене. - (Ви думаєте. Ви не повинні думати). - Я не знаю, як і що, але Уче малюк, і не мав великого контролю над собою. Уче напевне зробив щось, і Джой все зрозумів.

(Це ваші діти, такі ж як ви). Це перший раз, коли ви оформляєте цю думку повністю.

Лерн закриває очі, дозволяючи собі глибоко зітхнути.

- І тоді це відбулося.

Це не так. Цього ніколи не повинно було вистачити, щоб спровокувати батька вбити власну дитину. Ніяка істота не повинна цього робити.

Він облизує губи.

- Ви хочете побачити Уче?

Для чого? Ви дивилися на нього протягом двох днів.

- Ні.

Зітхнувши, Лерн встає на ноги, у замішанні пригладжуючи рукою волосся.

- Ви збираєтеся сказати Паку? - Запитуєте ви. Але погляд Лерна, який він кидає на вас, змушує вас відчувати себе хамкою. Він злий. Він був такий спокійний, вдумливий хлопчик, - ви не подумали, що він може розсердитися.

- Я нічого не збираюся говорити Паку, - огризається він. - Я не сказав йому нічого до цього часу, і не збираюся казати тепер.

- Тоді що...

- Я збираюся піти і знайти Еран. - Еран представниця касти Стійких. Лерн народився у сім'ї стронгбеків, але коли він повернувся до Тірімо, після того як став лікарем, Стійкі прийняли його; в місті вже було досить стронгбеків а Новатори втратили авторитет. Крім того, ви стверджували, що теж хочете бути зі Стійкими. - Я дам їй знати, що ви вже в порядку, а вона скаже Паку. Вам потрібно відпочити.

- Коли вона запитає вас, чому Джой...

Лерн хитає головою.

- Усі вже здогадалися, Ессун. Вони вміють читати карти місцевості. Ясно, як алмаз, що центром кола є наш район. Знаючи, що зробив Джой, будь-кому не було важко зробити висновок щодо того, що сталося. Часами все йде неправильно, але ніхто не думає, що це надовго. - У той час як ви дивитеся на нього, повільно починаючи розуміти, губи Лерна кривляться. - Половина з них обурена, але інша половина рада, що Джой зробив це. Тому що звичайний трирічний малюк міг струсити тисячі миль в Юменес!

Ви хитаєте головою, наполовину вражені гнівом Лерна і наполовину не в силах примирити ще яскравий образ хлопчика з людьми, які думають, що він був.., що він міг... - Але Джой думав якраз так...

Ви знову відчуваєте нудоту.

Лерн робить ще один глибокий вдих. Він робив це впродовж усієї розмови; це його звичка, яку ви бачили і раніше. Його спосіб заспокоєння себе.

- Залишайтеся тут і відпочивайте. Я скоро повернуся.

Він виходить з кімнати. Ви чуєте, як він  цілеспрямовано віддає розпорядження в передній частині будинку. Через деякий час він виходить, пішовши на призначену зустріч. Ви думаєте щодо відпочинку і приймаєте рішення відмовитися від нього. Замість цього ви встаєте і йдете у ванну Лерна, умиваєте обличчя, а потім зупиняєтеся, коли гаряча вода, яка текла через кран, спльовує і різко стає коричнево-червоною і смердючою, а потім взагалі зникає. Десь зламалася труба.

Щось трапилося на півночі, сказав Лерн.

Діти це те, що губить нас, сказав вам хтось одного разу, давним-давно.

- Нассун, - шепочете ви на своє відображення. У дзеркалі очі, які ваша дочка успадкувала від вас, сірі, як сланець і трохи задумливі. - Він залишив Уче в кімнаті. Куди він сховав тебе?

Без відповіді. Ви вимикаєте кран. Тоді шепочете, ні до кого конкретно, "Я повинна піти". - Тому що те, що вам потрібно зробити, це знайти Джоя, і в будь-якому випадку (ви знаєте про це) це краще, ніж затримуватися. Городяни прийдуть по вас найближчим часом.

* * *

Струс, який проходить, дає відлунняя. Хвиля, яка відступає, повертається. Вулкан, який гуркоче, буде ревіти.

- Таблет перший, "Про виживання", вірш п'ятий -

2

ДАМАЯ, МИНУЛОЇ ЗИМИ

Солома така тепла, що Дамая не хоче з-під неї вилізати. Як ковдра, думає вона, дрімаючи у напівсні; як ковдра з клаптиків, яку прабабуся колись зшила для неї з обрізків однорідної тканини. Багато років тому, ще коли Дамая була немовлям, М'ю Діар працювала в міліції Бреварда швачкою, і підбирала обрізки з будь-якого шиття, де вимагалася нова тканина. Ковдра, яку вона пошила для Дамаї, була строката і темна, темно-синій, темно-коричневий, сірий і зелений кольори складалися в ряди, як у колоні маршируючих чоловічків, але вона вийшла з рук М'ю Діар, і Дамаю ніколи не хвилювало, що вона виглядала не дуже весело. Вона завжди пахла чимось солодко-гірким і трохи затхлим, так що їй було легко уявити, що солома, яка була вражена цвіллю, залежалістю і гнилими фруктами, була ковдрою М'ю. Фактично ковдра лежала в кімнаті Дамаї, на ліжку, де вона її залишила. На ліжку, у якому вона більше ніколи не буде спати.

Вона могла чути голоси з-під солом'яної купи прямо зараз: Матір і ще хтось говорили, наближаючись. Почувся жалібний скрип, коли двері сараю прочинилися, а потім вони зайшли всередину. Ще одне скрипіння, і двері за ними закрилися. Тоді матір голосно кличе її,

- Дамадама!

Дамая ховається у соломі, стиснувши зуби. Вона ненавидить цю дурну кличку. Вона ненавидить, коли мати каже щось солодким голосом, ніби це справді ласка, а не брехня.

Коли Дамая не відповідає, мама каже:

- Вона не могла вийти. Мій чоловік перевірив і позамикав всі двері.

- На жаль, її вид не можна тримати під замком. - Цей голос належить чоловікові. Це не її батько або старший брат, або підручний старости чи хтось, кого вона знає. Голос цього чоловіка глибокий, і він говорить з акцентом, якого вона досі не чула: щось гостре і важке чується за довгими розтягнутими "о" і "а", і короткозвучним призвуком закінчується майже кожне слово. Щось слабо дзенькає, коли він рухається, так що вона думає, що у нього на поясі є велика в'язка ключів. Або, можливо, багато грошей в кишенях? Вона чула, що люди використовують металеві гроші в деяких частинах світу.

Думка по ключі чи гроші змушує Дамаю зіщулитися, тому що, звичайно, вона чула шепіт дітей шкільного віку, шепіт дітей на ринках у місті з обтесаного каменю. Не всі місця в світі настільки цивілізовані як Номідлат. Вона тоді сміялася з тих страхів, але тепер все інакше.

- Ось, - каже чоловічий голос, наблизившись. - Свіжий слід, я думаю.

Мати видає звук огиди, і Дамая згорає від сорому, коли розуміє, що вони побачили куток, який вона використовувала для відправи своїх потреб. Там пахне жахливо, незважаючи на те, що вона кожен раз накидала зверху соломи в якості прикриття.

- Просто на землю, як тварина. Я поговорю з нею.

- Чи є тут туалет? - Запитує Покупець дітей, тоном ввічливої цікавості. - Ви дали їй відро?

Мовчання від матері продовжується, і Дамая з запізненням розуміє, що цей чоловік висловив догану матері своїми тихими питаннями. Це не така догана, яку Дамая здебільшого отримувала від батьків. Чоловік не підвищив голосу і не назвав ніяких імен. Проте мати стоїть на місці, і почувається, ніби отримала ляпаса.

Хихикання утворює бульбашки в горлі, і вона відразу ж затискає рот долонею, щоб зупинити вихід сміху. Вони можуть почути, що Дамая сміється над соромом своєї матері, і Покупець дітей знатиме, яка жахлива дитина вона насправді. Але хіба це погано? Можливо, тоді її батьки отримають за неї менше грошей. Це міркування само по собі майже змушує хихикання вирватися на свободу, тому що Дамая не любить своїх батьків, вона майже ненавидить їх, і все, що змушує їх страждати, дозволяє їй почувати себе краще.

Тоді вона прикушує руку, сильно, і ненавидить себе, тому що, звичайно, матір і тато продадуть Дамаю, якщо вона може думати такі думки.

Його ступні роблять кілька кроків.

- Тут холодно, - каже чоловік.

- Ми тримали би її в будинку, якби вона мерзла, - каже матір, і Дамая майже хихикає знову на її похмурий, оборонний тон.

Але Покупець дітей ігнорує матір. Його кроки наближаються, і вони... дивні. Дамая може відчувати кроки. Більшість людей не можуть; вони відчувають, коли гупають великі речі, коли струси і таке інше, але нічого такого делікатного, як хода. (Вона знала це все своє життя, але тільки недавно зрозуміла, що про це слід помовчувати). Їй було важче сприймати, коли вона була поза безпосереднім контактом з землею, а зараз все передавалося через дерев'яну раму сараю на горище, але до цього часу, навіть не замислюючись, вона знала, чого слід очікувати. Удар стопи після кроку, а потім його реверберація в глибину,  відштовхування іншою ногою, знову дрож. А кроки Покупця дітей не давали відлуння. Вона могла тільки чути їх, але не "відчувала". Такого ніколи не траплялося раніше.

І тепер він лізе вгору по драбині, на горище, де вона тулиться під соломою.

- Ага, - говорить він, досягнувши горища. - Тут тепліше.

- Дамадама! - Голос матері тепер звучить розлючено. -  Негайно спускайся вниз!

Дамая морщиться, випроставшись під соломою і нічого не говорить. Покупець дітей робить крок ближче.

- Вам не треба боятися, - каже він рівним голосом. Близько. Вона відчуває реверберацію його голосу через дошки, вниз до землі, відбиту і розсіяну. Він поряд. - Я прийшов, щоб допомогти вам, Дамая Стронгбек.

Інша справа, що вона ненавидить, коли користуються її повним іменем. Вона не хоче, щоб її називали Стронгбек - як це роблять усі, крім її матері. Стронгбек означає, що її жіночі предки були досить щасливі, щоб приєднатися до коммі, але занадто малопомітні, щоб заробити більше значне місце в общині. Отримати прізвище Стронгбек те ж саме, що отримати кличку "комлес", коли настають важкі часи, сказав їй одного разу її брат Чага, щоб подражнити її. Потім він розсміявся, ніби це було смішно, хоча це було зовсім не так. Звичайно, Чага серед Стійких, як і його батько. Усі коммі хочуть бачити їх в общині, незалежно від часу, особливо в разі хвороб, голоду, тощо.

Кроки чоловіка затихли, він тепер стоїть біля солом'яної купи.

- Вам не потрібно боятися, - повторює він знову, тепер більш м'яко. Матір як і раніше внизу, і, ймовірно, не може його почути. - Я не дозволю вашїй матері зробити вам боляче.

Дамая тихенько вдихає.

Вона не дурна. Це Покупець дітей, а вони роблять жахливі речі. Але тон, яким він сказав ці слова, і тому, що якась частина Дамаї втомилася боятися і злитися, вона вилізає. Розштовхує м'яку теплу купу і сідає, дивлячись на людину через розпатлане волосся і налиплу солому.

Він якийсь дивний - дивиться і говорить не так, як будь-хто у Палелі. Його шкіра майже такого білого кольору як папір; він повинен задиміти і згорнутися при сильному сонячному світлі. У нього довге рівне волосся, яке разом зі шкірою може видати у ньому жителя Арктики, але воно чорне, глибокого і важкого кольору, як грунт поблизу старого ставка - і не пасує йому. Волосся східняків теж чорне, як у нього, але воно пухнасте і не пряме, але люди зі сходу мають чорну шкіру, що не створює контрасту. І він великий, - вищий, а також з більш широкими плечима, ніж батько. Але там, де великі плечі батька приєднуються до великих грудей і великого живота, чоловік має щось на зразок конуса. Все в незнайомцеві здається зніженим і ослабленим. І немає нічого, що вказало би на расову приналежність.

Але що вражає Дамаю найбільше - це очі. Вони білі, або майже такі. Вона бачить білки його очей, а потім сріблясто-сірого кольору диски, які вона ледь може відрізнити від білків, навіть з близької відстані. Зіниці його очей широко відкриті в напівтемряві комори, і вражають чорнотою на тлі безбарвної білої пустелі. Вона чула про такі очі, які називаються крижаними в оповіданнях і скрижалях. Вони рідкісні, і побачити їх є поганою прикметою.

Але Покупець дітей посміхається до Дамаї, і вона навіть не думає двічі, перш ніж посміхнутися у відповідь. Вона відразу ж  відчуває довіру до нього. Вона знає, що не повинна, але це відбувається само по собі.

- А ось і ми, - каже він, знову почавши говорити тихо, так щоб матір не почула. - Дамадама Стронгбек, я думаю?

- Просто Дамая, - каже вона, автоматично.

Він витончено нахиляє голову і простягає їй руку.

- Так буде записано. Чи не будете ви ласкаві приєднатися до нас, Дамая?

Дамая не рухається, і він не хапає її. Він просто залишається стояти там, де стоїть, нерухомий, як камінь, з простягнутою рукою. Проходить десять подихів. Двадцять. Дамая знає, що їй доведеться піти з ним, але їй подобається, що він чекає, щоб вона почувала себе так, ніби це її вибір. Так що, нарешті, вона бере його за руку і дозволяє йому потягнути її вгору. Він тримає її за руку, поки вона очищує себе від більшої частини соломи, яку бачить, а потім підтягує її ближче, тільки трохи. - Хвилинку.

- Що? - Але Покупець дітей вже позаду неї, і двома пальцями торкається основи черепа її голови так швидко і вправно, що вона не встигає злякатися. Він закриває очі на мить, і по ній миттєво пробігають мурашки, а потім видихає і відпускає її.

- По-перше обов'язок, - загадково говорить він. Вона торкається задньої частини її голови, розгублена, де досі зберігається відчуття тиску його пальців. - Тепер нахиліть голову вниз.

- Що ви зробили?

- Просто деякий ритуал, свого роду. Щось, що дозволить мені легше знайти вас, якщо ви десь загубитеся. - Вона не може собі уявити, що це означає. - Ходімо, я повинен сказати вашій матері, що ви підете зі мною.

Так що це дійсно стається. Дамая закушує губу, а коли чоловік повертається до сходів, вона іде вслід за ним на крок чи два позаду.

- Ну, ось що, - каже Покупець дітей до матері, коли вони опиняються внизу. (Мати зітхає при погляді неї, можливо, притамувавши роздратування) - чи не могли б ви зібрати щось для неї, одну або дві зміни одягу, трохи їжі для подорожі, яку ви можете надати, пальто - все, що потрібно в дорозі.

Мати вдає здивовану.

- Ми віддали її пальто.

- Віддали пальто? Перед зимою?

Він говорить м'яко, але матері дуже незручно.

- У неї є двоюрідний брат, який потребує його більше. У нас не всі мають шафи, повні одягу, щоб він лежав без діла. І... - Мати соромиться, глянувши на Дамаю. Дамая просто дивиться вбік. Вона не хоче бачити, який матір має жалюгідний вигляд, не бажаючи віддавати пальто. І вона особливо не хоче бачити, що матір не шкодує за нею.

- І ви чули, що орогенам не так холодно, як іншим, - закінчує за неї чоловік з втомленим зітханням. - Це міф. Я припускаю, що ви вже бачили вашу дочку простудженою раніше.

- Ох, я... - Мати виглядає схвильованою. - Тобто так. Але я знаю що...

Що Дамая могла брехати. Це було те, що вона сказала Дамаї того дня, коли повернулася додому зі школи, після чого вони влаштували її в сараї. Мати лютувала, її обличчя було в сльозах, а батько просто сидів мовчки, з побілілими губами. Дамая брехала їм, сказала матір, приховувала все, робила вигляд, що вона нормальна дитина, коли насправді вона монстр; монстри вміють брехати - це те, що вони вміють робити, вона завжди помічала, що коли щось траплялося з Дамаєю, вона завжди була така маленька брехуха...

Чоловік хитає головою.

- Тим не менше їй потрібен захист від холоду. Буде ставати тепліше в міру наближення до Екваторії, але пройде кілька тижнів, перш ніж ми потрапимо туди.

Матір облизує губи.

- Отже, ви справді везете її у Юменес.

- Звичайно... - Чоловік дивиться на неї. - Ах... - Він повертається до Дамаї. Вони обидвоє дивляться на Дамаю, і їхні погляди, як свербіж. Вона зіщулюється. - Не треба навіть думати, що я прийшов, щоб вбити вашу дочку, що це ваш староста покликав мене.

Мати напружується.

- Не треба цього говорити. Цього не було, я не... - Вона змінює позу, заламує руки... Потім нахиляє голову, ніби їй соромно, що, як Дамая знає, є брехнею. Мати не соромиться чогось, що вона зробила. Якби вона соромилася, то навіщо їй це вдавати?

- Звичайні люди не можуть піклуватися про... таких дітей, як вона, - каже матір, дуже м'яко. Вона кидає швидкий погляд на Дамаю, і відводить очі убік. - Вона ледь не вбила одного хлопчика в школі. У нас є ще одна дитина, і сусіди, і... - знизавши квадратними плечима, вона піднімає підборіддя. - І це обов'язок будь-якого громадянина, чи не так?

- Ваші слова правда, так. Ваша жертва зробить світ кращим для всіх нас. - Слова, фальшиві фрази, похвали. Тон однозначно не той. Дамая дивиться на чоловіка знову, збентежено, тому що Покупці дітей їх не вбивають. Це суперечило б усьому, що вона знала. І щось про Екваторію? І місто далеко-далеко на півдні.

Покупець дітей дивиться на Дамаю і якось розуміє, що вона заплуталася. Його обличчя пом'якшується, що здається неможливим з його страшними очима.

- До Юменеса, - каже чоловік до матері, і до Дамаї. - Так. Вона досить молода, так що я беру її до Фулькруму. Там вона буде навчатися, як використовувати її прокляття. Її жертва теж зробить світ кращим.

Дамая дивиться на нього, розуміючи, наскільки неправильно вона думала. Мати не продала Дамаю. Вона і батько хочуть, щоб Дамая зникла. І матір не ненавидить її; насправді, вона боїться Дамаї. Чи є різниця? Можливо. Дамая не знає, як реагувати на ці одкровення.

І цей чоловік, він взагалі не Покупець дітей. Він...

- Ти Охоронець? - Запитує вона, хоча в даний час вона вже це знає. Він знову посміхається. Вона не думала, що Охоронці такі. В її уяві вони високі, з холодним обличчям, ощетинені зброєю і таємними знаннями. Цей високий, по крайній мірі.

- Я... - каже він, і бере її за руку. Він любить торкатися людей, думає вона. - твій Охоронець.

Мати зітхає.

- Я можу дати вам ковдру для неї.

- Вона згодиться, спасибі. - І тоді замовкає, чекаючи. Після кількох його видихів матір розуміє, що він чекає, що вона піде за ковдрою. Матір киває, рвучко, а потім йде, її спина жорстка і напружена весь шлях з сараю. Чоловік і Дамая залишаються одні.

- Ось, - каже він, скидаючи з плечей плащ з бордової тканини, який виглядає міцним, але колючим: рівномірно товстий, як ковдра М'ю. Під ним він має короткий плащ, більш декоративний, ніж корисний, але він скидає його і обертає  навколо Дамаї. Плащ досить довгий, щоб накрити плаття на ній, і ще теплий від його тіла.

- Дякую, - каже вона. - Хто ви?

- Мене звуть Шаффа Гардіан Варрант.

Вона ніколи не чула про місце під назвою Варрант, але воно повинно існувати, тому що інакше що цікавого в іменах коммі?

- Гардіан це ім'я?

- Це каста Охоронців. - Він робить на цьому наголос, і її щоки стають теплими від збентеження. - Ми не часто вимовляємо його в звичайній розмові, і не будь-кому.

Дамая хмуриться в замішанні.

- Тому що вони виганяють вас, коли закінчується сезон? Але... - Охоронці знають про багато речей, це вона знає з розповідей: великі воїни і мисливці, а досить часто вбивці. Коммі потрібні такі люди, коли важкі часи.

Шаффа знизує плечима, і відходить, щоб сісти на тюк старої соломи.  Дамая може сісти поряд на інший, але вона продовжує стояти, тому що їй подобається бути з ним на одному рівні. Навіть сидячи він вищий за неї, але, зрештою, не настільки.

- Орогени у Фулькрумі служать справі миру, - говорить він. - У Вас не буде ніякої потреби використовувати тут моє повне ім'я, тому що ваша користь полягає в тому, що ви маєте не тільки сімейні риси. Новонароджена дитина-орогена може зупинити струс навіть без тренування. Ви орогена. Коммі ви чи ні, але ви орогена. Однак за допомогою навчання, і під керівництвом інших кваліфікованих орогена у Фулькрумі, ви можете бути корисні не тільки одним коммі, а всій Нерухомості. - Він розводить руками. - Як Охоронець, допомагаючи орогені, я прямую до аналогічної мети, з подібною ціллю. Тому логічно, що я поділяю можливу долю моїх вихованців.

Дамаї настільки цікаво, вона так сповнена питань, що не знає, про що запитати в першу чергу.

- Чи є у вас такі, що мають... - Вона спотикається на концепції чи слові, яке означає її саму. - Інші, такі як у мене... як я, - так вона втікає від слова-визначення.

Шаффа сміється, ніби відчуває її завзяття, і це йому подобається. - Я Охоронець шести таких прямо зараз, - говорить він, нахиливши голову, щоб Дамая знала, що її шлях правильний, і щоб подумала про це. - Включаючи вас.

- І ви привели їх усіх у Юменес? Ви їх знайшли, як сьогодні, як мене...

- Не зовсім. Деякі з них були передані під мою опіку, народившись у Фулькрумі, або як спадок від інших Хранителів. Деяких я знайшов, так як призначений їздити у цю частину Номідлат. - Він розводить руками. - Коли ваші батьки повідомили про свою орогенну дитину старості Палелі, він телеграфував Бреварду, який послав повідомлення до Ґеддо, який послав його в Юменес - а вони, в свою чергу телеграфували мені. - Він зітхає. - Це чиста випадковість, що я перевірив пошту на вузловій станції біля Бреварда наступного дня після появи повідомлення. В іншому випадку я б не побачив його ще протягом двох тижнів.

Дамая знає де Бревард, але Юменес для неї тільки легенда, а решта місць, які згадав  Шаффа, є лише словами в шкільному підручнику. Бревард це місто, найближче до Палелі, і набагато більше. Це місто, куди батько і Чага їздять продавати акції фермерів на початку кожного періоду вегетації. Потім вона усвідомлює його слова. Ще два тижні в цьому сараї, морозному, з відправленням потреб в кутку. Вона рада, що він отримав повідомлення в Бреварді, так.

- Вам дуже пощастило, - каже він, можливо, прочитавши вираз її обличчя. Його власне стає твердішим. - Не всі батьки роблять правильні речі. Іноді вони не тримають дитину ізольовано до того часу як Фулькрум і ми встигаємо порекомендувати Охоронця. Іноді вони роблять це, але ми отримуємо повідомлення занадто пізно, і на той час, коли Охоронець прибуває, натовп забирає дитину від них і забиває до смерті. Не думайте, що ваші батьки недобре повелися з вами, Дама. Ви живі і здорові, а це не дрібниця.

Дамая трохи знічується, не бажаючи це сприйняти. Він зітхає. - А іноді, - продовжує він, - батьки орогени намагаються приховати дитину. Зберегти її біля себе, непідготовлену і без Охоронця. Це завжди закінчується погано.

Це та думка, яка крутилася у неї в голові останні два тижні, з часу того злощасного дня в школі. Якби її батьки любили її, вони б не замкнули її в сараї. Вони б не покликали цю людину. Матір не казала би таких жахливих речей.

- Чому вони не могли... - вона випалює це, перш ніж розуміє, що він сказав це навмисне. Для того, щоб побачити, що вона думає про те, чому вони не могли просто сховати її і тримати біля себе, і тепер він знає правду. руки Дамаї стискаються на накидці, яка огортає її, але Шаффа просто киває.

- По-перше, тому що у них є ще одна дитина, і будь-яка особа, запідозрена у приховуванні незареєстрованої орогени виштовхується з общини, і це мінімальне покарання. - Дамая знає про це, хоча й обурюється з цього приводу. Батьки, якби вони піклувалися про неї, могли б і ризикнути, чи не так? - Ваші батьки не можуть і не хочуть втратити свій будинок і засоби до існування, щоби виростити обох дітей. Вони вирішили зберегти хоч щось, а не втратити все. Але найбільша небезпека полягає в тому, хто ви є, Дама. Ви не можете більше приховувати те, що ви можете робити, як і той факт, що ви дівчинка, або що у вас хороший молодий розум. - Вона червоніє, не знаючи, як відноситися до цієї похвали. Він посміхається, так що вона знає, що він це помітив.

Він продовжує:

- Кожного разу, коли земля рухається, ви будете чути її поклик. У такі моменти небезпеки ви потягнетеся, інстинктивно, до найближчого джерела тепла і руху. Можливість зробити це буде означати, ніби ви отримали кулаки сильного чоловіка. Коли загроза неминуча, звичайно ви будете робити все, щоб захистити себе. І коли ви почнете битися, люди будуть вмирати.

Дамая здригається. Шаффа посміхається знову, люб'язно, як і завжди. А потім Дамая згадує той день.

Це було після обіду, на шкільному майданчику для ігор. Вона з'їла рогалик з бобами, сидячи біля ставка з Лімі і Шантаре, як вони зазвичай робили, в той час як інші діти бігали або кидали їжею один в одного. Кілька дітей  відійшли у куток двору, вони були забруднені і чистили один до одного; у них був урок геоместрі в другій половині дня. А потім до них трьох підійшов Заб, хоча він дивився тільки на Дамаю, коли сказав:

- Дозвольте мені обдурити вас.

Лімі захихотіла. Вона думала, що Забу подобалася Дамая. Дамая не любила його, хоча би вже тому, що він був жахливий - завжди чіплявся до неї, перекручуючи її ім'я, штовхаючи її, поки вона не крикнула йому, щоб він припинив, бо буде мати справу з їх учителем. Тому вона сказала Забу,

- Я не хочу мати через тебе неприємності.

Він сказав:

- Їх не буде, якщо ти зробиш це правильно. Просто перемісти папір поглядом...

- Ні, - знову сказала вона. - Я не збираюся робити це правильно. Я не збираюся робити це взагалі. Йди геть. - І вона повернулася до Шантаре, з яким розмовляла, перш ніж з'явився Заб.

Наступне, що Дамая пам'ятала, це що вона лежить на землі. Заб штовхнув її, обома руками. Вона впала буквально стрімголов, але чомусь на спину. Пізніше - у неї було два тижні в сараї, щоб подумати про це, вона згадала, яким шокованим було його обличчя, ніби він не думав, що вона впаде так легко. Але на той час, все, що вона відчувала, що лежить на землі. На мокрій землі. Вся її спина була холодною і мокрою, пахло зацвілим болотом і подрібненою травою, яка була в її волоссі, а це була її найкраща шкільна форма і матір буде в люті, і вона була в люті, і тому вона вдихнула повітря і...

Дамая відчула мурашки по тілі. Люди будуть вмирати. Шаффа киває головою, ніби він почув цю думку.

- Ти  вогонь вулканів, Дама. - Він каже це дуже м'яко. - Ти дар Землі, але Батько Землі ненавидить нас, ніколи не забувай, що цей подарунок не є ні вільним, ні безпечним. Якщо ми забираємо вас і встигаємо розвинути і заточити ваші здібності, ставимося до вас з турботою і повагою, на які ви заслуговуєте, то ви стаєте цінними для нас. Але якщо залишити вас напризволяще, ви поріжете до кісток першу ж людину, яка образить вас. Або ще гірше -  уб'єте всіх, хто буде поблизу, і їх може бути надто багато.

Дамая пам'ятає вираз обличчя Заба. Повітря, яке охололо тільки на одну мить, вибухнуло навколо неї, як повітряна куля від розриву. Цього було достатньо, щоб зробити кірку льоду на траві під нею, і зробити замороженою до твердої шкіру на Забові. Вона зупинилася, злякавшись, і вони дивилися один на одного.

Вона пам'ятає його очі. Ти мало не вбила мене, побачила вона там.

Шаффа, уважно спостерігаючи за нею, не перестав посміхатися.

- Це не твоя вина, - каже він. - Велика частина того, що говорять про орогенів не відповідає дійсності. Немає нічого особливого у народженні таких як ти, і твої батьки ні в чому не винні. Не гнівайся на них, або на саму себе.

Вона починає плакати, бо він має рацію. Все те, що він говорить, правильно. Вона ненавиділа матір за те, що та сховала її сюди, вона ненавиділа батька і Чага, що ті дозволили матері зробити це, вона винуватила себе за те, що народилася, і розчарувала їх усіх. А тепер Шаффа знає, наскільки вона слабка і страшенно нещасна.

- Тс-с, - говорить він, встаючи і підходячи до неї. Він стає на коліна і бере її руки; вона починає плакати ще сильніше. Але Шаффа стискає її руки різко, досить боляче, і вона робить вдих і моргає через розмиті сльози. - Не треба, малятко. Твоя мати скоро повернеться. Ніколи не плач там, де вони можуть побачити тебе.

- Щ-що?

Він виглядає сумним - через неї? - Тоді піднімається, і говорить. - Це небезпечно.

Вона й гадки не має, що це означає.

Незважаючи на це, вона зупиняється. Після того, як вона витирає щоки, він пальцем знімає сльозу, яку вона пропустила, а потім киває головою після швидкої перевірки. - Твоя мати, ймовірно, здогадається, але це повинно бути таємницею для всіх інших.

Двері сараю знову скриплять, це повернулася матір, на цей раз з батьком. Хода у батька важка, і він не дивиться на Дамаю, незважаючи на те, що не бачив її з тих пір як матір замкнула її в сараї. Обидва вони зосередили увагу на Шаффі, який стоїть трохи попереду Дамаї, киваючи і говорячи спасибі, коли приймає згорнуту ковдру і перевязаний мотузкою пакунок, які матір дає йому.

- Ми напоїли вашого коня, - сухо каже батько. - Хочете взяти корму для нього?

- Немає необхідності, - каже Шаффа. - Якщо ми виїдемо зараз, то повинні досягти Бреварда одразу після настання темряви.

Батько хмуриться. - Швидка їзда.

- Так. Але в Бреварді ще нікому не прийшла в голову ідея чекати нас на дорозі, щоб попрощатися з... Дамаєю назавжди.

Він робить паузу для Дамаї, навмисне, а потім вона розуміє: Люди з Палелі хочуть вбити її. Але це не так, - чи так? Вони не можуть насправді, чи можуть? Вона думає про усіх людей, яких вона знає. Викладачів у школі. Решту дітей. Стареньких у придорожній закусочній, які були друзями М'ю, перш ніж вона померла.

Батько вважає, що не можуть; вона може бачити це по його обличчю, він хмуриться і відкриває рот, щоб сказати те, що вона думає: вони не будуть робити щось подібне. Але зупиняється перед тим як слова повинні вилетіти. Він дивиться на Дамаю, як і тоді, поглядом повним туги, перш ніж все згадує, і знову відводить погляд.

- Ось, - каже Шаффа Дамаї, розгортаючи ковдру. Це ковдра М'ю. Вона дивиться на нього, потім дивиться на матір, але мати не дивиться на неї.

Плакати небезпечно. Навіть коли (вона знімає плащ Шаффа, і він обертає ковдру навколо неї натомість), її огортає знайомий запах, затхлий, колючий і досконало відомий, - вона тримає своє обличчя зовсім нерухомо. Шаффа підморгує їй; він ледь киває, будучи задоволений. Потім бере її за руку і веде до дверей сараю.

Мати і батько йдуть за ними, але нічого не говорять. Дамая теж нічого не говорить. Вона кидає погляд на будинок один раз, мигцем бачить рух через щілину в фіранках, перед тим, як вони закриваються. Чага, її старший брат, який навчив її читати і їздити на віслюку і стрибати зі скелі на ставку. Він навіть не попрощається... але це не тому, що він ненавидить її. Вона побачила це, зараз.

Шаффа піднімає Дамаю на коня, більшого, ніж вона коли-небудь бачила, великого глянцевого звіра з довгою шиєю, а потім Шаффа опиняється в сідлі позаду неї, і заправляє ковдру навколо її ніг і взуття, щоб вона нічого не натерла і не замерзла, і тоді вони рушають.

- Не озирайся, - радить Шаффа. - Так простіше. - Однак вона не слухає. Пізніше вона зрозуміє, що він мав рацію щодо цього теж... набагато пізніше, хоча, якби це повторилося, вона все одно би так зробила.

* * *

Світлі очі кольору льоду, волосся кольору зола, фільтри у носі, загострені зуби, розділений язик.

- Таблет другий, "Неповна Істина", вірш восьмий -

3

ВИ ЗНАХОДИТЕСЬ НА РОЗДОРІЖЖІ

Ви як і раніше намагається вирішити, як бути. Бути такою, якою ви були останнім часом, більше не має сенсу - ця жінка померла разом з Уче. Вона була некорислива, ненав'язлива, тиха, звичайна у всіх відношеннях. Ви не можете залишатися такою, коли відбулися настільки незвичайні події.

Але ви до сих пір не знаєте, де похована Нассун (якщо Джой потрудився поховати її). Поки ви не попрощалися з вашою дочкою, ви повинні залишатися матір'ю, яку вона любила.

Так що ви вирішуєте не чекати прибуття смерті.

Вона сама прийде по вас, можливо, не прямо зараз, але найближчим часом. Навіть якщо великий струс з півночі оминув Тірімо, кожен знає, що він повинен був вдарити.  Її надчуття не бреше, або, по крайній мірі, не стикалося з таким дзвінким, нервово-дратуючим, розумно-направленим криком сили. Усі, від немовлят до старців, відчули її прихід. І тепер, коли по дорозі бредуть біженці з менш щасливих міст і сіл - біженці, які прямують на південь - жителі Тірімо будуть слухати історії. Вони вже помітили сірку у повітрі. Вони дивилися вгору на все більш і більш темніюче небо, і вбачали у цій зміні дуже погану прикмету. (Це так.) Можливо, староста Пак нарешті послав когось, щоб подивилися на Суме, місто в слідуючій долині. Більшість тірімців мають там родичів - два міста торгували і обмінювалися людьми протягом декількох поколінь. Община це головне, звичайно, але до тих пір, поки ніхто не голодує, рідня і одна раса теж дещо означають. Пак може дозволити собі бути щедрим на даний момент. Можливо.

І як тільки розвідники повернуться і повідомлять про руйнування, про які ви вже знаєте, незалежно від того, знайдуть вони в Суме живих, чи не знайдуть, або принаймні не в будь-якій великій кількості, самозаспокоєння більше не буде можливим. Залишиться тільки страх. А перелякані люди шукатимуть винуватця.

Таким чином, ви змушуєте себе щось з'їсти, на цей раз обережно, щоб не думати про інші часи і обіди з Джоєм і дітьми. (Неконтрольовані сльози були б кращим виходом, ніж нестримне блювання, але агов, ви не можете пірнути у ваше горе.) Тоді, дозволивши собі спокійно вийти через садові двері Лерна, ви повертаєтеся у свій будинок. Ніхто не пильнує навколо, або зовні. Усі вони напевне в очікуванні новин від Пака або від служби розпоряджень.

У будинку є сховок, прихований під килимком, де сім'я тримає похідний мішок. Ви сидите на підлозі в кімнаті, де Уче був забитий до смерті, і перебираєте речі у мішку, викидаючи, що не потрібно. Зношена, зручна одежа для Нассун вже занадто мала; ви і Джой склали цей мішок разом перед тим як мав  народитися Уче, і ви були недбалі і не освіжали його. Пакет з сухофруктів нечітко білий; вони все ще можуть бути їстівними, але ви не досить відчайдушні для такого експерименту. (Тим не менш.) У мішку є документи, що підтверджують, що у вас і Джоя є свій будинок, і інші документи, що показують, що ви сплачували ваші податки вчасно і обидва були зареєстровані у коммі Тірімо і є повноправними членами общини. Ви викидаєте це, все фінансове і юридичне існування протягом останніх десяти років, склало невеличку купу разом з покритими цвіллю сухофруктами.

Пачка грошей в гумовому гаманці - все одно що папір, так як є велика ймовірність, що гроші не будуть мати ніякого значення, коли люди зрозуміють, як погано пішли справи, але поки що це цінність. Буде папір для підпалювання, на крайній випадок. Обсидіановий ніж у шкіряному чохлі, - Джой наполіг на цьому, ви навряд чи коли-небудь ним скористаєтеся, у вас є краща, природна зброя, якою ви володієте. Торгові дрібнички, які можна продати, - так. Чоботи Джоя також можуть бути продані, так як вони знаходяться в хорошому стані. Він ніколи не буде носити їх більше, тому що скоро ви знайдете його, і тоді ви його прикінчите.

Ви робите паузу. Переглядаєте цю думку щодо того, що краще личить жінці, яку ви вибрали, щоб бути нею. Краще: Ви знайдете його і запитаєте його, чому він зробив те, що зробив. Як він міг це зробити. І ви запитаєте його, - що найголовніше, - де ваша дочка.

Перепакувавши мішок, ви кладете його в однин з пакунків Джоя, які той використовував, коли розносив товари. Ніхто не буде думати двічі, коли  побачить як ви несете його по місту, тому що лише кілька днів тому ви робили це досить часто, щоб допомогти Джоєві в його бізнесі керамікою і інструментами серед кнаперів. Зрештою, хтось може і задасться питанням, чому ви виконуєте замовлення на поставку, коли староста, ймовірно, на межі проголошення Сезонного закону. Але більшість людей не буде думати про це зараз, ось що має значення.

Коли ви виходите, то проходите повз ковдру на підлозі, де лежав Уче протягом декількох днів. Лерн узяв тіло і залишив ковдру; бризок крові не видно. Ви не дивитеся на неї.

Ваш будинок є одним з декількох в цьому куточку міста, розташований між південною стіною і зеленою зоною міста. Ви вибрали цей будинок, і вговорили Джоя купити його, тому що він був ізольований на вузькій, обсадженій деревами алеї. Яка вела прямо через зелену зону до центру міста, що Джоєві дуже подобалось. Це було те, про що ви і він завжди сперечалися: Вам не подобалося бути поруч з іншими людьми більше, ніж необхідно, на що Джой, який був товариський і неспокійний, частіше розчаровано мовчав.

Хвиля абсолютної, цілеспрямованої люті несподівано вдаряє вам в голову і застає вас зненацька. Ви повинні зупинитися в дверях свого будинку, потриматися рукою за дверну коробку і зробити кілька глибоких вдихів, щоб не почати кричати, або, можливо, когось заколоти (себе?) витягнувши для цього ніж з цієї чортової шкіри. Або ще гірше, заморозити когось.

Гаразд. Ви були не праві. Нудота це не так погано, якщо порівняти її з цією відповіддю на ваше горе.

Але у вас немає ні часу, ні сил для заспокоєння, тому ви зосереджуєтеся на інших речах. На будь-чому іншому. На текстурі деревини під рукою. На повітря, яке ви вдихнули тепер, коли перебуваєте за межами будинку. Здається, запах сірки стає відчутнішим, принаймні, на даний момент, що, можливо, не дуже добре. Ви шкодуєте, що поряд немає відкритих розломів землі, тому що це значить, що запах приходить з півночі, де рана, як від великого гнійника, що тріснув, від узбережжя до узбережжя, ви знаєте що це там, хоча мандрівники по імперських дорогах досі приносили лише чутки. Ви сподіваєтеся, що концентрація сірки не стає набагато більшою, тому що якщо це станеться, люди почнуть кашляти і задихатися, і від дощу, який прийде незабаром, риба у річках буде вмирати, і грунт псуватися...

Так. Вам вже краще. Через деякий час ви виходите з будинку, коли нарешті ваша оболонка спокою нібито твердо повертається на місце.

Не так багато людей,як завжди. Пак, мабуть, нарешті, оголосив офіційний локдаун. Під час локдауну ворота закриваються і виставляється варта - ви здогадуєтеся що люди переміщаються до однієї з вишок на стіні, отже Пак зробив попереджувальні кроки і розподілив охоронців на місця. Цього не повинно було статися, поки не оголошений Сезонний закон; про себе ви проклинаєте обережність Пака. Сподіваючись, що він не зробив нічого, що зробить для вас більш важкою можливість вислизнути.

Ринок закрили, по крайній мірі, до пори до часу, так що ніхто не викладає товари і не встановлює цінники. Комендантська година почнеться в сутінках, і всі підприємства, які не мають важливого значення для захисту або постачання міста необхідно закрити. Кожен знає, як все повинно йти. На всіх покладені якісь обов'язки, у багатьох є завдання, які можна зробити в закритому приміщенні: перекладення та зберігання білизни, сушка та консервування швидкопсувних продуктів, перепрофілювання старого одягу і інструментів. Це все з найбільшою ефективністю і навичками, дотримуючись правил і процедур, які одночасно призначені, щоб бути практичними і тримати велику групу стурбованих людей зайнятими. Про всяк випадок.

Проте, коли ви огинаєтне зелену зону - під локаутом ніхто не ходитиме по ній, і не через  правила, а тому що такий період часу зона нагадуватиме людям, що це зелена жива орна земля, а не просто красива пляма з конюшини і польових квітів - на ній ви бачите кількох мешканців Тірімо, в основному стронгбеків. Одна група будує загін і сарайчик, відокремлюючи куточок зеленого кольору для худоби. Це важка робота, і люди занадто захоплені нею, щоб звертати увагу на самотню жінку з коробкою. Кілька облич ви смутно впізнаєте, - люди, яких ви бачили раніше на ринку або через бізнес Джоя. Ви ловите кілька поглядів від них теж, але вони швидкоплинні. Вони знають ваше обличчя і цього їм досить - ви не незнайомець. На даний момент, вони занадто зайняті, щоб згадати, що ви можете бути матір'ю рогга.

Або задатися питанням, від якого батька твій мертвий син-рогга міг успадкувати своє прокляття.

У центрі міста людей більше. Тут ви зливаєтеся з рухом людей, ідучи в тому ж темпі, як і всі інші, киваючи у відповідь, якщо вам кивають, намагаючись не думати ні про що, так що ваше обличчя складається  з пересічних, звичайних ліній. Біля офісу старости стоїть невеликий натовп, блок-капітани і спікери каст виходять, щоб повідомити, що блокування завершене, перш ніж відправитися назад, щоб організувати роботу далі. Люди однак товпляться, явно сподіваючись почути кілька слів про те, що трапилося в Суме і в інших місцях, але навіть тут ніхто не зауважує вас. Навіщо їм це? Повітря смердить сіжою землею і все у радіусі двадцяти миль за містом зруйноване струсом більше, ніж будь-яка людина коли-небудь бачила. У людей є важливіші питання, і вони наполягають на них.

Хоча це може швидко змінитися. Тому ви не розслабляєтеся.

Офіс Пака це насправді невеликий будинок, розташований між незграбними зерновими складами і майстернею по залізу. Коли ви стаєте навшпиньки, щоб побачити виступаючих перед натовпом, ви не дивуєтесь, що побачили Оямара, заступника Пака, який стоїть на ґанку і розмовляє з двома чоловіками і жінкою, які носять на собі більше слідів штукатурки і бруду, ніж одягу. Ці оглядають каналізацію, ймовірно; це одна з речей, які скрижалі радять у разі струсу, і яку імперська процедура блокування рекомендує теж. Якщо Оямар тут, то Пак знаходиться в іншому місці, працює або спить, після того, як командував протягом трьох днів з моменту струсу. Він не буде спати вдома, де його легко знайти. Але оскільки Лерн говорить занадто багато, ви знаєте, де Пак може сховатися, коли він хоче, щоб його не турбували.

Бібліотека Тірімо є ганьбою міста. Єдиною причиною, через яку її ще не закрили, була активність одного старого чоловіка що підняв сморід і писав листи губернатору квартента, поки, нарешті, той не фінансував закриття бібліотеки. Мало хто користувався нею, коли старий помер, але, хоча на нарадах коммі-общини завжди піднімали питання, щоб нарешті закрити її, ця ініціатива ніколи не набирала достатньо голосів. Так що ліквідація затримувалася: а щуряча стара халупа була не набагато більшою за ваш будинок, і була упакована майже повністю полицями книг і сувоїв. Худенька дитина могла ходити між полицями без повертання плечей - ви не тонка, і не дитина, так що повинні рухатися боком, як краб. Про пакунок не може бути й мови: Ви залишаєте його прямо біля дверей всередині. Але це не має значення, тому що в бібліотеці немає нікого, крім Пака, який згорнувся на крихітій лежанці в задній частині халупи, де найкоротша полиця внизу якраз достатньо широка для його тіла.

Коли ви нарешті проштовхуєтеся між стелажами, Пак перестає хропіти, блимає на вас, і починає хмуритися, - хтось порушив його сон. Тоді він думає, тому що він розважливий чоловік, і саме за це тірімці обрали його, і ви бачите його обличчя в той момент, коли він усвідомлює, що ви дружина Джоя і матір Уче - матір рогга, втім, як і Земля теж.

Добре. Зробимо як можна простіше.

- Я не збираюся нікому завдавати шкоди, - швидко говорите ви, перш ніж він може відскочити чи закричати, або зробити те, що він напружився робити. І до вашого власного подиву, при цих словах Пак моргає і знову думає, і паніка відступає від його обличчя. Він сідає, спираючись спиною до дерев'яної стіни, і розглядає вас протягом довгого, вдумливого моменту.

- Ви не прийшли би сюди лише для того, щоб сказати мені це, я вважаю, - говорить він.

Ви облизуєте губи і пробуєте сісти навпочіпки або присісти. Це незручно, тому що тут не так багато місця. Ви повинні приготуватися не зачепити полиці, і ваші коліна зазіхають більше, ніж ви, на простір Пака. Він напівусміхається на такий очевидний дискомфорт, але його посмішка зникає, коли він згадує, хто ви, а потім він хмуриться до себе, як ніби обидві реакції дратують його.

Ви говорите:

- Можливо ви знаєте, куди пішов Джой?

Обличчя Пака смикається. Він досить старий, щоб бути вашим батьком, але він найменш батьківська людина, яку ви коли-небудь зустрічали. Ви завжди хотіли сісти десь і випити з ним пива, незважаючи на те, що це не вписувалося би в звичайний лагідний камуфляж, яки ви побудували навколо себе. Більшість людей в місті думають про нього так само, незважаючи на те, що, наскільки ви знаєте, він не п'є. Погляд, який він кидає на вас в цей момент, однак, вперше змушує вас думати, що він буде хорошим батьком, якщо коли-небудь матиме дітей.

- Он воно що, - каже він. Його голос скрипучий після сну. - Він вбив дитину? Це те, про що люди говорять, але Лерн сказав, що він не впевнений.

Ви киваєте. Ви не хочете казати слово проти Лерна.

Очі Пака обмацують ваше обличчя.

- А дитина була...?

Ви киваєте знову, і Пак зітхає. Він ніби забув про запитання.

- Ніхто не бачив, куди Джой пішов, - каже він, пригладивши свої коліна і поклавши на них одну руку. - Люди говорять про вбивство, тому що це легше, ніж говорити про... - Він піднімає і опускає руку в безпорадному жесті. - Різні чутки, я маю на увазі, і у них більше бруду, ніж каміння. Люди бачили Джоя, коли він зі своїм конем у візку їхав з Нассун...

Ваші думки зупиняються.

- З Нассун?

- Так, з нею. Що... - Тоді до Пака доходить. - От лайно, вона одна з них, теж?

Ви намагаєтеся не почати тремтіти. Ви навіть стискаєте кулаки в спробі запобігти цьому, і земля набагато нижче вас відразу стає за мить ближче, повітря навколо вас холоднішає, перш ніж стримати ваш відчай, радість, жах і лють.

- Я не знала, що вона була жива, - це все, що ви говорите, після того як знову відчуваєте себе, через дуже довгий час.

- Ох. - Пак кліпає, і жалісливо відвертає погляд. - Ну так. Вона була живою, коли вони виїхали з міста, у всякому разі. Ніхто не знав, що щось не так, або думав, що нічого не сталося. Більшість людей вважала, що батько намагається навчити свою доньку бізнесу, або утримати нудьгуючу дитину від неприємностей, звичайна річ. Потім на півночі сталося це лайно, і всі забули про те, що Лерн сказав, що він знайшов вас і... і вашого хлопчика. - Він робить паузу, рухаючи щелепою. - Ніколи б не подумав, що Джой може таке зробити. Він бив вас?

Ви хитаєте головою.

- Ніколи. - Тоді це, можливо, було б легше перенести, так чи інакше, якби заздалегідь Джой був жорстоким. Тоді ви могли би звинуватити себе у недалекоглядності або самовдоволенні, а не тільки за гріх народження.

Пак робить глибокий, повільний вдих.

- Лайно. Просто... лайно. - Він хитає головою, пригладжуючи рукою сірий пух свого волосся. Воно не природжено-сіре, як у Лерна і інших з попелястим відтінком; Ви ще пам'ятаєте, коли його волосся було коричневого кольору. - Що ви збираєтеся робити після цього? - Його погляд бігає по сторонах. Це не зовсім надійно, але ви розумієте, що він занадто тактовний, щоб сказати "Будь ласка, залиште місто якомога швидше".

Ви киваєте, раді. - Мені потрібен пропуск через ворота.

- Гаразд. - Він робить паузу. - Ви знаєте, що не зможете повернутися?

- Знаю. - Ви вичавлюєте з себе посмішку. - І не дуже й бажаю.

- Не звинувачую вас. - Він зітхає, потім знову починає, невпевнено. - Моя... моя сестра...

Ви не знали, що у Пака була сестра. Тоді ви починаєте розуміти.

- Що з нею сталося?

Він знизує плечима.

- Звичайний випадок. Ми жили в Суме, тоді. Хтось зрозумів, ким вона була, і розказав іншим покидькам, вони прийшли і забрали її вночі. Я не пам'ятаю багато. Мені було тільки шість. Після цього мої батьки переїхали зі мною сюди. - Його рот усміхається, але насправді він серйозний. - Тому я ніколи не хотів мати дітей.

Ви посміхаєтеся, теж.

- Я не хотіла, теж. - Однак Джой хотів.

- Іржа Землі. - Він закриває очі на мить, потім різко встає на ноги. Ви теж підводитеся, тому що в іншому випадку ваше обличчя буде повністю занадто близько до його пофарбованих старих штанів. - Я проведу вас до воріт, якщо ви ідете туди.

Це дивує вас.

- Я йду туди. Але ви не повинні. - Ви не впевнені, що це гарна ідея, якщо по правді. Це може привернути більше уваги, ніж ви хочете. Але Пак хитає головою, він стис щелепи і похмурий.

- Я випущу вас. Ходімо.

- Ризиковано.

Він дивиться на вас, і на цей раз ви здригаєтеся. Йому йдеться не про вас, це напевне. Натовп, який взяв його сестру, не наважився би зробити це, якби тоді він був такою людиною, як зараз.

Або, можливо, вони б просто вбили би його, теж.

Він несе вашу коробку, і ви йдете по Семи сезонах, головній вулиці міста, весь шлях до головних воріт. Ви дратуєтеся, намагаючись виглядати впевнено і спокійно, навіть якщо не відчуваєте їх. Це не ваш вибір, пройти цю частину міста на виду у всіх цих людей. Пак привертає увагу, люди хвилями повертають голови, щоб гукнути або підійти і запитати його, чи є якісь новини... але потім помічають поряд вас. І перестають рухатися у ваш бік. Вони зупиняються на відстані, збираючись у двійки-трійки і спостерігають. Іноді довго опісля. Зараз немає нічого, крім звичайного маленького містечка обивателів, по крайній мірі, на поверхні. Але ви бачите, як ці вузли людей пошепки розмовляють, ви відчуваєте їх погляди, і це напружує ваші нерви в очікуванні найгіршого.

Пак кличе відповідального за ворота в міру наближення. Дюжина або близько того стронгбеків, які, ймовірно, є шахтарями і фермерами в звичайних умовах, просто тиняються перед воротами без реальної організації. Двоє у воронячому гнізді, побудованому на вершині стіни, де вони можуть бачити дорогу за воротами; ще двоє стоять біля вічок воріт на рівні очей. Решта просто ошивається поблизу, нудячись, або говорять і жартують один з одним. Пак, ймовірно, вибрав їх через здатність до залякування, тому що всі вони санзед - великі і важкі, і виглядають так, ніби можуть впоратися з будь-ким навіть без кинжалів і арбалетів, які вони носять.

Один з них робить крок вперед, щоб привітати Пака, насправді він найменший з них, чоловік, якого ви знаєте, але не пам'ятаєте його імені. Його діти були в ваших класах в міській школі. Він пам'ятає вас, ви бачите це, коли його очі застигають на вас і звужуються.

Пак зупиняється і кладе ящик на землю, відкриває його і подає вам ваш дорожній мішок.

- Карра, - говорить він, звертаючись до чоловіка, якого ви знаєте. - Все в порядку?

- Було досі, - каже Карра, не відриваючи від вас очей. Те, як він дивиться на вас, змушує вашу шкіру плавитися. Кілька інших стронгбеків теж дивляться, переводячи погляд з Карри на Пака і назад, готові слідувати за тим, хто отримає головну роль. Одна жінка відкрито дивиться на вас, але всі інші, здається, змішуються, і поглядають на вас лише швидкими косими поглядами.

- Радий це чути, - каже Пак. Ви бачите, що він трохи хмуриться, можливо, він читає ті ж сигнали, які підхоплюєте ви. - Скажи своїм людям, щоб відкрили ворота на хвилинку, це можна, чи не так?

Карра не відриває очей від тебе.

- Ти думаєш це хороша ідея, Пак?

Пак хмуриться ще більше і робить кілька швидких кроків до Карри, щоб опинитися напроти його лиця. Карра не великий начальник, а Пак новатор, а не стронгбек, - не те, щоб це дійсно мало велике значення, і зараз теж не має.

- Так, - каже Пак, його голос низький і твердий, і Карра нарешті фокусується на ньому, з посиленим подивом. - Я хочу це зробити. Відкрийте ворота, якщо ви не заперечуєте. Якщо ви не дуже зайняті ржавінням.

Ви згадуєте рядок зі скрижалей, Структура, вірш третій. "Тіло смертне. Лідер, який хоче втриматись, повинен покладатися на більшість".

Щелепи Карра стискаються, але через мить він киває. Ви намагаєтеся вдавати ніби зайняті дорожнім мішком. Лямки занадто вільні. Джой був останнім, хто пробував його.

Карра і мотористи починають рух біля воріт, працюючи біля системи шківів, які допомагають лебідці відкрити ворота. Велика частина стін Тірімо виготовлена з дерева. Коммі не настільки багата ресурсами, щоб імпортувати обтесаний камінь або найняти необхідну кількість мулярів, хоча їхні стіни зроблені краще, ніж у погано керованих общинах, або нових коммі, які ще навіть не мають стін. Хоча ворота зроблені з каменю, тому що ворота є найслабшим місцем кожної стіни. Їм потрібно відкрити їх лише трохи для вас, і через кілька повільних, болісних хвилин і вигуків від мотористів, ворота, призначені для захисту від зловмисників, зупиняються.

Пак звертається до вас, йому явно незручно.

- Жаль, що... що Джой, - говорить він. Не про Уче, але, можливо,це навіть на краще. Ви повинні триматися. - Я про все це лайно. Сподіваюся, ви знайдете виродка.

Ви тільки хитаєте головою. Ваше горло здавлює. Тірімо був вашим домом протягом десяти років. Ви тільки почали думати про нього, як про  такий-собі-дім-навколо, з часу народження Уче, але ця прив'язаність була більше, ніж ви могли собі дозволити зробити. Ви пам'ятаєте, як Уче покарбував коліна і руки у зелений колір після того, як вперше дізнався, що може бігати. Ви пам'ятаєте, як Джой допомагав Нассун побудувати кайт і як той злетів і відірвався; уламки кайта все ще знаходяться на дереві десь на східній стороні міста.

Але це не так важко залишити, як ви думали раніше. Не зараз, коли вирячені очі ваших колишніх сусідів ковзають по вашій шкірі, як згіркле масло.

- Дякую, - бурмочете ви, маючи на увазі одразу багато речей, тому що тоді Пака не було, щоб допомогти вам. Він нашкодив собі, роблячи це. Мотористи в даний час стали поважати його менше, і вони незабаром будуть про це говорити. Скоро всі будуть знати, що він любитель рогга, які небезпечні. Вождь не може дозволити собі такої слабкості, коли приходить сезон. Але що найголовніше для вас в цей момент суспільної моралі, це доброта і честь, яку ви не очікували отримати. Ви не знаєте, як на це реагувати.

Він киває, незручно, і відвертається, коли ви починаєте йти до щілини в воротах. Можливо, він не бачить, як Карра киває іншим вартовим; можливо, він не бачить, як єдина жінка серед них швидко підводить свою зброю і орієнтує її на вас. Можливо, ви будете думати пізніше, що Пак зупинив би жінку, або якимось чином запобіг би тому, що сталося, якби він бачив.

Ви бачите її, хоча, в основному, на периферії вашого зору. Тоді все відбувається занадто швидко, щоб думати. І також тому, що ви не думали, тому що ви намагалися не думати, і це означає, що ви діяли інстинктивно, тому що мислення означало би, що ви будете пам'ятати, що ваша сім'я мертва, і все, що ви мали за щастя, тепер брехня і мислення робить всередині вас перерву і горе починає кричати і кричати і кричати.

І тому що колись, в іншому житті, ви навчилися реагувати на раптові загрози дуже певним чином, ви -

тягнетеся до повітря навколо вас і тягнете енергію з землі під вашими ногами, які стають якорем, і концентруєте вузьким променем і

коли жінка стріляє з арбалета, направляєте на болт, що мчить до вас. Безпосередньо перед вами стріла врізається в мільйони блискучих, заморожених цяточок.

(Не слухала, не чула, дорікає голос у вашій голові. Голос вашої совісті, глибокий і далекий. Ви забуваєте його майже миттєво, ще в процесі звучання. Це голос з іншого життя.)

Життя. Ти дивишся на жінку, яка щойно намагалася тебе вбити.

- Що, г.мно! - Карра дивиться на вас, ніби приголомшений вашою нездатністю впасти замертво. Він ніби зменшується, його руки стискаються в кулаки, і літають вгору і вниз в своєму хвилюванні. - Стріляйте знову! Вбийте її! Стріляйте, чорти б взяли цю Землю, перед...

- Якого біса? - Пак, нарешті, помітив, що щось відбувається, і повертається. Дуже запізно.

Землю під ногами і все, що на ній, починає трясти.

Важко сказати що в першу чергу. Немає ніякого попереджувального дзвону у місті, як це було б, якби струс землі почався природнім чином. Ось чому люди бояться таких, як ви, тому що ви вмілі і підготовлені. Ви сюрприз, як раптовий напад зубного болю, чи як серцевий напад. Вібрація, яку ви викликаєте, піднімається швидко, щоб стати гулом напруженості, який може бути сприйнятий вухами, ногами і шкірою, якщо вас немає надчуття, але до того моменту буде вже надто пізно.

Карра хмуриться, дивлячись на землю під ногами. Жінка робить паузу посередині завантаження нового болта, її очі розширирюються, коли вона бачить тремтіння струни своєї зброї.

Ви стоїте в оточенні закручених у вихор кристаликів льоду і подрібненої арбалетної стріли. Навколо ваших ніг коло у два фути замороженої землі. Ваш замок енергії рухає повітря навколо м'яким бризом.

- Ви не можете. - Пак нашіптує ці слова, його очі розширирюються при погляді на ваше обличчя. (Ви не знаєте, як виглядаєте прямо зараз, але напевне погано.) Він хитає головою, неначе його заперечення може це зупинити, роблячи крок назад, а потім інший. - Ессун.

- Ви вбили його, - говорите ви Паку. Це не раціонально. Ви маєте на увазі множину, незважаючи на те, що говорите конкретній людині. Пак не намагався вбити вас, не мав нічого спільного з Уче, але замах на ваше життя звільнив щось надто люте і холодне. - Ви боягузи. Ви тварини, що дивляться на дитину і бачать здобич. Джой не один винен в смерті Уче, якась частина у вас знає це - Джой виріс тут в Тірімо. Що це за вид ненависті, яка може змусити людину вбити свого власного сина? Він узяв її з усіх вас навколо.

Пак видихає.

- Ессун...

А потім долину прорізає тріщина.

Початковий поштовх досить жорсткий, щоб збити всіх, хто стояв, на землю і гойднути кожен будинок в Тірімо. Потім будинки починають дрижати і тріщати, коли поштовхи перетворюються в стійку, постійну вібрацію. Сайдерова майстерня-магазин руйнується першою, старий дерев'яний каркас будівлі хилиться в сторону від свого положення. Чутно крики зсередини, і одна жінка встигає вибігти перед тим як дверна коробка мнеться всередину. На східній околиці міста, яка найближче до гір, що обрамляють долину, починається зсув. Частина східної стіни і два чи три будинки поховані під раптовим напором шламу з бруду, дерев і каміння. Далеко під землею, де ніхто, крім вас не можете відчути, глиняні стіни підземного водоносного горизонту, який постачає місто колодязною водою, зруйновані. Водоносний горизонт починає витікати. Вони не зрозуміють ще протягом декількох тижнів, що ви вбили місто в цей момент, але вони це згадають, коли вода у колодязях вичерпається.

У всякому разі згадають ті, хто виживе в найближчі кілька хвилин. Від ваших ніг коло з морозу і закрученого снігу починає розширюватися. Швидко.

Воно ловить Пака першим. Він намагається відбігти, але край вашого тора вже накотився до нього - він просто занадто близько. Вихор ловить його на середині кроку, заморожує його ногу і він зупиняється. А тор продовжує свій шлях вгору по його спині, поки, за один вдих, він не падає на землю з кам'яним жорстким звучанням, його плоть стає сірою, як і його волосся. Поруч з тором тепер Карра, який до цих пір кричить до когось, щоб убити вас. Крик вмирає у нього в горлі, коли він падає, швидко заморожений, останній його теплий подих сичить крізь зціплені зуби і заморожує землю, коли ви викрали тепло від його тіла.

Ви заподіяли смерть не лише односельчанам, звичайно. Птах, який сидів на сусідньому паркані, падає заморожений, теж. Трава на газоні нерухоміє від морозу, а повітря сичить і виє, забираючи вологу і тепло, які вихоплює з приречених істот... хоча ніхто ніколи не оплакував дощових черв'яків.

Швидко. Повітряні потоки жваво несуться вниз по Семи сезонах в даний час, від чого дерева шумлять і ті, хто поблизу, волають в тривозі, оскільки розуміють, що відбувається. Земля не перестає рухатися. Ви розгойдуєтеся разом з землею, а тому що ви знаєте її ритм, вам легко зберігати рівновагу. Ви робите це, не замислюючись, тому що у вас залишилася тільки одна думка, тільки вона.

Ці люди вбили Уче. Їх ненависть, страх, їх нічим не спровоковане насильство. Вони.

(Він.)

Убив вашого сина.

(Джой вбив свого сина.)

Люди вибігають на вулицю, і кричать, їм незрозуміло, чому не було ніякого попередження, і ви вбиваєте кожного, хто досить дурний або не запанікував, щоб наблизитися.

Джой. Вони і Джой. Все це іржаве місто це Джой.

Дві речі рятують коммі, однак, або принаймні більшість з них. По-перше, більшість будівель не руйнуються. Тірімо можливо занадто бідне, щоб будувати з каменю, але більшість його будівельників досвідчені і добре оплачувані, і користувалися повчаннями, які рекомендують скрижалі: підвісні рами, центральний  стовбур. По-друге, лінія розлому долини - яку ви в даний час розширюєте, насправді знаходиться в кількох милях на захід. Через ці речі більшість тірімців виживе, по крайній мірі, поки не висохнуть колодязі.

Через ці речі. І через переляканий крик маленького хлопчика, коли його батько вибігає з будинку, який шалено розгойдується.

Ви повертаєся на звук миттєво, звичайно, орієнтуючись на джерело, що досягло вух матері. Чоловік тримає хлопчика обома руками. Він навіть не має дорожнього мішка; перше і єдине, що він зробив, це схопив свого сина. Хлопчик не схожий на Уче. Але ви дивитеся, як дитина виривається і біжить назад до будинку - маленька людина залишила щось всередині (улюблену іграшку? Матір хлопчика?), І раптом, в кінці кінців, ви опам'ятовуєтеся.

І тоді ви зупиняєтеся.

Тому що не зважали на Землю. Подивіться, що ви натворили.

Струс припиняється. Повітря шипить знову, на цей раз у простір навколо вас влітає тепліше, вологіше повітря. Грунт і ваша шкіра миттєво стають вологі від конденсату. Гуркіт у долині вщухає, залишивши тільки крики і скрип падаючого дерева разом з сиреною, яка з великим запізненням, сиротливо почала вити.

Ви закриваєте очі, ниючі від тряски і зусиль мислення, Ні, це я вбила Уче. Будучи його матір'ю. Сльози на вашому обличчі. А ви думали, що більше не зможете плакати.

Але між вами і воротами в даний час немає жодної людини. Мотористи, які могли б бути там, порозбігалися; до того ж Пак, як Карра і ще кілька людей були занадто повільними, щоб втекти. Ви накидаєте дорожній мішок на плече і прямуєте до повністю відкритих воріт, очищаючи мокрі місця на вашому обличчі однією рукою. Ви посміхаєтеся, хоча це гірка, ниюча посмішка. Ви просто не можете не відчувати іронію всього цього. Ви не хотіли чекати, щоб смерть прийшла до вас. Все вірно.

Дурна-дурна жінка. Смерть завжди була тут. Смерть це ви.

* * *

Ніколи не забувайте, хто ви.

- Таблет Перший, "Про виживання", вірш десятий -

4

СІЄНІТА, ОГРАНЮВАННЯ І ПОЛІРУВАННЯ

Це лайно, вважає Сієніта за щитом приємної посмішки.

Однак вона не дозволяє образі з'явитися на обличчі. Також вона не дозволяє собі соватися в кріслі. Її руки - де чотири пальці окільцьовані простими однотонними кільцями - сердолік, білий опал, золото і онікс - відпочивають на колінах. Руки нижче краю столу, і недоступні погляду Фельдшпар. Вона могла стискати їх, і Фельдшпар зрозуміла би, як вона реагує. Вона не хоче цього.

- Коралові рифи є складними утвореннями, як ви знаєте. - Власні руки Фельдшпар зайняті підтримуванням великої дерев'яної чашки з "безпечним" , і її посмішки над краєм чашки. Вона добре знає, що стоїть за посмішкою Сієніти. - Корал не такий, як звичайний камінь. Він пористий, гнучкий. Потрібен точний контроль, щоб зруйнувати його, не викликавши цунамі, цього важко досягти.

Сієніта може зробити це уві сні. Другий ранг міг би зробити це. Новачок міг зробити це, хоча, за загальним визнанням, не без істотної побічної шкоди. Вона тягнеться до своєї чаші "безпечного", підтримує дерев'яну півкулю пальцями так, щоб поверхня напою не хиталася, і робить ковток. - Я ціную, що ви призначили мені наставника, старша.

- Ні, це не я. - Фельдшпар теж посміхається і відпиває зі своєї чашки, тримаючи мізинець відставленим. Це виглядає як приватний конкурс, етикет проти етикету, де найкраще лайно приймають з посмішкою. - Якщо це вас втішить, ніхто не думає, що вас зневажено.

Тому що всі знають, що насправді вона найкраща. Це не стирає образи, але дає Сієніті деяке задоволення. По крайній мірі, її новий "наставник" має десятий ранг. Її тішить, що вони так високо оцінюють її можливості. Вона підбиратиме будь-які крихти самоповаги, які можна отримати з ситуації.

- Нещодавно він закінчив карту Сомідлат, - м'яко каже Фельдшпар. Немає ніякої потреби у лагідності щодо предмету розмови, але Сієніта цінує зусилля літньої жінки. - Як правило ми даємо більше часу для відпочинку перед новою роботою, але губернатор квартента дуже наполягає, щоб ми зробили щось з закупоренням гавані Алії якомога швидше. Ви та, хто буде виконувати роботу; він там просто щоб проконтролювати і відпочити. Шлях туди повинен зайняти місяць або близько того, якщо ви не будете вибирати обхідні шляхи чи їхати у легкому темпі - однак не потрібно ніякого поспіху, враховуючи, що кораловий риф не нагальна проблема.

При цьому Фельдшпар виглядає злегка (але по-справжньому) роздратованою. Губернатор Алії, або, можливо, керівники цього квартенту, занадто її дратують. У ті роки, коли Фельдшпар була її наставницею, Сієніта ніколи не бачила на її обличчі виразу гіршого за легеньку посмішку. Вони обидві знають правила: фулькрумські орогени - імперські орогени, або "чорні жакети", як їх називають, не повинні вбивати за жодних обставин, і завжди повинні бути ввічливими і професійними. Фулькрумські орогени повинні випромінювати впевненість і досвід, коли знаходяться в громадських місцях. Фулькрумські орогени ніколи не повинні показувати свій гнів, щоб не нервувати оточуючих. За винятком цього моменту Фельдшпар ніколи не вела себе непристойно, саме тому Фельдшпар наставниця і  керує орогенами, в той час як Сієніта просто вариться у власному соку. Вона повинна буде продемонструвати більше професіоналізму, якщо хоче отримати таку роботу, як у Фельдшпар. Це зрозуміло, і їй, напевне, доведеться зробити ще кілька речей.

- Коли ми можемо зустрітися? - Запитує Сієніта. Вона робить ковток "безпечного", щоб питання здавалося незначним. Просто розмова між старими друзями.

- Коли вам зручно. - Фельдшпар знизує плечима. - У нього є кімнати в районі для старших. Ми послали йому запрошення на брифінг і прохання про те, щоб він був присутній на цій зустрічі... - Вона знову виглядає злегка роздратованою. Така ситуація напевне шокуюча для неї, чи просто жахлива. - ... Але цілком можливо, що він пропустив повідомлення. Як я вже казала, він відпочиває після досліджень. Подорожувати горами Лікеша одному важкувато.

- Одному?

- Починаючи з п'ятого рангу і вище не потрібно мати партнера або опікуна при подорожах за межами Фулькрума. - Фельдшпар ковтає зі своєї чашки залишок, не звертаючи уваги на шок Сієніти. - Ми вважаємо, що тоді ми досить стабільні в нашій майстерності, і таким орогенам може бути надана крапелька автономії.

П'ять кілець. У неї чотири. Це фігня, що це не має нічого спільного з орогенною майстерністю; якщо опікун відчуває сумніви з приводу готовності учня слідувати правилам, які орогена вивчає для отримання першого кільця, не кажучи вже п'яте... Але...

- Отже їдемо тільки він і я.

- Так. Ми виявили, що така група найбільш ефективна у випадках, подібних цьому.

Звичайно.

Фельдшпар продовжує. - Ви знайдете його у  Пірамідах. - Це комплекс будівель, де знаходиться велика частина працюючих у Фулькрумі викладачів. - Головна вежа, верхній поверх. Немає спеціально зарезервованого будинку для найстарших рангом орогенів, тому що їх дуже мало - на даний час тільки один десятого рангу, але цілий поверх для однієї людини це забагато, і ми думаємо, що можна принаймні трохи потіснити його там.

- Дякую, - каже Сієніта, повертаючи чашку на стіл. - Я піду до нього прямо зараз.

Фельдшпар робить паузу протягом довшого часу, її обличчя стає ще більш приємно-непроникним, ніж зазвичай, і це попередження Сієніті. Тоді Фельдшпар додає:

- Як десятий по рангу він  має право відмовитися від будь-якої місії, якщо не оголошено надзвичайного стану. Ви повинні це знати.

Зачекайте. Пальці Сієніти перестають крутити чашку, і її очі зустрічаються з очима цієї жінки старшого віку. Чи є слова Фельдшпар натяком і означають щось інше, - не те, що вона каже? Не може бути. Сієніта звужує свої очі, більше не намагаючись приховати свою підозру. І все-таки. Фельдшпар підказала їй вихід. Чому?

Фельдшпар тонко посміхається.

- У мене шестеро дітей.

Ох.

Більше нічого не потрібно казати. Сієніта робить ще один ковток, намагаючись не гримасувати через крейдяну зернистість, яка зібралася в нижній частині чашки. Напій приємний, але не для постійного вживання. Він зроблений з рослинного молока, яке змінює колір в присутності будь-яких домішок, навіть  якщо плюнути. Він служить для гостей при зустрічах, тому що, ну, це ж "безпечний". Важливий жест, який говорить: Я не збираюся отруїти вас. По крайній мірі, не зараз.

Після цього Сієніта покидає кабінет Фельдшпар, а потім прямує до головної адміністративної будівлі, яка сидить серед скупчення невеликих будівель, за якими напівзакинутий сад, який входить у простір, що оточує Фулькурум кільцем. Сад займає кілька акрів, і має можливість розростатися широкою смугою навколо Фулькрума до декількох миль. Це виглядає так, ніби Фулькрум, місто само по собі, розташоване всередині ще більшого тіла Юменес як... Ну добре. Раніше Сієніта б продовжила цю думку "як дитина в животі жінки", але це порівняння здається їй сьогодні особливо гротескним.

Вона киває знайомим колегам-юніоркам, коли проходить повз. Деякі з них просто стоять або сидять на лавках і розмовляють, в той час як інші байдикують на ділянках трави серед квітів і читають, або фліртують, або сплять. Життя закільцьованих легке, за винятком місій за межами стін Фулькруму, які короткі і нечасті. Лінії з піску прокладені по боках кожної брукованої доріжки, усі під акуратним контролем юніорів, які роблять це під наглядом інструкторів, але пісок в саду не дозволяється розсипати; це привілей лише для тих, хто пройшов випробування і отримав своє перше кільце, будучи схвалений для ініціації Хранителями.

І думка про Хранителів ніби викликає їх до життя, - Сієніта помічає кілька фігур у бордовій уніформі, що стоять купкою біля одного з численних ставків кільця. Ще один опікун, на іншому боці водойми, розвалився в алькові в оточенні рожевих кущів, і вдає, що ввічливо слухає як молода юніорка співає маленькій аудиторії, яка сидить поблизу. Можливо, хранитель справді слухає; іноді вони роблять це. Деколи їм потрібно відпочити, теж. Сієніта відзначає погляд хранителя, який затримався на одному з членів аудиторії, зокрема на тонкій білявці, яка, здається, не приділяє багато уваги співачці. Він дивиться на її руки, що складені на колінах. У нього пов'язка навколо двох пальців, яка утримує їх разом і прямо.

Сієніта іде далі.

Вона зупиняється на початку Вигнутого Щита,  групи гуртожитків, в яких розміщаються сотні молодших орогенів. Її сусідок по кімнаті немає вдома, щоб дивитися, як вона переодягається і приводить у порядок зачіску, за що вона їм болісно вдячна. Вони досить скоро почують про її призначення через млин чуток. Потім вона виходить і іде далі, досягаючи своєї мети - Пірамід. Головна вежа є однією з найстаріших будівель комплексу Фулькрум, вона побудована з широких важких білих мармурових блоків і має флегматичні виступи, нетипові для стилю Уайлдера, химерної архітектури Юменес. Великі подвійні двері відкриваються в широке, витончене фойє, його стіни і навіть підлога прикрашені сценами з історії Санзед. Вона тримає неквапливий темп, киваючи до літніх людей, яких вона бачить, впізнає вона їх чи ні, - врешті-решт вона хоче роботу Фельдшпар, і, повільно піднімаючись широкими сходами, зупиняється знову і знову, щоб оцінити майстерно розташовані візерунки з світла і тіні, що відкидаються вузькими вікнами. Вона не впевнена, що це робить зображення на стінах настільки особливими насправді, але всі говорять, що це приголомшливі твори мистецтва, тому вона хоче розглянути і оцінити їх.

На найвищому поверсі, де на килим довжиною з хол накладається ялинка сонячного світла, вона зупиняється, щоб віддихатися і оцінити щось справжнє: мовчання і самотність. Тут немає нікого, навіть юніорів нижчого рівня, які займалися би чищенням або побіжними обов'язками. Вона ловила чутки, і тепер знає, що вони вірні: Десятий ранг займає цілий поверх.

Це істинна нагорода за видатні досягнення: недоторканність приватного життя. І вибір. Після того, почекавши якусь мить, щоб очі адаптувалися до іншого освітлення, Сієніта іде по коридору, поки не досягає дверей, перед якими килимок закінчується.

Це момент, коли вона соромиться. Вона нічого не знає про цього чоловіка. Він заробив найвищий ранг, який існує в їх ієрархії, що означає, що усім насправді все одно, як він живе, поки він утримується від будь-якої негідної поведінки у приватних відносинах. І він є людиною, яка була залежною більшу частину свого життя, і тільки останнім часом отримала автономію і привілеї в порівнянні з іншими. Ніхто не буде осуджувати його в цілому, тільки окремі випадки очевидного перекручення або зловживання. Ні, навіть якщо його жертвою стане якась орогена.

Такі думки не мають ніякого сенсу. У неї немає вибору. Зітхнувши, Сієніта стукає.

І тому що вона не очікує застати вдома чоловіка, який має можливість вільно ходити будь-де, пройшовши важкі випробування, вона справді здивована, коли роздратований голос ніби клацає зсередини,

- Що?

Вона все ще думала, як відповісти на "що", коли почулися кроки по каменю, жваві, і двері з дратуючим слух звуком відкрилися, війнувши протягом. Чоловік, який стоїть за ними, у пом'ятому халаті, половина його волосся злиплася, а лінії фарби утворили безсистемну карту на його щоках. Він був молодший, ніж вона очікувала. Не такий вже й молодий; майже в два рази старший за неї, приблизно у віці сорока років. Але вона думала... ну добре. Вона зустрічала багато шести- і семи рангових викладачів у їх шосте чи сьоме десятиліття, і очікувала, що десятий по рангу буде взагалі древнім. І більш спокійним, гідним, більш витриманим. Щось у цьому роді. А цей навіть не носить свої кільця, хоча вона може бачити слабкі бліді смужки на деяких з його пальців, стежачи за його розгніваною жестикуляцією.

- Що сталося, в ім'я двохвилинного землетрусу? - Коли Сієніта просто дивиться на нього, він переходить на іншу мову - якої вона ніколи раніше не чула, хоча звуки смутно нагадують мову Коастер, і він чітко розлючений. Потім він веде рукою по волоссю, і Сієніта майже регоче. Його волосся переплутане, як щільно скручений матеріал, волосся повинне бути пряме, щоб виглядати стильно, а те, що він робить, просто псує його зачіску ще більше.

- Я сказав Фельдшпар, - каже він, повертаючись до абсолютно нормальної вимови і явно борючись з нетерпінням, - і іншим кудакаючим мудлям зі старшої консультативної ради, щоб залишили мене в спокої. Я тільки що прибув з хребта, і у мене не було й двох годин в минулому році, якої я не ділив би з конем або картами, а якщо ви тут, щоб дати мені якесь замовлення, я збираюся заморозити вас там, де ви стоїте.

Вона впевнена, що це гіпербола. Такого роду гіперболи він не повинен використовувати; Фулькрумські орогени просто не жартують про деякі речі. Це одне з негласних правил... але, можливо, Десятий знаходиться за межами таких правил. - Це не замовлення, насправді, - говорить вона, і його обличчя зморщується.

- Тоді я не хочу чути нічого, що ви хочете мені сказати. Ідіть в іржу геть. - І він збирається закрити двері перед її лицем.

Вона спочатку не може повірити. Що зі сказаного нею образливе? Це приниження на вершині принижень; досить погано вже те щоб з'явитися в такому виді, в першу чергу, але не поважати себе в процесі розмови?

Вона ставить ногу на шляху руху дверей, перш ніж він встигає їх закрити, і нахиляється вперед, щоб сказати:

- Я Сієніта.

Це ім'я для нього нічого не означає, що вона може бачити по його шаленіючому погляді. Він вдихає, щоб почати кричати, що вона й гадки не має, з ким говорить, але вона не хоче нічого чути, і перш ніж він починає, вона огризається,

- Я тут, чорт візьми, через вас, щоб ви згоріли!  А ви думали ради вашого красивого відпочинку?

Частина її вражена, що вона сказала це рідною мовою, виразивши так її власний гнів. Інша частина її задовольняється цим, тому що закриває його іржавий рот.

Він впускає її.

Тепер їм незручно. Сієніта сидить за маленьким столиком у кімнаті-люкс, у нього є цілий набір обставлених номерів для різних випадків, у той час як він совається на одному з диванів кімнати, сівши скраю. У дальньому краю, відзначає вона, ніби він боїться сидіти занадто близько до неї.

- Я не думаю, що можу знову почати це найближчим часом, - каже він, дивлячись на свої руки, складені разом перед ним. - Я маю на увазі, вони завжди говорять мені, що є необхідність, але це... Я не...  - Він зітхає.

- Це не вперше для вас, - каже Сієніта. Він тільки що отримав право відмовитися від десятого кільця.

- Ні, ні, але... - Він робить глибокий вдих. - Я не завжди знаю.

- Не знаєте чого?

Він морщиться.

- З першими кількома жінками... Я думав, що вони були зацікавлені.

- Ви... - Вона стримує себе. Прихований мотив завжди є, звичайно; навіть Фельдшпар не сказала їй прямо: "Ваше призначення народити дитину протягом одного року з цією людиною". Ця відсутність підтвердження наказу, як передбачається, робить справу простішою. Вона ніколи не бачила в цьому сенсу: навіщо прикидатися, коли ситуація така, як вона є? Але для нього, вона це розуміє, не має сенсу прикидатися. Це дивує її, тому що це незвично. Наскільки наївний він може бути?

Він дивиться на неї, і вираз його обличчя мученицький.

- Так. Я знаю.

Вона хитає головою.

- Я бачу. - Це не має значення. Мова йде не про його інтелект. Вона встає і знімає пояс на формі.

Він дивиться.

- Так просто? Я навіть не знаю вас.

- Вам не потрібно.

- Я не люблю вас.

Почуття взаємне, але Сієніта утримується від вказування на очевидне.

- Я закінчила менструацію тиждень тому. Це гарний час. Якщо ви віддаєте перевагу нижньому положенню, можете просто лежати нерухомо, і дозвольте мені попіклуватися про все інше. - Вона не дуже досвідчена, але це не тектоніка плит. Вона знімає куртку, а потім витягує дещо з кишені, щоб показати йому: пляшечку, до сих пір майже повну. Він виглядає смутно нажаханим. - Насправді, ймовірно, буде навіть краще, якщо ви не будете рухатися. Це буде досить незручно, якщо по правді.

Він встає, теж, насправді відступаючи. Деяке бажання на його обличчі - ну, це не смішно, і не насправді. Але Сієніта не може позбутися відчуття крапельки полегшення від його реакції. Ні, не тільки полегшення. Він є слабким у цій справі, незважаючи на десять кілець. Вона є тою, хто повинен понести дитину, якої вона не хоче, яка може вбити її, і навіть якщо дитина змінить її тіло назавжди, це не її життя, але тут і зараз, по крайній мірі, вона владна над ситуацією. Це робить... ну, не так. Але краще, якщо вона одна буде контролювати процес.

- Ми не повинні робити це, - випалює він. - Я можу відмовитися. - Він морщиться. - Я знаю, що ви не можете, але я можу. Так що...

- Не відмовляйтеся, - каже вона, хмурячись.

- Що? Чому ні?

- Ви сказали, чому: Я повинна зробити це. Ви не зобов'язані. Якщо не ви, буде хтось інший. - У Фельдшпар шестеро дітей. Але Фельдшпар ніколи не була особливо перспективно орогенна. Сієніта є. Якщо Сієніта не буде обережною, і буде злягатися з будь-ким, вона отримає ярлик легкодоступної, вони уб'ють її кар'єру і призначать їй постійне місце проживання в Фулькрумі, не залишивши їй іншої роботи, крім як лежати на спині, повертати чоловікам їх рохкання і пукати немовлятами. Вона буде щасливою, якщо буде мати тільки шість, якщо на те вийде.

Він дивиться, ніби не розуміє, хоча вона вже знає, що він це зробить. Вона каже:

- Я хочу поскоріше покінчити з цим.

Потім він дивує її. Вона очікує більше заїкання і протесту. Замість того його руки стискаються в кулаки. Він дивиться вбік, м'язи на лиці напружуються. Він як і раніше виглядає смішним в цьому халаті з розмішаним прилиплим волоссям, але погляд на його обличчі... ніби йому, можливо, також було наказано піддати себе тортурам. Вона знає, що тут немає глядачів, по крайній мірі, це видовище не за стандартами Екваторії. У неї занадто багато від селянки. Але й він, очевидно, не дуже доброї породи - волосся і шкіра такі чорні що відливають синім, і він маленький. Її висоти, тобто високий, як для звичайних жінок і чоловіків, він не худий, але й не такий товстий, щоб її  налякати. Якщо його предки включали в себе будь-кого з санзе, вони дуже і дуже далекі, і не дали йому нічого зі своєї фізичної статури.

- З цим... - бурмоче він. - Вірно. - М'язи його щелепи практично змикаються, так сильно він стиснув зуби. І - вау. Він не дивиться на неї, і раптом вона радіє. Тому що на його лиці ненависть. Вона бачила таку раніше в інших орогенів, іржа його бери, вона відчуває це сама, коли має розкіш усамітнення і звільнення від маски показної чесності, але вона ніколи не дозволяє собі показати її. Потім він дивиться на неї, і вона прагне не здригнутися.

- Ви не народилися тут, - каже він, холодно. З деяким запізненням вона розуміє, що це питання.

- Ні. - Вона не любить тільки приймати питання. - А ви тутешній?

- О, так. Я був народжений на замовлення. - Він посміхається, і дивно бачити усмішку, розшаровану над виразом ненависті. - І навіть не абияк, як це буде з нашою можливою майбутньою дитиною. Я схрещення двох найстаріших і найбільш перспективних ліній в Фулькрумі, або так мені казали. У мене був охоронець практично з самого народження. - Він засовує руки в кишені свого м'ятого халата. - А ти дикунка.

Яка прийшла з нізвідки. Сієніті фактично вдруге говорять, у якийсь новий спосіб, що вона рогга. О, це просто межа.

- Слухай, мене не хвилює, скільки кілець ти носиш.

- Так вони називають таких як ти, я маю на увазі. - Він знову посміхається, і його гіркота так резонує з її власною, що вона замовкає в замішанні. - Якщо ти не знаєш. Дикуни з-за меж часто не мають відповідного догляду. Але коли орогена народжується від батьків, які не орогени, з сімейної лінії, яка ніколи не відзначалася цим прокляттям, що, як ти думаєш, вони думають про таких? Дика собачка до моїх одомашнених чистокровних. Нещасний випадок до моєї зграї. - Він хитає головою; це робить його голос нерівномірним. - Насправді це означає, що вони не можуть передбачити наші народження. Ти доказ того, що вони ніколи не зрозуміють горотворення; це не наука, це щось інше. І вони ніколи не матимуть абсолютного впливу на нас. Ніколи повністю.

Сієніта не впевнена, що сказати. Вона не знала про дикунку, про те, що у неї є кличка, хоча тепер, коли вона думає про більшість інших орогенів, вона пригадує, що вони були народжені у Фулькрумі. І так, вона помічала косі погляди. Просто вона думала, що це тому, що вони екваторіанці, а вона з Номідлат, або тому, що вона отримала своє перше кільце раніше, ніж вони. Тим не менше, тепер, коли він сказав, що... що бути дикункою це як мати тавро?

Це напевне правда. Якщо проблема полягає в тому, що дикі орогени непередбачувані... ну, орогени повинні довести свою надійність. Фулькрум має репутацію, яку підтримує, надійність є її частиною. Це і навчання, і форма, і нескінченні правила, яким вони повинні слідувати, але породистість не є частиною цього, інакше чому вона тут?

Ще їй приємно думати, що, незважаючи на її дикість, вони насправді хочуть, щоб щось від неї влилося до їх селекційних ліній. Потім вона задається питанням, чому частина її намагається сказати, що відповідь в деградації.

Вона так задумується, що він дивує її, коли видає втомлений звук капітуляції.

- Ви маєте рацію, - каже він коротко про справу, тому що, ну, дійсно існує тільки один спосіб, чим це може закінчитися. Щоби залишатись тут їм обом, і щоб зберегти якусь подобу гідності. - На жаль. Ви... іржа її бери, цю Землю. Так. Давайте просто спробуємо це зробити.

Таким чином, вони йдуть в спальню, де він роздягається, лягає і намагається деякий час приготувати себе до неї, що не йде добре. Одна з небезпек, коли робити це з літньою людиною. Сієніта вирішує, що насправді, це, ймовірно, більше через те, що секс зазвичай не йде добре, коли ви не відчуваєте душевного потягу. Вона утримує нейтральний вираз, коли сідає поруч з ним, і кистями рук починає допомагати йому. Він виглядає збентеженим, і вона проклинає свою нетерплячку, бо якщо він сором'язливий, то це займе весь день.

Він збуджується, як тільки вона бере ініціативу на себе, хоча, можливо, тому що може закрити очі і уявити собі, що її руки належать тому, кого він хоче. І тоді вона стискає пеніс і не відпускає його і продовжує, поки її стегна не починають боліти і її груди починають боліти від відскакувань. Пляшечка допомагає небагато. Він не відчуває себе так добре, як з імітатором або своїми пальцями. Проте, його фантазії напевне достатньо, тому що через деякий час він видає натягнуте пхикання, а потім це робиться.

Вона взуває свої черевики, коли він зітхає, сідає і дивиться на неї так безрадісно, що вона починає соромитися того, що зробила тільки що.

- Як ви сказали, вас звуть? - він питає.

- Сієніта.

- Це ім'я, яке дали вам ваші батьки? - Коли вона дивиться на нього, його губи вигинаються у щось менше, ніж посмішка. - Вибачте. Просто ревнощі.

- Ви ревнивий?

- Фулькрум-вихованя, пам'ятаєте? Я завжди мав одне ім'я.

Ох.

Він коливається. Йому, очевидно, важко щось сказати.

- Ви, е-е... Можете звати мене...

Вона обриває його, тому що вже знає його ім'я, і вона все одно не має наміру звати його інакше, ніж "Ви", чого  повинно бути досить, щоб відрізняти його від племінних коней.

- Фельдшпар каже, що ми завтра вирушаємо до Алії. - Вона взуває другий черевик, і ударом вганяє п'яту на місце.

- Ще одна місія? Уже? - Він зітхає. - Я повинен був здогадатися.

Так, він повинен був.

- Ви мій наставник і допомагаєте мені прибрати деякі корали з гавані.

- Вірно. - Він теж знає, що це фігня, а не місія. Існує тільки одна причина, чому вони послали його з нею у щось подібне на місію. - Вони прислали мені вчора досьє брифінгу. Думаю, я нарешті його прочитаю. Зустріч на Стабі опівдні?

- Ви десятий рангом.

Він потирає обличчя обома руками. Вона почуває себе трохи погано, але тільки трохи.

- Прекрасно, - каже він - знову робота. Отже опівдні.

Вона киває головою, їй болюче і прикро, що вона пахне чимось слабо схожим на нього, і втомлена. Можливо, це просто стрес, який з'явився через ідею провести місяць в дорозі з чоловіком, якого вона не любить, і робити те, що вона не хоче робити, від імені людей, яких вона все більше і більше починає зневажати.

Але це те, що означає бути цивілізованою - вона повинна робити, що кажуть наставники, для уявного блага всіх. І це не та робота, від якої вона не отримає ніякої користі: рік або близько того дискомфорту, поки не народиться дитина, і їй не доведеться турбуватися про підвищення, тому що немовля буде передане в нижні яслі, як тільки народиться, і гучна місія завершиться при наставництві з боку потужного старшого рангом. З таким досвідом і підвищенням у репутації вона буде набагато ближче до п'ятого кільця. А це означає мати власну квартиру; без сусідок по кімнаті. Кращі місії, більші відпустки, більше часу на власне життя. Це варте того. Земний вогонь, так, це варте страждань.

Вона говорить собі це весь шлях назад до своєї кімнати. Потім вона упаковує речі, упорядковує своє місце таким чином, щоб коли вона приїде сюди знову, все було чистим і охайним, і приймає душ, методично очищаючи кожен шматочок плоті, і ледь не отримуючи опіки шкіри.

* * *

- Скажіть їм, що колись вони стануть такими ж великими, як і ми. Скажіть їм, що вони не належать до нас, незалежно від того, як ми ставимося до них. Скажіть їм, що вони повинні заслужити повагу, яку всі інші отримують як презумпцію. Скажіть їм, що є стандарт для прийняття; що цей стандарт проста досконалість. Убийте тих, хто насміхаються над нашими протиріччями, і розповідайте іншим, що мертві заслужили знищення через свою слабкість і сумніви. Тоді вони будуть ламати себе, намагаючись досягти того, чого нікому і ніколи не досягти.

- Ельсет, Двадцять третій імператор Санзе Екваторіальної Належності, на тринадцятому році Сезону Зубів. Коментар записаний на вечірці незадовго до заснування Фулькруму.

5

ВИ НЕ ОДНІ

Упала ніч, а ви сидите з підвітряного боку пагорба в темряві.

Ви втомилися. Це забрало у вас багато сил, і ви вбили багато людей. А могло бути ще гірше, тому що ви зупинилися на півдорозі, не отримавши всю доступну силу Землі. Орогенез дивне відчуття. Забираючи рух, тепло і життя з вашого тіла, він посилює його якимось невловимим процесом концентрації чи каталізу у напівпередбачуваному трансі, і викликає рух, тепло і смерть від землі. Влада над підземною стихією. Хоча для того, щоб зберегти контроль, і не перетворити водоносний горизонт долини в гейзер чи не розбити гору на щебінь, він вимагає зусилля, яке примушує напружувати ваші зуби і спину, і ваші очі відчувати біль. Ви йшли довго, намагаючись спалити частину того, що ви взяли в себе, але сила як і раніше наповнює шкіру, навіть коли ваше тіло втомилося і ваші ноги гудуть. Ваша зброя призначається для зрушення гір. Проста прогулянка не може знесилити вас.

Тим не менш, ви йшли, поки не впала темрява, а потім ще трохи, і тепер ви тут, і тулитеся на самоті на краю давно неораного поля. Ви боїтеся розпалити вогонь, хоча стало прохолодно. Без вогню ви не можете зігрітися, зате ніхто не може вас побачити: одиноку жінку, з повним мішком і озброєну лише ножем, щоб захистити себе. (Ви не безпорадні, але зловмисник не знав би цього, поки не стало би занадто пізно, і тоді ви вбили би сьогодні ще кого-небудь.) На відстані ви можете побачити темну дугу дорожного світильника, що височіє над рівниною як насмішка. Великі світильники зазвичай мають електричні ліхтарі, люб'язність імперії Санзе, але ви не дивуєтеся, що він не світить: Навіть якби трус на півночі не відбувся, сезонна процедура вимагає закрити всі другорядні гідро- і геостанції. І він занадто далеко, щоб було варто його обходити, у всякому разі.

Ви одіті у куртку, і в цілому в цій області немає нічого страшнішого мишей. Сон без вогню не уб'є вас. У будь-якому випадку ви досить добре бачите в темноті, незважаючи на відсутність вогню або ліхтарів. Рідкі смуги хмар, як рядки в саду, який ви колись тримали, покрили небо над головою. Їх легко побачити, тому що на півночі щось підсвічує хмари, роблячи їх смугами червоного і тіні. Коли ви дивитеся, то бачите нерівну лінію гір на тлі північного горизонту, і мерехтіння над головою блакитно-сірого обеліска, нижній край якого проглядається крізь вузол хмар, але ці речі не кажуть вам нічого. Ближче є рух, там може бути колонія кажанів, які полюють. Пізно для кажанів, але під час сезону такі речі змінюються, попереджають скрижалі. Всі живі істоти роблять все, що вони повинні, щоб підготуватися і вижити.

Джерело світіння з-за гір не зменшується, неначе сонце зайшло в тій стороні і застрягло там. Ви знаєте, що викликає це світіння. Це повинна бути дивовижна річ, побачити зблизька, як велика страшна рана у Землі вивергає в небо вогонь, за винятком того, що ви ніколи не хотіли таке побачити.

І не побачите, тому що ви прямуєте на південь. Навіть якщо Джой не поїде спочатку в цьому напрямку, він, звичайно, поверне на південь після струсу на півночі. Це єдиний розумний шлях.

Звичайно, людина, яка може забити свою дитину до смерті, не може відповідати ярлику звичайного осудного. Як і жінка, яка, виявивши убиту дитину, перестала думати протягом трьох днів... хмм, це трохи не так. І не залишається нічого іншого, крім як слідувати за вашим божевільним.

Ви щось з'їли: хліб, намащений солонуватою пастою акаба з баночки яку ви і ваша сім'я їли все життя. Акаба тримається довго, якщо банку закривати, але не назавжди, і тепер, коли ви її відкрили, вам доведеться з'їсти її вміст протягом наступних декількох днів, поки вона не закінчиться. Це добре, і вам це подобається. Ви випили води з фляги, яку наповнили кілька миль назад, добре покачавши насосом на зупинці. Там були люди, кілька десятків, причому деякі з них стали табором навколо придорожного магазинчика, а деякі просто зупинялись, як і вона, на короткий час, щоб набрати води. У всіх був вигляд, який ви відзначили, як повільно зростаючу паніку. Тому що всі, нарешті, почали розуміти, що струс і червоний відсвіт у хмарах дещо означають, і бути поза воротами якоїсь громади в такий час це в кінцевому рахунку смертний вирок. За винятком жменьки осіб, які готові стати досить жорстокими або досить розбещені, щоб робити те, що зветься розбоєм. Тільки тоді у них з'явиться шанс на виживання.

Жодна людина в придорожній закусочній не хотіла вірити, що це кінець, ви побачили це, коли озирнулися, оцінюючи вирази облич і рухи їх тіл, які могли нести загрозу. Жоден з них не був схожий на фетишистів виживання або потенційних польових командирів. Ви побачили в цій придорожній закусочній звичайних людей, деякі до цих пір були у затверділій пилюці після того, як вилізли зі зсувів або зруйнованих будівель, у деяких до цих пір кровоточили рани, абияк перев'язані або взагалі необроблені. Мандрівники, які опинилися далеко від дому; Ті, що вижили, чиїх будинків вже не існувало. Ви бачили старого, який носив лише спальний халат, наполовину порваний і запорошений з одного боку, що сидів поруч з молодою дівчиною, одягненою лише в довгу сорочку і в смугах крові, обидва з порожніми очима від горя. Ви бачили двох жінкок, які підтримували одна одну, погойдуючись цьому у зусиллі. Ви побачили людину свого віку, по виду стронгбека, який постійно дивився на свої великі, товсті пальці і, можливо, задавався питанням, чи буде він досить міцний і досить молодий, щоб заробити собі місце де-небудь.

Це історії, про які скрижалі попереджували вас, трагічні, якими вони і є. У скрижалях нічого немає про те, що чоловіки вбивають своїх дітей.

Ви спираєтесь плечима на старий стовб, який хтось вкопав при пагорбі, можливо, це залишок огорожі, яка закінчувалася тут, засовуєте руки у кишені піджака і підтягуєте коліна. А потім, повільно, починаєте усвідомлювати, що щось змінилося. Не було жодного звуку, щоб попередити вас, крім подувів вітру і шарудіння рідких кущиків трави. Жодного запаху, який не виходив би за межі слабкого запаху сірки, до якого ви вже звикли. Але є дещо. Щось ще. Недалеко.

Хтось інший.

Ваші очі відкриваються, і половина вашого розуму проникає в землю, готуючись вбивати. Інша частина вашого розуму замерзає, тому за кілька футів перед вами сидить, схрестивши ноги на траві, і дивиться на вас маленький хлопчик.

Ви не розумієте, звідки він, в першу чергу. Темно. І він теж темний. Ви думаєте, що він з якогось коммі зі східного узбережжя. Але його волосся трохи ворушиться, коли  налітає вітерець, з чого ви робите висновок, що воно пряме, як трава навколо вас. Тоді з західного? Частина, здається, звисає вниз ніби вимащена помадою або чимось іншим. Ні. Ти матір, і здогадуєшся, що це бруд. Він покритий брудом.

Більший, ніж Уче, але не такий великий, як Нассун, так що, можливо, йому шість або сім років. Насправді ви не впевнені, що він хлопчик; підтвердження прийде пізніше. Поки ви робите поверхневе судження. Він сидить згорбившись, що може виглядати дивно у дорослої людини, і що абсолютно нормально для дитини, якій не було сказано, щоб вона сиділа прямо. Ви дивитеся на нього якусь мить. Він дивиться на вас. Ви можете побачити блідий блиск його очей.

- Привіт, - каже він. Голос хлопчика тонкий і світлий. Хороший голос.

- Здрастуй, - кажете ви теж, врешті-решт. Є страшні казки, які починаються таким чином, про групи здичавілих дітей комлесс, які виявляються людоїдами. Зарано для такого роду речей, сезон тільки що почався. - Звідки ти прийшов?

Він знизує плечима. Не знає, а може неуважний.

- Як тебе звати?

- Я Хоа.

Це коротке, дивне ім'я, але світ теж велике дивне місце. Хлопчик, однак, дає тільки одне ім'я. Він досить молодий, і може мати одне ім'я у коммі, але тоді він мав успадкувати назву касти свого батька.

- Просто Хоа?

- М-м-м-м... - Він киває і нахиляється в сторони, звільняючись від вантажу, встановлює його біля себе і поплескує його, ніби для того, щоб використати в якості подушки. - Чи можу я лягти спати тут?

Ви дивитеся навколо, звертаючись до надчуття, і слухаєте. Нічого не рухається, крім трави, хлопчика теж не чутно. Це не пояснює, як він підійшов до вас в повній тиші, але, зрештою, він маленький, і ви знаєте з досвіду, що маленькі діти можуть ходити дуже тихо, якщо хочуть. Хоча зазвичай це означає, що вони чогось бояться.

- Хто ти ще, Хоа?

- Ніхто. - Вже занадто темно, щоб він міг побачити, що ви звузили очі, але так чи інакше він реагує, нахилившись вперед. - Мене справді так звуть. Я бачив інших людей на дорозі, але вони мені не сподобались. Я сховався від них. - Пауза. - А ти мені подобаєшся.

Прекрасно.

Зітхнувши, ви повертаєте руки назад в кишені і заспокоюєте землю у її готовності. Хлопчик трохи розслабляється, наскільки ви можете бачити, і лягає на голу землю.

- Зачекай, - скажете ви, і тягнетеся до вашого дорожнього мішка. Тоді кидаєте йому ковдру. Він ловить її і виглядає збентеженим декілька хвилин, а потім розв'язує мотузку. На ваш подив, він кладе ковдру на землю, а потім лягає поверх неї, як кішка. Ви не дбаєте про те, щоб виправити його.

Можливо, він збрехав. Можливо, він становить загрозу. Ви будете змушені прогнати його завтра вранці, тому що вам не потрібна дитина, яка буде слідувати за вами по п'ятах; він буде сповільнювати вас. І хтось повинен шукати його.  Матір, чия дитина не померла.

На сьогодні, однак, ви можете дозволити собі побути людиною деякий час. Таким чином, ви відкидаєтеся назад до стовпа, і закриваєте очі, щоб подрімати.

Попіл починає падати зранку.

* * *

Вони є річчю у собі, як ви розумієте, І майже алхіміки. Це як у орогенезі, якщо орогена будее маніпулювати нескінченно тонкою структурою матерії замість гір. Очевидно, що вони мають якусь спорідненість з людством, яке вони копіюють, приймаючи форму рухливих статуй, яку ми найчастіше бачимо, але це не означає, що вони не можуть приймати інших форм. Про які ми навіть не здогадуємося.

- Умб Новатор Алії, "Трактат про дослідження кам'яних істот", Шостий Університет, 2323 Імперіал/

Другий рік Кислотного сезону -

6

ДАМАЯ, ШЛІФУВАННЯ ПОЧИНАЄТЬСЯ

Перші кілька днів у дорозі з Шаффа безпрецедентні. Вражаючі. Є нудні деталі, наприклад, коли імператорська дорога, по якій вони їдуть, проходить через нескінченні поля пшениці або самішу, або коли поля змінюються відрізками тьмяного лісу, такого тихого і близького, що Дамая навряд чи посміє говорити через страх розсердити дерева (в оповіданнях дерева завжди сердяться.) Але навіть це нове для неї, тому що Дамая ніколи не виходила за межі кордонів Палелі, навіть не їздила у Браверд з батьком і Чага на ярмарок. Вона намагається не виглядати повною селючкою, і не витріщатись як гава на кожну дивну річ, повз яку вони проїжджать, але іноді вона  забувається, навіть коли чує, що Шаффа посміюється за її спиною. Тоді вона вдає, не звертає уваги на те, що він сміється з неї.

Бревард тісний, вузький і високий, і вона ніколи раніше не бачила такого міста, так що вона у сум'ятті, і оскільки вони їдуть всередину, вона дивиться, як на неї насуваються будівлі по обидва боки вулиці, і їй цікаво, що буде, коли вони почнуть руйнуватися і падати на перехожих. Ніхто ніби не помічає, що будівлі до смішного високі і поставлені впритул один до одного, і це зробили спеціально. На вулиці десятки людей, не дивлячись на те, що сонце вже давно сіло, і, на її думку, це час, коли кожен повинен готуватися до сну.

За винятком кількох поглядів, ніхто не звертає на них уваги. Вони проїжджають одну будівлю, яскраво освітлену олійними ліхтарями, звідки лунає хрипкий сміх, і вона набирається досить цікавості, щоб запитати що це.

- Готель, свого роду, - відповідає Шаффа, а потім хихикає, ніби вона задала питання, на яке він очікував. - Але ми не будемо тут зупинятися.

- В ньому дуже шумно, - погоджується вона, намагаючись вдавати знаючу і досвідчену.

- Хмм, так, і це теж. Але проблема полягає в тому, що це не гарне місце, щоб приводити туди дітей. - Вона чекає, але він не уточнює. - Ми їдемо туди, де я вже зупинявся кілька разів. Їжа там пристойна, ліжка чисті, і наші особисті речі, ймовірно, не втечуть кудись до ранку.

Таким чином Дамая проводить першу ніч в готелі. Вона в шоці від всього: їсти доводиться в кімнаті, у якій повно незнайомих людей, їсти потрібно те, що смаком відрізняється від того, що готували батьки або Чага, вмиватися у великому керамічному басейні з світлом замість наполовину наповненої бочки холоднуватої води на кухні, спати в ліжку ширшому, ніж вона та Чага разом узяті. Ліжко Шаффи ще більше, що доречно, тому що він величезний, проте вона дивується, коли він тягне його через двері в іншу кімнату. (Це, по крайній мірі, знайоме, батько робив це іноді, коли ходили чутки про комлес  на дорогах по всьому місту.) Він, мабуть, заплатив додатково за велике ліжко. - Я сплю як земляний черв'як, - говорить він, посміхаючись, ніби це якийсь жарт. - Якщо ліжко занадто вузьке, я можу скотитися.

Вона й гадки не має, що це означає, аж до середини ночі, коли вона прокидається, щоб почути стогони Шаффа і його метання уві сні. Якщо це кошмар, це страшна річ, і на деякий час вона задається питанням, чи повинна вона встати і спробувати розбудити його. Вона ненавидить кошмари. Але Шаффа дорослий, і дорослі потребують сну; її батько завжди казав це, всякий раз, коли вона або Чага будили його. Батько тоді також завжди був сердитий, а вона не хоче, щоби Шаффа сердився на неї. Він єдина людина, яка піклується про неї в усьому світі. Так що вона лежить у тривозі і нерішучості, поки він насправді не промовляє щось невиразне, і це звучить так, ніби він збирається помирати.

- Ви не спите? - Вона говорить це достатньо тихо, щоб не розбудити його, якщо він спить, але він моментально озивається.

- Щось не так? - Голос хрипкий.

- Ви трохи... - Вона не впевнена, що сказати. Кому сниться кошмар, той може кричати уві сні, якось сказала їй матір. Чи варто говорити це такому сильному дорослому, як Шаффа? - Шуміли, - закінчує вона.

- Хропів? - Він довго вдихає і втомлено зітхає в темряві. - На жаль. - Потім він засинає, і мовчить всю ніч.

Вранці Дамая забуває про це, принаймні, протягом довшого часу. Вони піднімаються і з'їдають частину їжі, яка була залишена біля їх дверей в кошику, а решту беруть з собою, і відновлюють поїздку до Юменеса. У світлі раннього світанку Бревард не такий лякаючий і дивний, можливо тому що тепер вона може бачити купи кінського гною в жолобах і маленьких хлопчиків, які, позіхаючи, перевозять візками ящики або тюки. Молоді жінки носять відрами воду в місцеву лазню, яка вже димить, і молоді люди, оголені до пояса, б'ють вершкове масло або товчуть рис в сараях позаду великих будівель. Всі ці речі знайомі, і вони допомагають їй побачити, що Бревард це просто збільшена копія маленького містечка. Його люди не відрізняються від її батьків або Чага  - і для людей, які живуть тут, Бревард, можливо, настільки ж знайомий і втомлюючий, як для неї Палель.

Вони їдуть до полудня і зупиняються для відпочинку, а потім їдуть на решту дня, Бревард вже далеко позаду, і немає нічого, крім скелястого, потворного ландшафту, який оточуючує їх на багато миль навколо. Поруч активний розлом, пояснює Шаффа, який утворює нові скелі протягом багатьох років і десятиліть, тому місцевість здається свого роду виштовхнутою вгору і голою. - Цієї породи не було тут десять років тому, - каже він, вказуючи на величезну купу потрісканого від внутрішнього тиску сіро-зеленого каміння, з гострими краями і сирого на вигляд. - Але тоді був поганий стус - майже дев'ятий рівень. Так я чув. Я тоді був на завданні в іншому квартенті. Дивлячись на це, можна в це повірити.

Дамая киває. Старий Батько Землі тут ближче, ніж в Палелі, "ближче", це не зовсім те слово, але вона не знає, яким словом можна виразити це краще. Легше торкнутися, можливо, якби вона захотіла зробити це. І, і... вона відчуває... яка тендітна земля навколо них. Подібно до яєчної шкаралупи, пронизаної тонкими лініями, які ледь можна побачити, але які як заклинання неминучої смерті для пташеняти всередині.

Шаффа штовхає її ногою.

- Не треба.

Злякавшись, Дамая і не думає брехати.

- Я нічого не робила.

- Ви слухали землю. Це вже дія.

Звідки Шаффа знає? Вона у здогадах погойдується в сідлі, не впевнена, чи повинна вона вибачитися. Метушливо опускає руки на луку сідла, і відчуває себе ніяково, бо сідло величезне, як і все, що належить Шаффа. (За винятком її.) Але вона повинна зробити щось, щоб відвернути себе від прослуховування знову. Через мить Шаффа зітхає.

- Я припускаю, що краще не чекати, так буде краще, - каже він, і розчарування в його голосі відразу насторожує її. - Це не ваша вина. Без навчання ви, як... сухий труть, а прямо зараз ми подорожуємо по палаючому вогню, який виштовхує вгору іскри. - Він, здається, задумався. - Чи допоможе тобі якась історія?

Історія це було б чудово. Вона киває, намагаючись не здаватися надто нетерплячою.

- Добре, - каже Шаффа. - Ви чули про Шеншену?

- Кого?

Він хитає головою.

- Земний вогонь, ці маленькі мідлатські коммі. Вони навчають вас хоч чого-небудь в своїх школах? Напевне хіба того, щоб ви могли вчасно зібрати врожай з насадженого і таке подібне.

- У них немає часу на більше, - каже Дамая, відчуваючи себе вимушеною захищати Палель. - Діти в екваторіальних коммі, ймовірно, не допомагають збирати врожай.

- Та знаю я, знаю. Але це все-таки сором. - Він вмощується у сідлі зручніше. - Дуже добре; я не лорист, але розповім вам про Шеншену. Давним-давно, під час Сезону зубів - це, гм, третій сезон після заснування Санзе, тисяча двісті років тому, один орогена, який звався Місалем, вирішив вбити імператора. Це було ще тоді, коли імператор робив по-справжньому розумні речі, і задовго до того, як був створений Фулькрум. Більшість орогенів не мали належної підготовки у ті дні, як і ви, вони діяли керуючись емоціями і інстинктом, в тих рідкісних випадках, коли їм вдавалося вижити у дитинстві. Місалему так чи інакше вдалося не тільки вижити, а й навчитися контролювати себе. У нього був чудовий контроль, можливо, четвертого або п'ятого кільця...

- Що?

Він знову штовхає її ногою.

- Ранги, які використовуються у Фулькрум. Не переривай. - Дамая червоніє і слухається.

- Чудовий контроль, - продовжує Шаффа, - яким Місалем умів швидко користуватися, щоб убити кожну живу душу в декількох місцях одразу, чи навіть кілька комлес-мурашників. Тисячі людей, в результаті.

Дамая вдихає, жахнувшись. Їй ніколи не приходило в голову, що вона рогга - зупиняє вона себе. Вона. Вона теж рогга. Їй відразу ж не сподобалося це слово, яке вона чула більшу частину свого життя. Це погане слово, яке вона не повинна була казати, незважаючи на те, що дорослі кидали його навколо вільно, і раптом виявляється, що воно означає щось ще потворніше, ніж раніше.

Орогена, теж таке слово. Страшно знати, що орогена може вбити так багато і так легко. Але тепер вона знає, чому люди ненавидять їх.

Її. Ось чому люди ненавидять її.

- Чому він робив це? - Запитує вона, забувши, що не повинна переривати.

- Чому, справді? Можливо, він був трохи божевільним. - Шаффа нахиляється вбік, так, щоб вона могла бачити його обличчя, навмисне витріщені очі і підняті брови. Це так весело і несподівано, що Дамая хихикає і Шаффа кидає їй змовницьку посмішку. - Або, можливо, Мусалем був просто злий. Незалежно від причини, про яку ми не знаємо, він підійшов до Юменес і послав вперед звістку, погрожуючи зруйнувати все місто, якщо його мешканці не вишлють назустріч йому імператора, щоб убити його. Люди були засмучені, коли імператор оголосив, що він поїде до Мусалема, але вони теж були безпорадні, тому що хіба вони могли щось зробити? Вони не мали ні найменшого уявлення про те, як боротися з орогеном такої сили. - Він зітхає. - Але коли імператор прибув на зустріч, він був не один: з ним була одна жінка. Його охоронець, Шеншена.

Дамая звивається трохи, в хвилюванні. - Мабуть, вона була дуже хорошим бійцем, якщо вона була охоронцем імператора.

- О, вона була відомим бійцем з кращого роду Санзед. Крім того, вона була з касти Новаторів, і вивчала орогенів, тому дещо розуміла про те, як працював їх контроль. Тому, перед тим як іти до Мусалема, вона сказала, щоб усі жителі Юменеса покинули місто. І взяли з собою всю худобу і все зерно. Вони повирубували навіть дерева і чагарники, і спалили їх, спалили будинки, а потім залили багаття, щоб залишився тільки холодний мокрий попіл. Тобто джерело ваших сил, розумієш: кінетична трансференція, сенсорний каталіз. Ніщо не рухається вгору з волі однієї особи.

- Що?

- Ні-ні. - Шаффа знову штовхає її, на цей раз легенько. - Є багато речей, яких я повинен навчити вас, але цю частину ви будете вивчати у Фулькрумі. Дозвольте мені продовжити. - Дамая неохоче замовкає.

- Але дещо я вам розповім. Ви маєте від народження деяку силу, яку вам потрібно навчитися контролювати, і тоді ви, нарешті, зрозумієте, як використовувати свою владу,  яка буде виходити від вас, належним чином, - Шаффа торкається задньої частини її голови, як він зробив це недавно в Палелі, на два пальці вище шиї, і вона трохи підстрибує, тому що коли він робить це, вона відчуває свого роду іскру чи укол. - Решта сили, однак, приходить з інших джерел. Якщо земля вже рухається, або якщо вогонь під землею знаходиться на або поблизу поверхні, ви можете використовувати цю силу. Ви народжені використовувати цю силу. Коли Батько Землі ворушиться, він вивільняє стільки грубої сили, що, забираючи деяку частинку з неї, ви не робите ніякої шкоди собі чи кому-небудь ще.

- А повітря не стає холодним? - Дамая намагається, чи дійсно хоче стримати свою цікавість, але історія занадто цікава. І ідея використання горотворення безпечним способом, способом, який не викликає ніякої шкоди, занадто інтригуюча. - І ніхто не вмирає?

Вона відчуває, що він киває.

- Ніхто, коли користуватися нею правильно. Але, звичайно ж, Батько Землі ніколи не почне рух одразу, як тільки ви забажаєте. Коли земної сили поруч немає, ороген може зробити хід крізь земні породи, але тільки шляхом прийняття необхідного тепла і сили від речей навколо нього. Годиться все, що рухається і має тепло - багаття, вода, повітря, навіть скелі. І, звичайно ж, живі істоти. Шеншена не могла забрати землю або повітря, але вона, безумовно, могла, і забрала все інше. Коли вона і імператор зустріли Мусалема біля обсидіанових воріт Юменеса, вони були єдиними живими істотами в місті, а від міста не залишилося нічого, крім стін.

Дамая вдихає в страху, намагаючись уявити Палелі порожніми і оголеними від чагарнику і без козла на задньому дворі, і зазнає невдачі.

- І вони всі просто так... пішли? Тому що вона сказала?

- Ну, тому що так наказав імператор, але так. Юменес у той час був набагато меншим, але все одно це було вже велике місто. Проте це було необхідно зробити, інакше монстр міг зробити жителів заручниками. - Шаффа знизує плечима. - Мусалем стверджував, що він не мав ні найменшого бажання правити замість імператора, але хто міг повірити у це? Людина, яка готова погрожувати місту, щоб отримати те, що вона хоче, не зупиниться ні перед чим. Це мало сенс.

- І він не знав, що зробила Шеншена, поки не дістався до Юменес?

- Не знав. Пожежі, коли він прибув, вже закінчилися; люди знаходилися далеко і в різних напрямках. Так що, коли Мусалем зустрівся з імператором і Шеншеною, він потягнувся до вогню, щоб знищити їх - і не знайшов майже нічого. Спалене місто не дало йому ніякої сили, і він не міг нікого знищити. І в той момент, коли Мусалем розгубився і спробував використати те, що було теплим, а він міг витягувати тепло з стін і повітря, Шеншена кинула у нього киджал, загрожуючи його життю. Кинджал не вбив його, але відволік увагу, зламавши його думки про струс і горотворення, а Шеншена подбала про решту іншим ножем. Так закінчилася Стара Імперія Санзед - вибачте; найбільша загроза Екваторіальній Імперії Санзед.

Дамая здригається від захвату. Вона не чула таких гарних історій протягом тривалого часу. А це правда? Напевне. Вона соромливо посміхається вгору на Шаффи.

- Мені сподобалася ця історія. - Він гарно розказав її, теж. Його голос настільки глибокий і проникливий, що вона навіть змогла уявити тих, про кого він говорив.

- Я думаю, ви зрозуміли, що це був момент народження Охоронців. У міру того як Фулькрум наводить порядок серед орогенів, ми порядок, який спостерігає у Фулькрумі. Бо ми знаємо, як це колись зрозуміла Шеншена, що, незважаючи на всю вашу страшну силу, ви не всесильні. Ви можете бути переможені.

Він гладить руку Дамаї на луці сідла, але вона не озивається, їй більше не подобається ця історія, хіба що трошки. У той час, коли Шаффа розказував історію, вона уявляла себе Шеншеною, яка сміливо стоїть перед лицем страшного ворога і перемагає його спритністю і майстерністю. Над кожним з вас і вами, однак каже Шаффа, і вона починає розуміти: він не бачить у ній потенційної Шеншени.

- З тих пір ми звемося Охоронцями, - продовжує він, можливо, не помітивши, що вона задумалася. Вони зараз глибоко в руїнах, суцільні зазубрені скельні виступи, настільки ж високі, як будівлі в Бреварді, обрамляють дорогу з обох сторін, наскільки може бачити око. Той, хто будував дорогу, повинен був вирівняти її, так чи інакше, використовуючи силу самої землі. - Ми тренуємося, - продовжує він, - як це робила Шеншена. Ми вивчаємо, як працює орогенний дар, і знаходимо способи використовувати ці знання проти вас. Ми стежимо за тим, щоби знаходити серед вашого роду тих, хто міг би стати наступними Мусалемами, і усуваємо їх. Усіх інших ми беремо на свою відповідальність. - Він нахиляється і знову посміхається їй, але цього разу Дамая не посміхається у відповідь. - Зараз я ваш опікун, і мій обов'язок переконатися, що ви будете корисною людям, і ніколи не будете шкодити.

Коли він випрямляється і замовкає, Дамая не пропонує йому розповісти ще одну історію, як вона думала зробити. Вона не хоче чути ще одну, таку ж, яку він тільки що розказав. І вона якось раптом упевнюється: він не збирався їй подобатися.

Тиша, яка зберігається у руїнах, нарешті, починає слабшати, а потім з'являється зелений схил пагорба. На ньому нічого немає: ні ферми, ні пасовищ, ні лісу, ні міста. Але є натяк, що колись тут жили: Вона бачить напівзруйнований, зарослий мохом горб на відстані, який міг бути упалим навісом над сіном, ніби виступ зруйнованої гори. І інші руїни, занадто регулярні і неприродно зазубрені, з зігнилої деревини і дивні для неї, щоб їх одразу упізнати. Руїни, як вона здогадується, якогось міста, яке померло багато-багато сезонів тому, і від якого мало що залишилося. А за руїнами, у туманній далечині, під хмарами, які дрейфують до горизонту, у грозовому фронті повільно обертається і мерехтить обеліск.

Санзе була єдиною державою, яка переживала п'ятий сезон без великих змін, і не один, а цілих сім разів. Вона чула про це у яслах. Сім віків, під час яких земля ламалася і відбувався викид попелу або смертельно небезпечного газу в небо, в результаті чого наставали темні зими, які тривали не кілька місяців, а роками і десятиліттями. Індивідуальні коммі-поселення часто переживали п'ятий сезон, якщо були підготовлені. І якщо їм щастило. Дамая знає скрижалі, яких навчають кожну дитину, навіть у такому глухому закутку, як Палелі. "По-перше, охороняйте ворота. Тримайте зброю чистою і сухою. Коріться знанню, робіть важкий вибір, і, можливо, коли сезон закінчиться, у вас будуть люди, які пам'ятатимуть, як повинна працювати цивілізація".

І тільки один раз у відомій історії цілий народ, багато коммі, які працювали разом, вижили. Навіть почали процвітати, знову і знову, все сильніше і більше з кожним катаклізмом. Оскільки люди Санзе були сильнішими і розумнішими за інших.

Дивлячись на далекий, підморгуючий обеліск, Дамая думає, "розумніші навіть тих, хто побудував ці піраміди в небі?"

Напевне санзе розумніші. Санзе все ще тут, а обеліски це просто залишки померлої цивілізації.

- Тепер тут тихо, - каже Шаффа через деякий час, погладжуючи її руки на луці, щоб вивести її з задуми. Його рука більша ніж у два рази за її, тепла і втішна в своїй величезності. - Ти думаєш про цю історію?

Вона намагалася не робити цього, але, звичайно, так.

- Трішки.

- Тобі не подобається, що Мусалем лиходій у казці. Бо ви такі як Мусалем: потенційна загроза, і без Шеншени ми не могли би контролювати вас. - Він каже це просто так, а не як питання.

Дамая зіщулюється. Звідки він завжди, здається, знає, про що вона думає?

- Я не хочу бути загрозою, - каже вона тихим голосом. Потім, дуже сміливо, вона додає, - Але я не хочу бути... під контролем... також. Я хочу без...пеки - вона намацує це слово, а потім згадує, як її брат одного разу сказав їй про те, що значить рости. - І бути відповідальною за себе.

- Чудове бажання, - каже Шаффа. - Але доведеним фактом є те, Дамая, що ви не можете контролювати себе. Це не у вашій природі. Ви блискавки, небезпечні, як у грозу. Але ви також теплий вогонь у холодну темну ніч, але треба пильнувати, щоб ви не стали пожежею, яка може знищити все на своєму шляху...

- Я нікого не збираюся знищувати! Я не погана! - Раптом вона думає, що сказала занадто багато. Дамая намагається повернутися, щоб подивитися на нього, зсувається і ковзає по сідлі. Шаффа відразу штовхає її назад, лицем вперед, твердою рукою, яка говорить без слів, щоб вона сиділа спокійно. Дамая підкоряється, стискаючи луку сідла сильніше в її розчаруванні. А потім, тому що вона втомилася і сердита і її сідниці болять після трьох днів верхи на коні, і тому, що все її життя пішло не так, і що це вразило її занадто сильно, - як і те, що вона вже ніколи не буде нормальною, - вона каже дещо більше, ніж можна. - І взагалі, я не хочу щоб ви мене контролювали. Я можу контролювати себе сама!

Шаффа натягує поводи, кінь фиркає і зупиняється.

Дамая напружується зі страху. Вона перейшла деяку межу, яка важлива для нього. Її матір завжди карала її, коли вона перечила їй вдома. Чи буде Шаффа бити її зараз? Але голос Шаффи такий же приємний, як зазвичай, коли він каже,

- Ви можете це насправді?

- Що?

- Візьміть себе в руки. Це дуже важливе питання. Найважливіше насправді. Ви справді можете себе контролювати?

Невпевненим голосом Дамая каже:

- Я... я не...

Шаффа кладе руку на її, коли вони лежать на вершині луки сідла. Думаючи, що він хоче злізти з коня, вона забирає руки, щоб він міг вхопитися. Однак він стискає її праву руку і утримує її на місці, хоча вона встигає висмикнути ліву.

- І як вони виявили вас?

Вона знає, що він має на увазі. - В школі, - каже вона тихим голосом. - На перерві. Ми обідали... А потім підійшов Заб і штовхнув мене.

- Було боляче? Ви боялися чи сердилися?

Вона намагається згадати. Здається, це було так давно, той день у дворі.

- Я була зла. - Але це було не все, було ще щось? Заб був більший за неї. Він завжди зачіпав її. І ще було трохи боляче, коли він штовхнув її. - І я боялася.

- Так. Це пробудило інстинкт орогени, через необхідність вижити у смертельній небезпеці. Страх перед хуліганом все одно що страх перед вулканом; сила всередині вас не відчуває різниці. Вона не враховує ступінь небезпеки.

Коли  Шаффа говорить, його рука стає важчою, і тисне на її руку сильніше.

- Ваша сила діє при захисті вашого життя одинаково, незалежно від того, потужна загроза чи незначна. Ви повинні знати, Дамая, що вам дуже пощастило: Як правило орогенів виявляють, коли вони вбили члена сім'ї або друга. Люди, яких ми любимо, завдають нам найбільше болю, зрештою.

Він засмучений, і вона думає, що все минулося. Можливо, він думає про щось жахливе - про те, що змушує його метатися і стогнати в нічний час. Невже хтось убив члена його сім'ї або найкращого друга? Але чому його рука тисне на її руку так важко?

- Шш-аффа, - каже вона, раптово злякавшись. Вона не знає, чому.

- Тихіше, - каже він, і коригує свої пальці, акуратно поєднавши їх з її власними. Потім він нахиляється так, що вага його руки тисне на кістки її долоні. Він робить це навмисно.

- Шаффа, боляче. - Він знає, що це боляче. Але не зупиняється.

- А тепер заспокойся, малятко. Так-так. - А коли Дамая пхикає і намагається відсторонитися від болю, від грубо тисне її руку об непоступливий холодний метал луки, і її власні кістки продавлюють у цьому місці її плоть. Шаффа зітхає і охоплює вільною рукою її талію. - Будь такою, як і раніше, і будь хороброю. Я збираюся вивихнути тобі пальці прямо зараз.

- Ша-а..!

Шаффа робить щось, що змушує її тіло стиснутися  і його груди штовхають її вперед, але вона ледь помічає ці речі. Вся її увага зосереджена на болі в руці, лунає неприємний мокрий хрускіт і відбуваються речі, які ніколи не відбувалися раніше, біль, який є гострим і безпосереднім, і настільки сильним, що вона кричить. Вона хапається за його руку своєю вільною, і відчайдушно і бездумно починає її дряпати. Він хапає її вільну руку і притискає до її стегна, так що вона кігтями дряпає тільки себе.

І через біль їй раптом стає відомо про холодний, твердий світ каменю під ногами коня.

Тиск полегшується. Шаффа піднімає її пошкоджену долоню руки, проявляючи свою владу, щоб вона могла бачити ушкодження. Вона продовжує кричати, в основному через величезний жах бачити свої пальці вигнуті таким чином, як це не повинно бути, і на шкірі багряні набряки в трьох місцях, ще кілька синців під суглобами пальців, які вже стають жорсткими в спазмі.

Камінь вабить. Глибоко всередині нього є теплота і сила, яка може змусити її забути біль. Вона майже досягає її за цю обіцянку полегшення. А потім вона соромиться.

Чи може вона контролювати себе?

- Ви можете вбити мене, - каже Шаффа їй на вухо, і, незважаючи на біль, вона замовкає, щоб почути його. - Потягнутися до вогню в межах землі, або висмоктати тепло з усього навколо вас. Я сиджу в вашому торі. - Ці слова не мають ніякого значення для неї. - Це погане місце для горотворення, враховуючи, що ви не навчені - одна помилка, і ви зробите провалля під нами, або викличете великий струс. Це може вбити вас також. Але якщо вам вдасться вижити, ви будете вільні. Потрібно буде знайти якусь коммі і благати, щоб вони взяли вас до себе, або приєднатися до комлес і ладити з ними. Ви можете приховати те, хто ви, якщо ви розумна. На деякий час. Це не триватиме довго, але це буде ілюзія, і якийсь час ви будете відчувати себе нормально. Я знаю, що ви хочете цього найбільше у світі.

Дамая ледь чує його. Біль пульсує по всій руці, її руці, у зубах, кожний рух відчувається у голові. Коли він перестає говорити, вона видає крик і знову намагається відсторонитися. Його пальці застережливо стискаються, і вона відразу замовкає.

- Дуже добре, - каже він. - Ви контролюєте себе навіть через біль. Більшість молодих орогенів не може зробити цього без підготовки. Тепер починається реальне випробування. - Він поновлює захват, сильною рукою огортаючи її малу долоню. Дамая зіщулюється, але це ніжний захват. - Зараз ваші пальці вивихнуті у трьох місцях, я думаю. Якщо поставити кістки на місце і подбати про них, то все обійдеться, і не матиме постійного ушкодження. Але якщо я розчавлю їх, отут...

Вона не може дихати. Страх заповнив її легені. Вона витискає останнє повітря з легень у горло і їй вдається сформувати лише одне слово.

- Ні!

- Ніколи не говоріть мені ні, - говорить він. Слова гаряче обдають її шкіру. Тому що він нахилився, щоб шепотіти їй у вухо. - Орогени не мають права казати ні. Я ваш охоронець. Я зламаю кожну кістку в руці, всі кістки у вашому тілі, якщо вважатиму це за необхідне, - щоб зробити світ безпечним від вас.

Але він не здавлює її руку. Чому? І не тисне. У той час як вона тремтить в мовчанці, Шаффа великим пальцем водить по опухлих вузлах, які почали формуватися на тильній стороні долоні. Існує щось відсторонене у його рухах, щось цікаве. Дамая однак не може дивитися далі. Вона закриває очі, відчуваючи, як сльози вільно течуть крізь її вії. Вони супроводжується нудотою, їй холодно. Звук стуку власної крові у вухах.

- Ч-ч-ому? - Її зуби стукають. Вона не може перевести подих. Здається неможливим, що таке відбувається на дорозі, в глухому місці, в сонячний, тихий вечір. Вона не розуміє. Її сім'я показала їй, що любов є брехнею. Вона не твердий камінь; замість твердості вона гнеться і ламається, як слабкий іржавий метал. Вона думала, що подобалася Шаффі.

Шаффа продовжує гладити її зламану долоню.

- Я люблю вас, - каже він.

Вона здригається, і він заспокоює її м'яким "шшш, мала" в її вухо, в той час як його великий палець продовжує гладити долоню, яку він зламав.

- Ніколи не сумнівайтеся в тому, що я роблю, малятко. Бідолашну замкнули в сараї, і вона так боялася, що не наважувалася обізватися. І все ж у вас є вогник розуму разом з вогнем землі, чим я не можу не захоплюватися, - тим не менше вогонь землі може бути злом. - Він хитає головою і зітхає. - Я ненавиджу те, що зробив з вами. Я ненавиджу це робити, але це необхідно. Але, будь ласка, зрозумійте: я зробив вам боляче, щоб ви не шкодили нікому іншому.

Її рука болить. Її серце стукає і біль пульсує разом зі стуком, ТУК-тук, ТУК-тук, ТУК-тук. Можна відчувати себе як раніше, і охолодити біль, нашіптує камінь землі під нею. Проте це означало б вбивство Шаффи - єдиної людини на світі, яка любить її.

Шаффа киває головою, ніби погоджується сам з собою.

- Ви повинні знати, що я ніколи не буду вам брехати, Дамая. Подивіться під свою руку.

Це змушує Дамаю відкрити очі, а потім повернути голову і поглянути на його іншу руку. Коли вона це робить, з деяким зусмллям, вона бачить, що друга рука тримає довгий, скошений кинджал з чорного скла. Гострий кінчик впирається у тканину її сорочки, трохи нижче її ребра. І спрямований на її серце.

- Ще одна річ, якби ви не вчинили опір рефлексові. Дехто починає пручатися через свідоме бажання вбити іншу людину, для самооборони або з якоїсь іншої причини. - Ніби запропонувавши їй спробувати, Шаффа торкається кінцем кинджала її тіла. Наконечник досить гострий, щоб вжалити її навіть через одяг. - Але, здається, ви можете, як ви сказали, контролювати себе.

З цими словами Шаффа відводить ніж, крутить його з великим умінням у пальцях, і вкладає у піхви на ремені, не дивлячись. Потім бере її зламану руку обома своїми руками. - Готуйтеся.

Вона не може, тому що не розуміє, що він хоче робити. Дисонанс між його ніжними словами і жорстокими діями занадто її заплутав. Тому вона знову кричить, коли Шаффа методично починає встановлювати кожну з кісток її кисті на місце. Це займає всього кілька секунд. Вона ж відчуває, ніби часу пройшло набагато більше.

Коли вона знесилено падає, приголомшена, шокована і слабка, Шаффа посилає коня вперед, на цей раз риссю. Дамая проходить через біль ще раз, ледь помітивши, як Шаффа тримає її поранену руку у своїй власній, на цей раз тримаючи її на віддалі від її тіла, щоб звести до мінімуму випадкові поштовхи. Вона не дивується цьому. Вона не думає нічого, нічого не робить, нічого не говорить. У неї не залишилося бажань.

Зелені пагорби опадають за ними, і земля знову стає плоскою. Вона не звертає на це уваги, а дивиться на небо і той далекий димчастий сірий обеліск, який, здається, ніколи не змінює положення, навіть коли вони проїжджають багато миль. Навколо нього небо трохи блакитніше, але вже сутеніє, додається темного кольору, і зрештою обеліск стає не більше ніж темною цяткою на фоні висхідних зірок. Нарешті, коли сонячне світло зникає з вечора, Шаффа зупиняється в безпосередній близькості від дороги і починає облаштовувати табір. Він знімає Дамаю з коня, і вона стоїть там, де він її поставив, поки він очищає землю руками і ногами від невеликих каменів, роблячи коло, щоб розвести вогонь. Тут немає дерев, але він витягує з сумки кілька шматків чогось темного і використовує їх, щоб розпалити вогонь. Вугілля, судячи по смороду, або висушений торф. Вона насправді не звертає уваги. Вона просто стоїть там, поки він знімає з коня сідло і порається біля тварини, потім розкладає спальний мішок і кладе на вогонь горщик. Незабаром аромат приготування їжі підмішується до маслянистого смороду вогню.

- Я хочу додому, - проговорюється Дамая. Вона все ще притискає руку грудей.

Шаффа робить паузу в своєму поранні, а потім дивиться на неї знизу вгору. У мерехтливому світлі багаття його біло-крижані очі, здається, танцюють.

- У вас більше немає дому, Дамая. Але буде, найближчим часом, в Юменесі. Ви будете мати вчителів, а потім друзів. Нове життя. - Він посміхається.

Її рука майже оніміла, коли він вставляв кістки на місце, але продовжується затяжне тупе пульсування болю. Вона закриває очі, бажаючи втекти. Від усього. Від болю. Від її руки. Від світу. Запах чогось смачного віє з минулого, але у неї немає апетиту.

- Я не хочу нового життя.

Тиша вітає її на мить, а потім Шаффа зітхає, піднімається і підходить. Вона сторониться, але він стає перед нею на коліна і кладе руки їй на плечі.

- Ти боїшся мене? - питає він.

У неї з'являється бажання збрехати. Йому не сподобається, думає вона, коли я скажу правду. Але їй занадто боляче, і вона занадто оніміла прямо зараз, щоб зробити це через страх або лицемірство або бажання догодити. Тому вона говорить правду:

- Так.

- Добре. Ти повинна боятися. Я не шкодую про біль, якого завдав вам, малятко, тому що вам потрібно було отримати урок з цього болю. Що ви думаєте про мене зараз?

Вона хитає головою. Потім змушує себе відповісти, тому що, звичайно, це необхідно.

- Я повинна робити те, що ви говорите, або ви будете робити мені боляче.

- І?

Вона закриває очі міцніше. Як уві сні, коли хоче, щоб погані істоти зникли геть.

- І, - додає вона, - ви будете робити мені боляче, навіть коли я буду слухатися, якщо будете думати, що ви повинні це зробити.

- Так. - Вона майже уявляє його посмішку. Він забирає пасмо волосся з її щоки, торкаючись пальцями шкіри - Те, що я роблю, не випадково, Дамая. Йдеться про контроль. Не давайте мені ніяких причин сумніватися у вашій розсудливості, і я ніколи не буду знову робити вам боляче. Розумієте?

Вона не хоче чути таких слова, але вона чує їх, незважаючи на небажання. І тоді якась частинка її свідомості трохи розслабляється. Хоча вона не відповідає, тому він говорить:

- Подивіться на мене.

Дамая відкриває очі. Проти багаття його голова лише силует, обрамлений темним волоссям. Вона відвертається.

Він бере в руки її обличчя і повертає його назад до себе, надійно тримаючи.

- Ви розумієте?

Звичайно, це попередження.

- Я розумію, - каже вона.

Задоволений, він відпускає її. Потім він тягне її до вогню і жестом вказує, щоб вона сіла на камінь, який він підсунув до вогню, що вона і робить. Коли він дає їй невелику металеву тарілку, повну супу з сочевиці, вона їсть - незграбно, тому що вона не лівша. Вона п'є щось з кружки, яку він вручає її. І ще важко, коли їй потрібно попісяти; вона натикається на нерівності землі в темряві вдалині від вогню, що змушує її руку пульсувати, але їй це вдається. Так як є тільки один спальний мішок, вона лягає поруч з ним, коли він гладить це місце. Коли він каже їй спати, вона не може, але закриває очі, і лежить так протягом довгого часу.

Коли вона зрештою засинає, її сни повні поштовхів і вертикального трясіння землі і великого отвору білого світла, який намагається проковтнути її, а вона намагається втекти, і хоч це їй тільки здається, за мить Шаффа хапає її руками і вони прокидаються. Усе ще середина ночі, хоча зірки трохи змістилися. Вона не згадує одразу, що він пошкодив їй руку; в той момент вона посміхається йому, не замислюючись. Він моргає, потім посміхається у відповідь зі справжнім задоволенням.

- Ви шуміли, - каже він.

Вона облизує губи, і не посміхається більше, не тому що вона все згадала, і тому, що вона не хоче казати йому, що її злякав кошмар. Або пробудження.

- Я хропіла? - Запитує вона. - Мій брат казав, що я роблю це голосно.

Він розглядає її якусь мить мовчки, його посмішка зникає. Вона починає любити такі маленькі паузи мовчання. Тому що вони не просто паузи в розмові або моменти, в яких він збирається з думкамии; це випробування, хоча вона ще не впевнена, чого. Він хоче завжди відчувати її.

- Хропіння, - каже він нарешті. - Так. Але не хвилюйтеся. Я не буду дражнити вас цим, як це робив ваш брат. - І Шаффа посміхається, ніби це має бути смішно. Майже як брат, якого вона більше не має. Зате має кошмари, які з'їдають її життя.

Але він є поки що єдиною людиною, яку вона може любити, тому вона киває, знову закриває очі і розслабляється поруч з ним. - На добраніч, Шаффа.

- На добраніч, мала. Можливо ваші мрії колись здійсняться.

* * *

КИПЛЯЧИЙ СЕЗОН: 1842-1845 Імперіал. Гаряча точка під озером Теккаріс вивергнулася, розпиливши достатню кількість пари і твердих частинок, які викликали кислотні дощі і оклюзію атмосфери над Сомідлат, в Антарктиді і в східних прибережних коммі. Екваторія і північні широти однак не постраждали, завдяки пануючим вітрам і океанічними течіям, тому історики сперечаються, чи кваліфікувати його як "істинний" сезон.

- "Сезони Санзе", підручник для 12 класу -

7

ВИ ПЛЮС ХЛОПЧИК, РАЗОМ ДВОЄ

Вранці ви прокидаєтеся і йдете далі, і хлопчик іде поряд з вами. Ви двоє мандруєте на південь через гори під падаючим попелом.

Дитина є нагальною проблемою. Він занадто брудний. Ви не могли добре роздивитися його вночі, у темряві, але він абсолютно покритий висохлим та свіжим брудом, розмазаним по всьому тілі, і Земля його знає, чим ще. Ймовірно, він опинився в зсуві, так могло статися  з багатьма під час струсу. Якщо так, то йому пощастило, і він залишився живим, але коли він прокидається і потягується, ви кривитеся на мазки і пластівці бруду, які він залишив на ковдрі. У вас забирає двадцять хвилин, щоб зрозуміти, що він голий під усім цим безладом.

Коли ви розпитуєте його про це, і про все інше, він відповідає ухильно. Він не повинен бути достатньо старим, щоб вміти ефективно таїтися, але він уміє. Він не знає, як зветься його коммі, або імен людей, яких, як він каже, було "не дуже багато". Він каже, що він не мав батьків. Він не знає, хто називав його, що (ви впевнені у цьому) є нахабною брехнею. Навіть якщо його матір не знала, хто його батько, він успадкував би назву її касти. Він молодий, і, можливо, сирота, але не занадто молодий, щоб настільки не знати свого становища в світі. Діти набагато молодші за нього уже розуміють такі речі. Уче було всього три, а він уже знав, що буде новатором, як його батько, і саме з цієї причини всі його іграшки були інструментами та предметами, які могли бути використані для будування чогось нового. І він уже знав також, що є речі, які він не міг обговорювати з ким-небудь, крім своєї матері, і тільки тоді, коли вони були одні. Речі про Землю і шепіт батька Землі, про шлях вниз - нижче всього, що оточувало Уче...

Але ви не готові думати про це.

Замість цього ви обмірковуєте таємницю Хоа, тому що уже є досить дивного, щоб це обміркувати. Він присадкуватий і маленький, ви помітили це, коли він встав; ледь чотири фути заввишки. Йому може бути близько десяти років, так що він трохи замалий для свого віку, але має манери, занадто старі, як для свого тіла. Ви думаєте, що правдивим є останнє, хоча ви не знаєте, чому у вас таке враження. Ви не можете сказати про нього щось ще, за винятком того, що у нього, ймовірно, бліда шкіра; місця, де бруд відвалився, сіро-брудні, а не коричнево-брудні. Так що можливо, він десь з Антарктиди, або з західного узбережжя материка, де люди бліді.

А тепер він тут, за тисячі миль, у північно-східному районі Сомідлат, самотній і голий. Гаразд.

Можливо щось трапилося з його родиною. Можливо, вони були коммі-купцями. Багато людей роблять так, кидають общину і витрачають місяці або роки у подорожах по посіченому хребтами континенту, пробуючи удачі в комерції, і заходять у такі місця, де виглядають як бліді квіти на лузі...

Можливо.

Вірно.

Так чи інакше.

У Хоа також крижані білі очі. Реальні, фактичні очі кольору білої криги. Ви навіть трохи перелякалися, коли прокинулися вранці, і він дивився на вас: все, що було видно, це темна маса багнюки, яка оточувала два овали контрастного сріблясто-блакитного кольору. Він виглядав людиною, але люди з льодово-блакитними очима дуже рідкісні. Ви чули що в Юменесі, серед селекціонерів, які займаються кастами, крижані білі очі були особливо бажані. Санзед вони подобалися, тому що крижані очі були страшнуватими і трохи моторошними. Вони такими і є. Але не очі роблять Хоа моторошним.

Він незвично веселий, як на ваш погляд. Коли ви розплющили очі, він уже прокинувся, і бавився з огнивом. На галявині не було нічого, з чого можна було розвести багаття - тільки трава-тонконіг, яка згорає за лічені секунди, якщо суха, тоді, ймовірно,  він міг би розпалити пожар у такій траві, так що ви не витягували камінь з рюкзака ввечері. Але він у нього  в руках, і наспівуючи про себе щось ліниве, він крутить кремінь в пальцях, а це означало, що він копався у вашому рюкзаку.Це не покращує ваш настрій протягом дня. Хоча, коли ви пакуєтеся, у вашому розумі застрягає картина: дитина, яка, що очевидно, пережила якусь катастрофу, сидить голою посередині лугу, оточена падаючим попелом, і тим не менш, бавиться. Навіть щось наспівує. І коли він зауважує, що ви прокинулися і дивитеся на нього, він посміхається.

Ось чому ви вирішили тримати його біля себе, навіть якщо він бреше, що не знає, звідки родом. Оскільки. Просто. Він дитина.

Так що, коли ви берете свій рюкзак, ви дивитеся на нього, і він дивиться на вас. Він притискає до грудей те, що ви помітили учора вночі - грудку ганчірок, перев'язаних навколо чогось, - це все, що ви можете сказати. Там щось потріскує, коли він стискає його. Ви можете сказати, чого він хоче; його очі його нічого не можуть приховати. Його зіниці величезні. Він трохи зсувається, підбираючи під себе одну ногу, а потім іншу, намагаючись не подряпати задню частину литок.

- Ходімо, - говорите ви, і повертаєтеся, маючи намір повернутися на імператорську дорогу. Ви намагаєтеся не помічати його м'якого видиху, і того, з якою готовністю він підскакує, щоб наздогнати вас через хвилинку.

Коли ви знову виходите на дорогу, то зустрічаєте людей, які вже рухаються по ній групами і рядами, майже всі ідуть на південь. Їх ноги збивають попіл, легкий і борошнистий на даний момент. Пластівці великі і поки що немає необхідності одягати маски, - тим, хто не забув їх упакувати. Повз них проходить старий кінь, що очевидно страждає на якусь хворобу, і тягне візок повний речей і людей похилого віку, його веде людина навряд чи молодша. Всі вони дивляться на вас, коли ви спускаєтеся пагорба. Група з шести жінок, які явно об'єдналися для безпеки, пошепки перемовляються між собою при вашій появі, а потім один з них голосно говорить до іншої,

- Іржа Землі, подивися на неї, ні! - Судячи з усього, ти виглядаєш небезпечною. Або небажаню. Або і те і інше.

Або, можливо, їх відлякує зовнішній вигляд Хоа, змушуючи їх сумніватися, тому ви повертаєтеся до хлопчика. Він зупиняється, коли ви це робите, знову стурбовано дивлячись на вас, і ви відчуваєте раптовий сором за те, що дозволили йому ходити у такому вигляді, навіть якщо ви не хотіли, щоб ця дивна дитина йшла за вами по п'ятах.

Ви оглядаєте місцевість навколо. Недалеко з іншої сторони дороги тече струмок. Ви не знаєте, скільки доведеться пройти, перш ніж ви побачите слідуючий; вони повинні бути розміщені на Імператорської дорозі через кожні двадцять п'ять миль, але хвиля струсу з півночі могла пошкодити наступний. Навколо стало більше дерев - ви ще на рівнині, але мало, щоб забезпечити будь-який реальний захист, і багато дерев свіжополамані, швидше за все після струсу з півночі. Падаючий попіл трохи допомагає маскуватися; ви не можете бачити далі, ніж за милю. Однак і на такій відстані ви бачите, що плоска рівнина навколо дороги починає поступатися місцем горбистій території. Ви знаєте, з карт і тексту, що нижче гори Тірімас є древня (ймовірно, при печатанні сталася невелика помилка), смуга молодого лісу, який виріс з часу останнього сезону, а потім близько ста миль рівнини заповнюють солончаки. Крім цього є ще пустеля, де коммі-общин стає мало, і вони далеко одна від одної, і там вони, як правило, захищені навіть більшою мірою, ніж коммі в більш гостинних частинах Сомідлат.

(Джой не повинен заїжджати так далеко у пустелю. Це було б нерозумно... Хто його там чекає?)

Уздовж дороги стоятимуть коммі, через усю соляну рівнину, ви впевнені у цьому. Якщо ви можете тримати хлопчика у пристойному вигляді, одна з общин, ймовірно, візьме його.

- Ходімо зі мною, - говорите ви хлопчикові, і сходите з дороги. Він слідує за вами вниз по гравію; ви помітили, які гострі деякі з порід і додаєте хороші чоботи в список речей, які потрібно придбати для нього. Він не ранить ноги, на щастя, хоча ковзає по гравію в іншому місці, падає і котиться вниз по схилу. Ви поспішаєте, коли він зупиняється після кочення, але він вже сидить і незадоволено оглядається, тому що приземлився в калюжу болота на краю струмка.  - Ходи сюди, - кажете ви, пропонуючи йому руку.

Він дивиться на руку, і на мить ви здивовані, побачивши щось на зразок незручності на його обличчі.

- Я в порядку, - каже він, і не звертаючи уваги на вашу руку, підводиться. Коли він це робить, з нього починає стікати свіжий бруд. Потім він проходить повз вас, щоб підібрати згорток ганчірок, який він випустив в рук під час падіння.

Тоді добре. Невдячний маленький брат.

- Ви хотіли, щоб я помився - каже він, і це звучить як запитання.

- Як ти здогадався?

Він, здається, не помічає сарказму. Встановивши згорток на підвищенні гравію, він йде вперед і заходить в воду, поки вона не підніметься до його талії, а потім сідає навпочіпки, щоб спробувати очистити себе. Ви згадуєте про дещо і риєтеся в рюкзаку, поки не знаходите брусок мила. Він повертається на ваш свист, і ви кидаєте мило йому. Ви здригаєтеся, коли він пропускає його, але він тут же пірнає під воду і піднімається з ним у руках. Тоді ви смієтеся, тому що він дивився на мило так, ніби ніколи не бачив нічого подібного.

- Натри ним свою шкіру. - Ви показуєте це як пантоміму: з сарказмом. Але він випрямляється і трохи посміхається, ніби це справді просвітлення для нього, а потім підпорядковується вашим жестам.

- І волосся, теж, - говорите ви, риючись в рюкзаці знову і зміщуючись, щоб одночасно тримати очі на дорозі. Деякі з людей, що проходять там, кидають на вас погляди з малою дрібкою цікавості або несхвалення, але більшість з них не обтяжують себе навіть цим. Вам подобається така реакція.

Ваша сорочка, яку ви шукали. Вона буде як сукня на хлопчикові, так що ви відрізаєте коротку мотузку з мотка в рюкзаку, яку він може використати як пояс. Сорочка буде нижче його стегон, і прикриє наготу і збереже трохи тепла навколо тіла. Її не буде достатньо в довгостроковій перспективі, звичайно. Лористи кажуть, що зміна клімату не займе багато часу, і незабаром після початку сезону прийде холод. Ви повинні подбати, щоб у наступному місті знайшлися бажаючі продати вам одяг і додаткову ковдру, якщо вони ще не реалізували Сезонне право.

Зрештою хлопчик виходить з води, і ви дивитеся.

Добре. Це зовсім інша справа.

Звільнене від бруду, його волосся, кольору попелу, крупне і пряме, ідеальної текстури для захисту від атмосферних впливів, що має велике значення серед санзе, вже починає розходитися і підніметься вгору, коли висохне.  Воно досить довге, щоб утримувати тепло, по крайній мірі. Але воно занадто біле, а не нормально сіре. І така ж білувата шкіра, а не бліда; навіть люди з Антарктики, яких ви колись бачили, не такі безбарвні. Брови теж білі, над крижаними очима. Білий-білий-білий. Він майже зникає на тлі падаючого попелу, коли рухається.

Альбінос? Можливо. Також щось не так з його обличчям. Ви задаєтеся питанням, що ви бачите, а потім розумієте: у нього немає нічого від раси санзе, за винятком текстури волосся. У нього широкі вилиці, що не підходять до його вузької щелепи і очей, що здається вам цілком нетиповим. Його рот окреслений повний губами, але вузький, так що ви думаєте, він може мати проблеми з прийомом їжі, хоча, очевидно, що це не так, інакше він би не дожив до цього віку. Його низькорослість теж є частиною його нетиповості. Він не лише маленький, але й кремезний, ніби селекціонери, намагаючись створити якийсь ідеал, провели тисячі років культивування старої раси Санзе. Або можливо його раса біла, ким би вони не були.

Але нічого з цього уже не має сенсу. Кожна раса в світі в ці дні є частиною Санзед. Вони управляють Нерухомістю протягом багатьох століть, в кінці кінців, і продовжують робити це у багатьох відношеннях. І вони не завжди були мирними, так що навіть острівні раси мають риси санзе, хотіли їх предки того чи ні. Все вимірюється їх відхиленнями від стандартного для Санзед середнього значення. Але расі цього хлопчика, якою б вона не була, явно вдалося випасти з цього стандарту.

- Вогонь-з-під-землі, хто ти такий? - Говорите ви, перш ніж похопитися, що це може зачепити його почуття. Кілька днів жаху і ви забули все що стосується догляду за дітьми.

Але хлопчик виглядає лише здивованим, а потім навіть посміхається. - Вогонь-під землі? Ви дивно говорите. Я досить чистий?

Ви забуваєте запитати, що він знайшов дивного у ваших словах, і тільки набагато пізніше розумієте, що так він уник запитання.

Ви ствердно хитаєте головою, а потім простягаєте руку, щоб узяти мило, яке він вам віддає.

- Так. Тепер одягай. - А ви підтримуєте сорочку для нього, щоб він просунув руки і голову. Він робить це трохи незграбно, ніби не звик до того, що його одягає хтось інший. Проте це легше, ніж одягати Уче; по крайній мірі хлопчисько не вередує...

Ви зупиняєтеся відпочити.

Потім йдете ще трохи.

Коли ви прокидаєтеся, небо яскравішає і Хоа лежить поряд, розтягнувшись на низькій траві. Пройшла по крайній мірі година. Можливо, більше.

Ви облизуєте губи і зосереджуєтеся, чекаючи, що він щось скаже про вашу... відсутність. Але він просто пожвавлюється, як тільки бачить, що ви прокинулися, встає на ноги і чекає.

Тоді добре. Ви могли б мандрувати разом, в кінці кінців.

Після цього ви виходите назад на дорогу. Хлопчик іде добре, незважаючи на відсутність взуття; ви уважно стежите за ним - за ознаками кульгавості або втоми, і зупиняєтеся частіше, ніж могли б на свій розсуд. Він, здається, вдячний за можливість відпочити, але окрім цього, він робить все правильно. Справжній маленький актор.

- Ти не можеш залишитися зі мною, - тим не менш кажете ви йому під час однієї з таких перерв. Щоб не дозволити йому живити якусь надію. - Я постараюся знайти тобі коммі; ми зустрінемо кілька при дорозі, якщо вони відкриють ворота для торгівлі. Але я повинна рухатися далі, навіть якщо знайду тобі місце. Я шукаю когось.

- Вашу дочку, - каже хлопчик, і ви застигаєте. Проходить кілька секунд. Хлопчик ігнорує ваш шок, щось наспівуючи і гладить грудочку ганчірок, ніби це якась тваринка.

- Звідки ти знаєш? - Ти шепочеш.

- Вона дуже сильна. Я не впевнений, що це вона, звичайно. - Хлопчик дивиться на вас і посміхається, не звертаючи уваги на ваш погляд. - Там ціла купа вас у цьому напрямку. Це завжди заважає визначитися.

Є багато питань, які, ймовірно, повинні крутитися у вашій свідомості прямо зараз. Ви відбираєте найголовніше, щоб поговорити про це зараз.

- Ти знаєш, де моя дочка? - Він знову щось гуде, не комментуючи. Ви впевнені, що він знає, як це зводить з розуму. Ви впевнені, що він сміється, ховаючись за цією невинною маскою на обличчі. - Звідки?

Він знизує плечима.

- Я просто знаю.

- Яким чином? - Він не орогена. Ви хочете знати його суть. Навіть якби він був ним, орогени не можуть вистежувати один одного, як собаки, самонаведенням на відстані, ніби орогена має запах. Тільки Захисники можуть робити щось подібне, і то тільки тоді, якщо рогга необережний або настільки дурний, що дозволяє їм це.

Він дивиться вгору, і ви намагаєтеся не здригнутися.

- Я просто знаю, і все. Ви в порядку? Це те, що я можу робити. - Він дивиться вбік. - Це те, що я завжди був в змозі зробити.

Ви ставите собі питання. Але. Нассун.

Ви готові купити йому багато речей, якщо це допоможе вам знайти її.

- Добре, - кажете ви. Повільно, бо це безумство. Ви з'їхали глузду, але тепер ви знаєте, що хлопчик, ймовірно, теж, і це означає, що ви повинні бути обережні. Але існує маленька ймовірність того, що він не божевільний, або що його розум справді працює так, як він говорить, що означає...

- Як... як далеко?

- Багато днів ходьби. Вона іде швидше, ніж ви.

Тому що Джой взяв візок і коня. - Нассун все ще жива. - Вам необхідно зробити паузу. Занадто багато відчуттів, занадто багато співпадінь. Пак сказав вам, що Джой залишив Тірімо з нею, але ви боялися дозволити собі навіть думати про те, що вона жива. Навіть якщо частина вашої свідомості не хоче вірити, що Джой міг вбити свою власну дочку, решта не тільки вірить, але навіть очікує цього якоюсь мірою. Це стара звичка, налаштовувати себе на біль у майбутньому.

Хлопчик киває і дивиться на вас; прямо зараз його личко якось дивно урочисте. У нього насправді залишилося не так багато від дитини, помічаєте ви з запізненням.

Але якщо він може знайти вашу дочку, він може бути втіленням Зла Землі, і ви не можете на це наплювати.

Тоді ви риєтеся в пакеті і знаходите флягу, одну з хорошою водою; ви наповнили іншу в струмку, але її потрібно спершу перекип'ятити. Після того, зробивши кілька ковтків, ви вручаєте її йому. Коли він закінчує пити, ви даєте йому жменю родзинок. Він хитає головою і простягає їх назад.

- Я не голодний.

- Ти нічого не їв.

- Я не їм багато. - Він піднімає свій вузлик. Можливо, у нього там продукти. Не має значення. Хоча насправді вам уже не все одно, в будь-якому випадку. Він не ваша дитина. Він просто знає, де ваша дитина.

Ви розбиваєте табір, а потім відновлюєте подорож на південь, на цей раз з хлопчиком, який іде поруч з вами, і тонко відчуває напрямок.

* * *

Слухай, слухай, слухай уважно.

Був вік до Сезонів, коли життя на Землі, і її батько процвітали. (Життя дала мати, однак з нею сталося щось жахливе). Батько Землі знав, що йому потрібне розумне життя, тому він використав сезони, щоб сформувати нас з тварин: розумні руки для створення знарядь праці і розумні голови для вирішення проблем і розумна мова для спільної роботи і розумне надчуття, щоб попередити нас про небезпеку. Народ став таким, яким Батько Землі собі уявляв, але потім людей стало більше, ніж йому було потрібно. Тоді ми звернулися до Нього, і Він досі палає ненавистю до нас.

Пам'ятайте, пам'ятайте, що я вам кажу.

- Лористи, "Декламації", "Створення трьох народів", частина перша -

8

СІЄНІТА У ДОРОЗІ

У кінцевому рахунку Сієніта змушена запитати ім'я свого нового наставника. Алебастр, - каже він їй, - що вона сприймає як натяк на чиюсь іронію. Їй доводиться користовуватися його ім'ям досить часто, тому що він засинає в сідлі протягом довгих днів їзди, і залишає їй робити всю решту роботи у подорожі, включаючи спостереження за потенційними небезпеками, а також коли їй хочеться трохи розважится. Він легко прокидається, коли вона вимовляє його ім'я, що спочатку змушує її повірити, що він просто прикидається, щоб уникнути розмови з нею. Коли вона говорить йому про це, він виглядає роздратованим і каже:

- Звичайно сплю. Якщо ти хочеш отримати якусь користь з мене сьогодні ввечері, то дозволиш мені спати.

Це вже дратує її, тому що це не так, він той, хто повинен дбати про дитину для імперії і Землі. Це, а також секс вимагає великих зусиль з його боку, і короткий і нудний, якщо по правді.

Але десь через тиждень їхньої поїздки вона, нарешті, зауважує, що він працює навіть під час своїх щоденних снів і навіть в нічний час, після того як вони лежать втомленими у липкому спальному мішку, який вони ділять. Вона може пропасти безвісти у цій місії, думає вона, тому що відчуває постійний низький шум, як у кімнаті, де повно працюючих людей, - так він пригнічує народження струсів у цій області. Усіх, а не тільки тих, які можуть відчувати люди. Все зводиться до крихітних, нескінченно малих зсувів і коригувань під землею, деякі з них наберуть імпульсу для більшого руху, а деякі зроблені по суті випадково: скрізь, де проходять вона і Алебастр, ці рухи будуть продовжуватися ще деякий час. Сейсмічної нерухомості, поширеної навколо Юменеса, не існує тут, в глибинці, де влада мережевих вузлів послаблена.

Після того, як Сієніта зауважує це, вона... заплутується. Тому що немає ніякого сенсу пригнічувати мікроструси, насправді це може погіршити ситуацію наступного разу, коли відбудеться великий струс. Вони змушували її бути дуже обережною, коли навчали цьому, це був основний курс геоместрі і сейсмології: Земля не любить бути стриманою. Перенаправлення, а не припинення, є метою орогенів.

Вона обмірковує цю таємницю протягом декількох днів, поки вони їдуть по тракту Юменес-Алія, під гранями обеліска високо над ними, який виблискує як гірський турмалін щоразу, коли ловить сонячне світло. Тракт найкоротший маршрут між двома столицями квартентів, він побудований як можна більш прямим, і таким чином, як це уміли робити тільки у Старій Санзе: підвищення під довгими кам'яними мостами, які перетинають величезні каньйони, а іноді навіть тунелі крізь гори, занадто високі, щоб на них підніматися. Це означає, що поїздка до узбережжя займе всього кілька тижнів, якщо вони будуть витримувати легкий темп, а назад можна буде не поспішати.

Але іржа бери цей запах сірки, їхати трактом нудно. Більшість людей думають, що в дорозі на них чекають смертельно небезпечні випробування, і готуються до них, незважаючи на той факт, що тракти, як правило, безпечніші, ніж звичайні дороги; всі імперські дороги були побудовані командами кращих геонерів і орогенів, і навмисно розміщалися у тих місцях, які вважалися найбільш стабільними. Деякі з них зберігалися кілька сезонів. Так що протягом декількох днів Сієніта і Алебастр зустрічали тільки повільні у пересуванні торгові каравани і почтових перевізників. А місцеві патрулі квартенту, які потрапляли Сієніті і Алебастру на очі, помітивши їх чорну Фулькрум-форму, не хотіли з ними розмовляти. Було кілька придорожних коммі, жалюгідних на вигляд, і майже не було магазинів, у яких можна було би купити продукти, хоча регулярно зустрічалися майданчики уздовж усієї дороги з підготовленими столами і навісами для зупинки. Сієніта щовечора сиділа поруч з вогнищем, яке вони розпалювали від нічого робити, спостерігаючи за відблисками вогню на одежі Алебастра. І займалася з ним сексом, але це вбивало лише кілька хвилин.

Проте їй було цікаво.

- Що ти робиш? - Сієніта, нарешті, питає його через три дні після того, як вперше помітила його пригнічуючі мікроструси. Він зробив це тільки-що, поки вони чекають вечері - порізаний хліб, перекладений нагрітими кусочками яловичини, замоченої у чорносливі юм-юм. Він роблено позіхає,  закінчивши роботу, хоча, звичайно, вона вимагає певних зусиль. Орогенез завжди вимагає концентрації.

- Роблю що? - Запитує він, завершивши підповерхневий зсув, і дивиться на вогонь з видимою нудьгою. Вона хоче його вдарити.

- Це.

Його брови піднімаються.

- Ах. Ти це відчуваєш.

- Звичайно, відчуваю! Ти робиш це весь час!

- Ну знаєш, ти нічого не говорила досі.

- Тому що я намагался з'ясувати, що ти робиш.

Він виглядає спантеличеним.

- Тоді, можливо, ти повинна була запитати.

Вона готова убити його. Але щось з сказаного пробивається через його інертність, бо він морщиться і, нарешті, пояснює.

- Я даю Вузловій Станції перерву. Кожен мікрозсув полегшує навантаження на них.

Сієніта знає про Вузлові Станції, звичайно. У міру того як імперські дороги пов'язували колишніх васалів старої імперії з Юменес, вузли з'єднували віддалені квартенти з Фулькрумом, щоб розширити свій захист, наскільки це можливо. По всьому континенті, у точках, які визначають старші орогени, і які найкраще підходять для маніпулювання, поруч розломів або гарячих вулканів, побудовані форпости. Усередині такого форпосту працює і живе навчений у Фулькрумі орогена, єдине завдання якого полягає в тому, щоб зберегти локальну область стабільною. У Екваторії вузлові станції перекриваються своїми зонами, тому на екваторі немає великих струсів; це, а також підтримка з Фулькруму, дозволяють Юменесу підтримувати стабільність. За межами Екваторії зони рознесені, і Вузлові Станції ставлять так, щоб забезпечити захист для найбільших груп населення, тому в мережі є прогалини. Просто не варто, - по крайній мірі на думку літніх керівників Фулькруму - ставити вузли біля кожного маленького сільського господарства або віддаленого коммі у глибинці. Люди в тих місцях полишені самі на себе.

Сієніта не знає жодного з орогенів, на яких покладені такі виснажливі обов'язки, але вона дуже і дуже рада, що ніхто і ніколи не пропонував їй роботу у вузлі. Цю роботу дають орогенам, які ніколи не отримають четверте кільце, тим, хто має багато грубої сили і мало контролю. По крайній мірі, вони можуть рятувати чиїсь життя, навіть якщо приречені провести своє власне життя у відносній ізоляції і невідомості.

- Можливо, ви повинні залишити мікрозсуви для Вузлової Станції, - пропонує Сієніта. Їжа нагрілася досить; вона використовує палицю, щоб виштовхнути її з вогню. Їй хочеться поговорити. Це був довгий день. - Земля їх знає, можливо, їм потрібно щось робити, щоб не померти від нудьги.

Вона має намір спочатку поїсти, і не помічає його мовчання, поки не пропонує йому його порцію. Потім вона хмуриться, тому що на його обличчі знову той погляд. Ненависть. І на цей раз, по крайній мірі частково, вона спрямована на неї.

- Ви напевне ніколи не були на Вузлі, якби ви його бачили, ви б так не говорили.

Іржа його візьми.

- Ні. Навіщо мені його бачити?

- Тому що ви повинні. Всі рогга повинні.

Сієніта здригається, ледь-ледь, на його "рогга". Фулькрум відокремлений, і це його недолік, тому вона не чує багато - тільки нерозбірливе бурмотіння епітетів від людей, що їдуть повз них, або юніорів, які намагаються здаватися жорсткими, коли біля них немає викладачів. Це потворне слово, різке і гортанне; звук його як ляпас по слухові. Але Алебастр використовує його так, як інші люди використовують "орогена".

Він продовжує, як і раніше, в тому ж холодному тоні:

- А якщо ви можете відчувати, що я роблю, то ви можете це робити теж.

Це вражає Сієніту ще більше, і також обурює.

- Чому я повинна робити мікрозсуви у пластах? Тоді я буду... - Але зупиняється, тому що вона збиралася сказати, що буде втомленою і дратівливою, але це просто грубо. Тоді вона розуміє, що він втомлений і змарнілий якраз тому, що робить це.

Якщо це досить важлива робота, і тому він бере її на себе, то, можливо, вона поступає неправильно, відмовляючись поглянути на Вузол. Орогени повинні допомагати один одному, в кінці кінців. Вона зітхає.

- Все в порядку. Я припускаю, що можу допомогти якомусь бідоласі, який застряг в задниці потойбічного світу, хоч там нічого робити, крім як тримати землю стійкою. Або, принаймні, гаяти час.

Він розслабляється, тільки трохи, і вона з подивом бачить його усмішку. Він майже ніколи не посміхається. Але ні, м'язи його щелепи все ще сіпаються і ходять. Він все ще чимось рознервований.

- Вузлова Станція у двох днях їзди від наступного повороту тракту...

Сієніта чекає завершення його заяви, але він починає їсти з невеликими звуками задоволення, які він видає більше через те що голодний, ніж тому, що їжа особливо смачна. Так як вона теж голодна, Сієніта відщипує кусочок, але потім хмуриться.

- Зачекайте. Ви плануєте поїхати на цю станцію? Ви це хочете сказати?

- Ми завернемо туди, так. - Алебастр дивиться на неї знизу вгору, зі швидким спалахом командування старшого по рангу, і раптом вона ненавидить його більше, ніж будь-коли.

І усвідомлює, що її реакція абсолютно ірраціональна. Алебастр вище її по рангу на шість кілець і, ймовірно, підніметься ще вище, якщо у рейтинг додадуть більше ніж десять кілець; вона чула про його майстерність. Якби вони спробували боротися, він міг би вивернути її тор навиворіт і швидко заморозити, за якусь секунду. Тому, будучи від нього залежною, вона повинна підкорятися - діяти на його користь для неї потенційно означає досягати власних цілей і просувати кар'єру у Фулькрум, вона повинна навіть вдавати, що хоче сподобатися йому.

Тому вона намагається бути з ним ввічливою і люб'язною, але це не спрацьовує. Він просто робить вигляд, що неправильно її розуміє або ображає її, поки вона не зупиняється. Вона запропонувала йому усі маленькі жести поваги, які зазвичай мають люди літнього віку у Фулькрумі, і на яких чекають від юніорів, але йому було нас.яти. Що робило її сердитою, і, як не дивно, такий стан справ, здається, його задовільняв.

Тому, хоч вона ніколи не думала робити це з іншим старшим, вона чеканить,

- Так, сер, - і дозволяє собі решту вечірнього часу вдавати скривджену, відбуваючись мовчанкою.

Вони лягають спати, і вона тягнеться до нього, як зазвичай, але на цей раз він відмовляється, повернувшись до неї спиною. - Ми зробимо це вранці, якщо вдасться. Хіба у вас не час менструації?

Це змушує Сієніту почуватися найбільшою хамкою у світі. Те, що він ненавидить секс, і лише відбуває його, не викликає сумнівів. Але жахливо, що він чекав на перерву, і вона не розраховувала. Вона робить це тепер, незграбно, бо не може згадати точний день останньої, і виявляє, що він має рацію. Вона запізнюється.

Після її здивованого мовчання він зітхає, вже на півдорозі до сну.

- Це ще нічого не означає, якщо ти запізнюєшся. Подорож важка для тіла. - Він позіхає. - Вранці...

Вранці вони злягаються. Вона не знаходить кращого слова, яке підходить для акту - вульгарності не підходять, тому що це занадто нудно, а евфемізми не годяться для їх близькості, тому що це не інтим. Це щось поверхневе, вправа, яка тягнеться, і яку вона призвичаїлася робити, перш ніж вони проведуть на конях цілий день. Він більш енергійний цього разу, тому що відпочив в першу чергу; вона майже насолоджується цим, і він насправді видає деякий стогін, коли це приходить. Але це все. Коли секс закінчується, він лежить і дивиться, як вона встає і робить швидке обмивання поруч з вогнем. Вона так звикла до цього, що тушується, коли він говорить.

- Чому ти мене ненавидиш?

Вона робить паузу, і якусь мить подумує збрехати. Якби це був Фулькрум, вона б збрехала. Якби він був будь-яким іншим старшим, одержимим доречністю і переконаням, що фулькрумські орогени поводяться добре в усі часи, вона б збрехала теж. Однак він ясно дав зрозуміти, що вважає за краще бути чесним, аніж делікатним. Тому вона зітхає.

- Я просто так живу.

Він перевертається на спину, дивлячись вгору на небо, і вона думає, що це кінець розмови, поки він не говорить:

- Я думав, що ти мене ненавидиш, бо... Я справді той, кого ти можеш ненавидіти. Я тут, я під рукою. Але ти ненавидиш цей світ.

При цьому Сієніта вкидає серветку в чашу з водою, якою користувалася, і витріщається в нього.

- Світ не говорить мені таких безглуздих слів.

- Я не зацікавлений в наставництві підлизи. Я хочу, щоб ти була сама собою, коли розмовляєш зі мною. Тоді ти зможеш  відстоювати свою позицію, незалежно від того, яка позиція у мене.

Почувши це повчання, вона відчуває себе трохи винуватою. - Що ти маєш на увазі, коли кажеш, що я ненавиджу цей світ?

- Ти ненавидиш, як ми живемо. Вірніше, як світ примушує нас жити. Ми або орогени, якими володіє Фулькрум, або повинні ховатися і нас вистежують собаками, якщо виявляють, бо вважають, що ми стаємо монстрами і намагаємося вбити все живе. Навіть в межах Фулькрума ми завжди повинні думати про те, як вони хочуть, щоб ми діяли. Ми ніколи не можемо просто... жити. - Він зітхає, закриваючи очі. - Десь має бути краще.

- Десь не існує.

- Таке місце повинно бути. Санзе не була першою імперією, яка зуміла вижити кілька сезонів. Ми маємо свідоцтва іншого способу життя, інших людей, які стали могутніми. - Він жестом махає вбік від дороги, на ландшафт, який тягнеться внизу. Вони поруч з Великим Східним Лісом; наскільки сягає око, там немає нічого, крім хвилеподібного килима дерев. Окрім...

Окрім межі горизонту, де вона бачить щось, що виглядає як скелет металевої руки, що продряпала собі шлях крізь крони дерев. Ще одна руїна, і вона повинна бути по-справжньому величезна, якщо її видно звідси.

- Ми пам'ятаємо лише скрижалі, - каже Алебастр, сидячи, - але ми не намагаємося дослідити щось забуте, що вже пробували інші, і що ще може працювати.

- Тому що це не виправдало себе. Ці люди загинули. А ми все ще живі. Наш шлях є правильним, їхній ні.

Він кидає на неї погляд, який вона переводить як - я не збираюся турбуватися про те, як сказати вам, які ви дурні, - хоча, ймовірно, його погляд не означає саме таку позицію. Він має рацію; вона просто не любить його.

- Я розумію, що у вас є тільки та освіта, яку вам дали у Фулькрумі, але ж ви не думаєте, що знаєте все, чи не так? Виживання не обов'язково означає правоту. Я міг би вбити вас прямо зараз, але це не зробило б мене правим.

Можливо, ні, але це мало би значення для неї. І ще вона обурюється його випадковим припущенням про її слабкість, незважаючи на те, що він має рацію.

- Все в порядку. - Вона встає і починає одягатися, натягуючи білизну швидкими ривками. - Розкажіть мені, які існують інші способи вижити.

Він не відповідає якусь хвилину. Нарешті вона повертається, щоб подивитися на нього, але він дивиться убік.

- Ну... - Він розгублений. - Можна було би спробувати дозволити орогенам робити деякі речі.

Вона майже сміється.

- Це буде тривати приблизно протягом десяти хвилин, а тоді Захисники, які будуть поруч кожного з нас,  лінчують нас, а половина континенту прийде, щоб подивитися і повболівати.

- Вони вбивають нас, тому що у скрижалях пишеться на кожному кроці, що ми породження зла - свого роду агенти Батька Землі, монстри, які ледь кваліфікуються як люди.

- Так, але ви не можете змінити Скрижалі.

- Скрижалі весь час змінююься, Сієніта. - Він не говорить її ім'я часто, тому це утримує її увагу. - Кожна цивілізація додає щось до них; ті частини, які не мають значення для виживання, забуті. Наприклад Таблет Другий дуже пошкоджений: хтось колись вирішив, що там було щось неважливе або взагалі неправильне, і не став піклуватися про його оновлення. Або, можливо, навіть навмисне намагався знищити його, - саме тому багато ранніх копій пошкоджені майже таким же чином. Археомести знайшли деякі старі записи в одному з мертвих міст на плато Тапіта - там були записані їхні Скрижалі, теж щоб передати знання майбутнім поколінням. Але те, що було у тих Таблетах, різко відрізнялося від того, що ми вивчаємо в школі. Всі ми також знаємо, що застереження проти зміни знання само по собі з'явилося лише недавно.

Вона не знала цього. І це змушує її насупитися. Це також змушує її не вірити йому, або, можливо, це її неприязнь до нього спливла знову. Але... Скрижалі старі як світ. Це інтелект, що дозволяє людству переживати п'ятий сезон незабаром після п'ятого сезону, коли вони туляться один до одного, а світ стає темним і холодним. У лористів є розповіді про те, що відбувалося, коли люди - політичні лідери або філософи, з добрими намірами і настирливістю, будь-якого типу, - спробувати змінити знання. Що неминуче призводило до катастрофи.

Тому вона не вірить почутому.

- Де ви чули про Таблети у Тапіті?

- Я виконую завдання поза Фулькрумом протягом двадцяти років. У мене тут є друзі.

Друзі, які говорять з орогеном? Про історичну єресь? Це звучить смішно. Але знову ж таки... добре.

- Добре, отже ви думаєте, що хтось змінив знання таким чином, що...

Вона не звертає увагу на невеликий струс, тому що аргумент поглинув її більше, ніж вона хоче це визнати. Він, мабуть, до цих пір трясе і пригнічує землю, як вони кажуть. Крім того він десятий рангом, так що виглядає доречно, коли він різко вдихає і його тіло ривком, ніби потягнуте струнами, повертається у західному напрямі. Сієніта перестає хмуритися і слідує за його поглядом. Ліс на тій стороні дороги плямистий через заготівлю деревини і розрізаний двома просіками-дорогами. Там видніються руїни іншої мертвої цивілізації, купол, більший ніж гора, який уцілів недоторканим, далеко звідси. Також вона може бачити три або чотири маленьких захищених товстими стінами коммі, розставлених між деревами тут і там. Але вона не знає, на що він реагує...

А потім вона надчуттям теж відчуває це. Зло Землі, яке велике збудження! Восьмого або Дев'ятого ступеня. Ні, більше. І гаряча точка від них за двісті миль, під околицею невеликого міста під назвою Мехі... але цього не може бути. Хоч Мехі знаходиться на краю Екваторії, але це означає, що воно в межах захисної мережі вузлів. Чому тоді...

Не має значення чому. Не зараз, коли Сієніта бачить, що цей струс робить з землею навколо тракту, змушуючи тремтіти і смикатися кожне дерево. Щось пішло не так, мережа не впоралася, і гаряча точка під Мехі незабаром вирветься на поверхню. Протохвиля навіть тут досить сильна, щоб змусити відчути в роті смак гіркого старого металу і засвербіти корені її нігтів. Навіть  надчуття оніміло і не в змозі відчувати такий шквал змін, що суне під землею, а старі люди ахають і хапаються за голови в той час як діти раптом починають кричати. Якщо ніщо не зупинить це цунамі, можна буде відчувати себе набагато спокійніше, коли вулкан вивергається прямо у вас під ногами.

- Що за... - Сієніта повертається до Алебастра, і зупиняється в шоці, тому що він упав на руки і коліна і гарчить на землю.

Через мить вона відчуває це, ударну хвилю сирої орогенної енергії, що хвилею рухається назовні і вниз через насип під трактом у пухкому сланці і місцевому грунті. Це ще не фактична сила, тільки сила волі Алебастра і влада, це енергія, але вона не може допомогти і дивитися на двох рівнях одночасно, спостерігаючи його потужний ривок - швидший, ніж вона могла коли-небудь уявити, до тієї далекої випромінюючої зони.

І перш, ніж Сієніта навіть розуміє, що відбувається, Алебастр втягує її, в деякому роді так, як вона ніколи не відчувала такого раніше. Вона відчуває власне підключення до землі, і що її власна орогенна свідомість раптово кооптована і керована кимось іншим, і їй не подобається цей вплив. Але коли вона намагається повернути контроль над своєю силою, вона обпікається, як від гарячого в реальному світі, скрикує і падає на коліна, після чого не має ні найменшого уявлення про те, що відбувається. Алебастр скував їх разом якимось чином, використовуючи її силу, щоб посилити свою власну, і це не та клята річ, з якою вона може щось вдіяти.

А потім вони разом занурюються в землю в тандемі, по спіралі через масивний шар кипіння магми до смерті, що готується гарячою точкою. Вона величезна - милі в ширину, і більша, ніж гора. Алебастр щось робить, у щось направляє потік енергії і Сієніта кричить у раптової агонії, майже відразу. Перенаправлення. Він робить це ще раз, знову, і на цей раз вона розуміє, що: він пом'якшує високу температуру, тиск і лють гарячої плями. Її стан не турбує його, тому що він став теплом і тиском і гнівом, а також, підлаштовуючи себе до нього, Сієніта робила щось подібне з невеликими термокамерами у стабільних в усьому іншому породах, але це були іскри багаття, в порівнянні з цією вогняною бурею. У неї немає нічого, що може зрівнятися з його тиском. Таким чином, він використовує свою силу, але також бере її силу, якою вона не може керувати, і направляє її в інше місце, перш ніж вона встигає досягти розуміння і... і насправді вона не впевнена, що станеться. Фулькрум вчить орогенів не виходити за межі власних можливостей; і не говорить про те, що відбувається з тими, хто це зробить.

І, перш ніж Сієніта хоче подумати про це, перш ніж вона встигає зібрати необхідні сили, щоб допомогти йому, якщо вона вже не може уникнути його контролю, Алебастр робить щось інше. Різкий удар. Щось проколото, десь. Відразу ж висхідний тиск магматичного міхура починає спадати. Він тягне їх назад, з вогню у вібруючу землю, і вона знає, що робити, тому що це лише трясіння, а не втілення злоби Батька Землі. Круто щось змінюється і його сила в її розпорядженні. Так багато сили Землі, він монстр. Але тоді їй стає легко-легко згладжувати хвилі і запечатувати тріщини і товщі зламаних шарів так, щоб не утворилися нові виходи у місцях, де земля була піднесена і ослаблена. Надчуттям вона може бачити лінії напруженості під поверхнею землі з такою ясністю, якої вона ніколи не знала раніше. Вона розгладжує їх, підтягує шкіру Землі навколо них з хірургічною точністю, якої вона ніколи раніше не була в змозі досягти. І, коли гаряча точка осідає і прихована загроза і небезпека проходить, вона повертається у власну свідомість, щоб побачити, що Алебастр згорнувся перед нею в клубок  на замерзлому малюнку снігу навколо них обох, який швидко розтає і сублімує в пару.

Вона теж на руках і колінах після струсу. Коли вона намагається повзти, він робить реальне зусилля, щоб випрямитися. Її лікті продовжують триматися під одним кутом. Але вона змушує себе це робити, перемістити ногу, потім іншу, щоб досягти Алебастра, тому що він виглядає як мертвий. Вона торкається його руки і м'язи важко подаються через тканину, замість замороження; вона вважає, що це хороший знак. Посунувшись ще трохи, вона бачить його широко відкриті очі, і погляд, що ніби зустрічався з порожнечею смерті, але з виразом чистого подиву.

- Це просто, як і казав Хесінайт, - шепоче він раптово, і вона відсахується від нього, тому що не сподівалася, що він у свідомості.

Чудово. Вона ніколи не повзала по тракту всередині ніде, напівжива після того, як її орогенна енергія була використана проти її волі, і не для того, щоб допомогти їй, а іржа його бери, неймовірно потужним ослом, який зробив це навмисно. І намагається взяти себе в руки після того як... після того, як...

Насправді вона не мала ні найменшого уявлення про те, що трапилося. Це не мало ніякого сенсу. Такої сейсміки просто не буває. Гарячі точки контролюють, і вони просто і раптово не вибухають. Щось викликає їх:  нахил континентальної плити, виверження вулкана в іншому місці - десятий рангом був майже в істериці. І так як це була дуже раптова подія, вона повинна мати спусковий гачок. Повинно було бути деяке попередження, крім різкого скрику Алебастра.

І що, іржа його бери, зробив Алебастр? Вона не могла сформувати якоїсь певної думки навколо цього. Орогени не можуть працювати разом. Це було доведено; коли двоє орогенів намагаються чинити одинаковий вплив на одну і ту ж сейсмічну подію, той, хто володіє більшою силою і точністю управління має перевагу. Якщо продовжувати, то можна спалити себе через це, або сильно пошкодити свій тор і надчуття разом з усім іншим. Ось чому тільки старших орогенів випускають з Фулькрума - вони не тільки більш досвідчені, а можуть вбити будь-кого, хто перетинає їм дорогу, незважаючи на те, що вони не повинні цього робити. І саме тому десятий ранг має можливість вибору: ніхто не збирається змушувати їх робити що-небудь проти їх волі. За винятком Хранителів, звичайно.

Але те, що зробив Алебастр, було незрозуміло.

Іржа бери це все. Сієніта пробує сісти, і ледь не падає знову. У голові крутиться і вона кладе руки на підтягнуті до себе коліна і опускає на них голову на деякий час. Вони нікуди не поїдуть сьогодні, просто не будуть в змозі. Сієніта не має сил, щоб підвестися, а Алебастр, схоже, не зможе виповзти з-під ковдри. Він навіть не одягнувся; просто скрутився там з голою задницею і його трусить від холоду.

Так що Сієніті у кінцевому підсумку доводиться витягувати і перебирати свої пакети, щоб знайти пару "дермінтер мела" - невеликих динь з твердою оболонкою, які ховаються під землею протягом сезону, або так кажуть геомести, і закотити їх в залишки вогнища, - вона дуже рада, що не встигла погасити вогонь. Вона огортає їх попелом, його тепла повинно вистачити, щоб вони зварилися, так що вони зможуть пообідати через декілька годин. Вона тягне згортки корму з купи до коней, розділяє його, наливає воду в полотняне відро, щоб вони могли попити, дивиться на купу їх екскрементів і думає згребти її на край тракту, щоб не було чути запаху.

Потім вона бреде назад до їх спального мішка, який, на щастя, сухий після недавнього оледеніння і прогрівання. Там вона ховається за спиною Алебастра і завмирає. Вона не спить. Найдрібніші судоми землі, коли гаряча точка може засунутися, тримають у напрузі її надчуття, утримуючи її свідомість від повної відключки. Проте простого лежання цілком досить, щоб трохи відновити сили, і її розум затихає, поки холодне повітря не будить її. Захід сонця.

Вона орієнтується, виявивши, що якимось чином в кінцевому підсумку лежить головою на Алебастрові. Він як і раніше скручений, але на цей раз його очі закриті, і тіло розслаблене. Коли вона сідає, він рухається, і теж прокидається.

- Ми повинні їхати до вузлової станції, - говорить він іржавим скрипучим голосом, який насправді не дивує її. Взагалі.

- Ні, - каже вона, занадто втомлена, щоб дратуватися, і, нарешті, назавжди відмовляючись від зусиль бути з ним нещиро ввічливою. - Я не поїду верхи на коні від тракту у темряву, в той час коли вичерпала всі сили. Ми як висушений торф, і зробимо інше; ми поїдемо до коммі, щоб купити провізії. І якщо ви намагаєтеся переконати мене їхати в якийсь вузол, і знайти там чиюсь задницю, вам потрібно буде звинуватити  мене у непослухові. - Вона ніколи не сперечалася раніше, тому трохи нечітко уявляє наслідки. Насправді ж вона дуже втомилася, щоб піклуватися про це.

Він стогне і притискає кулаки до чола, ніби щоб відштовхнути головний біль, або, можливо, загнати його глибше. Потім він переходить на мову, яку вона вже чула від нього раніше. Вона до цих пір не може її розпізнати, але впевнюється трохи більше, що це одна з Коастер-мов - що досить дивно, з огляду на те, що він казав, що був вихований і виріс у Фулькрумі. Знову ж таки, хтось повинен був вчити його перші кілька років, перш ніж він достатньо виріс, щоб бути кинутим у більш крупний басейн. Вона знає, що багато східних рас Коастера темношкірі, як і він, так що, можливо, вони почує мову, якою він говорить, коли вони прибудуть до Алії.

- Якщо ти не їдеш зі мною, я поїду один, - він переходить, нарешті, на санзе. А потім встає, нишпорить, шукає свій одяг і одягає його, отже він налаштований серйозно. Сієніта дивиться, як він це робить, - він тремтить так сильно, що ледве може стояти прямо. Якщо він і сяде на коня в цьому стані, то незабаром просто звалиться.

- Ей! - вигукує вона, поки він продовжує свої гарячкові приготування, як ніби він не може почути її. - Ей! - Він смикається і зупиняється, і вона з запізненням розуміє, що він справді не чув її. Він слухав щось зовсім інше весь цей час, землю, чи свій інстинкт, хто знає. - Ти збираєшся вбити себе?

- Мені все одно.

- Послухай - Вона встає, підходить до нього, хапає його за руку, коли він тягнеться до сідла. - Це нерозумно, ти не можеш...

- Не говори мені, що я щось не можу... - він тримає повідок у руці, і нахиляється до неї, щоб огризнутися. Сієніта майже ривком відвертається... але перед тим вона бачить зблизька його почервонілі білки, раніше маніакально просвітлені, які відлякують не тільки його учнів. З ним щось не так. - Ти не Хранитель. Ти не можеш мені наказувати.

- Ти втратив розум? - Вона говорить це вперше, відколи його зустріла, і це... непросто. Він використав її здатність до горотворення так легко, і вона не має найменшого уявлення про те, як він це зробив. Він такий слабий, що вона, ймовірно, може відносно легко побити його до втрати свідомості, але їхні відносини стануть як лід після першого ж її удару.

Він не дурний. Вона повинна його переконати.

- Я поїду з вами, - говорить вона твердо, і він виглядає таким вдячним, що вона відчуває себе незручно через те, що раніше наговорила. - Можливо ще буде трохи видно, і ми зможемо з'їхати вниз з тракту до нижньої дороги, не поламавши ноги наших коней і наші власні шиї. Годиться?

Його обличчя звужується зі стражданням.

- Це занадто тривала подорож.

- Ми проспали весь день. І коли ви говорили про це раніше, то сказали, що туди треба їхати два дні. Якщо ми втратимо коней, скільки часу це займе?

Це зупиняє його. Він моргає, стогне і похитується, на щастя, далеко від сідла. Все навкруги червоне у світлі заходу. У горах позаду нього височіє прямий циліндр - стовб, про який Сієніта може сказати, що він неприродній; його або було виштовхнуто нагору кимось з орогенів, або це ще один вид стародавніх руїн, замаскований краще, ніж більшість інших. При цьому, на його тлі, Алебастр дивиться на небо, ніби хоче почати вити. Його руки згинаються і розгинаються, згинаються і розгинаються...

- Вузол, - нарешті говорить він.

- Так? - Вона розтягує слово, намагаючись не дозволити йому почути насмішки над його божевіллям.

Він коливається, потім робить глибокий вдих. Потім ще один, заспокоюючи себе.

- Ви звичайно знаєте, що струси і удари ніколи не приходять з нізвідки, як цей. Поштовхом до цього, зрушенням, яке порушило рівновагу і створило гарячу точку, був вузол.

- Звідки ти... - Звичайно, він може сказати, що він десятий рангом. Потім вона ловить сенс його слів. - Зачекай, ти говориш, що це сам вузол згенерував гарячу точку?

- Саме про це я й говорю. - Він повертається до неї, його руки знову стискаються в кулаки. - Тепер ти розумієш, чому я хочу туди потрапити?

Вона киває, байдуже. Вони поїдуть. Оскільки орогена, який спонтанно створює супервулкан, не зробить цього, не створивши тора розміром з місто. Вона не може допомогти, але дивитися на ліс, в напрямку вузла. Вона не може бачити нічого звідси, але десь там орогена з Фулькрума убив все живе в радіусі декількох миль.

І тут, можливо, більш важливе питання: Чому?

- Добре, - випалює раптом Алебастр. - Вирушаємо завтра вранці, і так швидко, як тільки можна. Це дводенна поїздка, якщо їхати в легкому темпі, але якщо ми поспішимо... - коли вона пробує заперечити він прискорює закінчення, ніби одержимий. - Якщо ми поженемо коней, і якщо вирушимо до світанку, то зможемо опинитися там ще до настання ночі.

Це, мабуть, найбільше, що вона зможе добитися від нього.

- Світанок, а потім. - Вона дряпає своє волосся. Шкіра на голові шорстка від дорожнього пилу; вона не змогла помити його протягом трьох днів. Вони повинні були проїхати через Іде Хейг завтра, містечко середнього розміру, де вона натиснула би, щоб влаштуватися в готелі... але він має рацію. Вони повинні дістатися до цього вузла. - Ми повинні зупинитися біля наступного потічка або придорожньої закусочної, хоча би. У нас мало води для коней.

Він видає стогін розчарування через потребу дбати про функціонування смертних тіл. Але каже:

- Добре.

Потім він іде до згаслого вогнища, піднімає одну з охололих динь і розламує її, а потім вибирає вміст пальцями і методично жує. Вона сумнівається в тому, що він відчуває смак. Паливо. Вона приєднується до нього, щоб з'їсти іншу диню, і перша частина ночі проходить в мовчанні, хоча й неспокійно.

Наступного ранку, або насправді у другій половині ночі, вони сідлають коней і після повороту починають обережний спуск по дорозі, що веде вниз. Через деякий час вони досягають рівня землі і сходить сонце, так що Алебастр бере на себе роль ведучого і пускає коней у повний галоп, що чергуються з пішохідним темпом, щоб дозволити їм відпочити. Сієніта вражена; вона думала, що він буде просто добивати коней через лещата терміновості, що стискають його. Він не дурний, по крайній мірі. Або не жорстокий.

У такому темпі вони їдуть більшу частину дня по більшою мірою нерівній і звивистій дорозі, обганяючи легкі візки, випадкових мандрівників і кілька місцевих підрозділів добровольців - всі вони швидко поступаються дорогою, коли Сієніта і Алебастр з'являються у їхньому полі зору. Це майже парадокс, думає вона: У будь-який інший час їхні чорні мундири змушують інших дати їм широкий прохід, тому що ніхто не любить орогенів. Тепер, однак, вони відчувають, що щось сталося, хоча й не знають про гарячу точку. Вони розчищають шлях з великою поспішністю, з виразами вдячності і полегшення на обличчях - Фулькрум іде на допомогу. Сієніта хоче сміятися з них усіх.

Однак вони змушені зупинитися на ніч, сплять кілька годин і починають знову до світанку, і  хоч до цих пір ще майже темно, перед ними з'являється вузол станції, розташований між двома невисокими пагорбами у верхній частині звивистої дороги. Дорога не набагато краща, ніж утоптана в пустелі стара стежка, потрісканий асфальт, прокладений як плювок цивілізації. Сама станція ще один плювок. Вони вже проїхали десятки коммі по дорозі сюди, і кожен показував дикий діапазон архітектури - від того, що є автентичним для регіону, чи залежним від примх заможних членів, які намагалися внести щось своє, до дешевих імітацій стилів Юменеса. Однак Станція є чистим стилем Старої Імперії: великі, виростаючі по мірі наближення стіни з цегли глибокого червоного кольору оточують комплекс, що включає три невеликі піраміди і велику центральну. Ворота з металу, що змушує Сієніту морщитися. Ніхто не ставить металеві ворота на що-небудь таке, що справді хочуть зберегти в безпеці. Але зрештою, на станції немає нікого, крім орогени, який живе тут, і персоналу, який підтримує його або її життєдіяльність. Вузли не мають навіть продуктових магазинів, покладаючись натомість на регулярні постачальницькі каравани з довколишніх коммі. Так менше бажаючих  щось вкрасти у його стінах.

Сієніту застає зненацька, коли Алебастр зупиняє коня, коли до воріт ще далеко, і мружиться на станцію.

- Що таке?

- Ніхто не ходить, - каже він, майже до себе. - Ніхто не ходить за межами воріт. І я не чую нічого, що випромінювалося би зсередини. Можеш ти послухати?

Вона тех чує тільки тишу. - Скільки тут має бути людей? Супроводжуючий Вузол орогена, Хранитель, і...?

- Супроводжуючому Вузол не потрібен Хранитель. Як правило, є невеликий загін від шести до десяти солдатів, імперців, приписаних до станції, щоб захищати її. Кухарі і таке інше, щоб прислужувати їм. І завжди є принаймні один лікар.

Так багато нової інформації і так мало слів. Орогена, який не потребує Хранителя? Супроводжуючі Вузол усі нижче четвертого кільця; такі орогени ніколи не випускаються за межі Фулькрума без Хранителів, або принаймні старших, щоб їх контролювати. Присутність солдатів вона розуміє; іноді забобонні місцеві жителі не роблять особливої відмінності між фулькрумськими орогенами і їхніми дикими родичами. Але навіщо лікар?

Немає значення.

- Вони, напевно, усі мертві, - каже вона, але навіть коли вона говорить це, її міркування гальмується. Ліс навколо них повинен бути мертвий на багато миль навкруги, тварини швидко заморожені і розморожені в гидку кашу. Всі люди, які подорожували по дорозі за ними, повинні бути мертві. Звідки ще супроводжуючий вузол орогена міг отримати досить енергії, щоб згенерувати гарячу точку? Але навкруги все здається неторканим, крім мовчазної Вузлової Станції.

Алебастр круто пришпорює коня вперед, і у неї немає часу вияснити більшу кількість питань. Вони їдуть вгору до заблокованих, закритих воріт, і Сієніта не бачить способу їх відкрити, якщо всередині немає нікого, хто міг би це зробити. Тоді Алебастр шипить і нахиляється вперед - і за мить здутий, вузький тор мерехтить в її полі зору, не навколо них, а навколо воріт. Вона ще ніколи не бачила, щоб хтось створював тор на віддалі, але, мабуть, десятий рангом може. Її кінь видає нервове іржання при раптовому вихорі холоду і снігу перед ними, так що вона  його осаджує, і він сахається назад на кілька кроків. В наступний момент за воротами щось стогне і тріщить. Алебастр дозволяє торові зникнути, коли одна половина сталевих дверей відкривається; мороз розтрощив засув.

- Зачекайте, дайте час, щоб  земля прогрілася, - починає Сієніта, але він ігнорує її і прямує до воріт, навіть не потрудившись дивитися під ноги на слизьку від морозу стежку з асфальту.

Іржа і Земний Вогонь. Сієніта прив'язує поводи коней до молодого деревця. Після напруженої їзди вдень їй доведеться дати їм охолонути, перш ніж вона  нагодує їх або дасть їм попити, і вона повинна принаймні хоча б витерти їх, але щось велике, що насувається з німої будівлі, нервує її. Вона не впевнена, що. Тому вона залишає коней осідланими. Про всяк випадок. А потім біжить всередину до Алебастра.

Всередині тихо і ще темно. Електрики у такій глибинці звичайно немає, тільки масляні лампи, які погасли. Одразу за металевими головними воротами велике подвір'я під відкритим небом, скрізь риштування і внутрішні стіни з прилеглими будівлями, які оточують будь-яких відвідувачів з усіх боків, - вгорі зручні позиції для арбалетників, все це такого ж виду, як у будь-якому добре захищеному коммі, хоча і в набагато менших масштабах. Але у дворі немає жодної людини, хоча Сієніта зауважує стіл і стільці збоку, де люди, які стояли на сторожі, напевне грали в карти і їли з тарілок не так давно. Весь комплекс мовчить. Подвір'я вирівняне, з мощеними стежками, з потертостями і нерівномірне від ходіння багатьох ніг протягом багатьох років, але вона не відчуває, щоб чиїсь ноги рухалися по них в даний час. З іншого боку двору конюшня, але усі дверці закриті до сих пір. Чоботи, вкриті засохлим брудом, біля стіни, ближче до воріт; деякі з них були кинуті туди чи складені там, вони не розташовані акуратно. Якщо Алебастр правий щодо імперських солдатів, які були розміщені тут, то вони явно з тих, хто не витримає перевірки на готовність. Призначення на таке місце як це, ймовірно, не нагорода.

Сієніта хитає головою. А потім вловлює запах тваринного мускусу від коней з сараю, що змушує її напружитися. Вона відчуває запах коней, але не може їх відчути. Підходить ближче - її руки стискаються, тоді вона змушує себе розтиснути їх, і заглядає через двері першого стійла, а потім кидає погляд через інші стійла для повної інвентаризації.

Троє мертвих коней, які розтягнулись на боці в соломі. Це не здуття живота, тому що кінцівки і голови усіх тварин викривлені перед смертю. Спина кожного трупа покрита кіркою льодом і конденсатом, плоть до сих пір в основному сильно заморожена, і розтає уже два дні, здогадується вона.

Невеликі заноси шлаку оточують піраміду в центрі комплексу, з окремими кам'яними внутрішніми воротами, хоча вони стоять відкритими з того часу. Сієніта не бачила, куди пішов Алебастр, але вона здогадується, що він всередині піраміди, так як саме там повинен знаходитися супроводжуючий вузол орогена.

Вона знаходить стілець і використовує його щоб зняти  одну з масляних ламп, запалює її, а потім направляється всередину піраміди, рухаючись значно швидше, приблизно знаючи, що вона знайде. І так, у тьмяних коридорах піраміди вона бачить солдатів і підсобних робітників, які колись жили тут: деякі звалилися посередині коридору,  деякі ближче до стін, деякі лежать з витягнутими руками у напрямку центру будівлі. Дехто з них намагався втекти, що зрозуміло, а дехто намагався дістатися до джерела, щоб знешкодити його. І ті і інші зазнали невдачі.

Потім Сієніта знаходить камеру Вузла.

Вона така, як повинна бути. Вхід під елегантною аркою, прикрашеною блідішими трояндами з мармуру і рельєфними дерев'яними дверима. Камера з високим склепінням тьмяна і порожня, крім центру кімнати, де є велике... щось. Вона б назвала це кріслом, зробленим з проводів і ремінців. Не дуже зручне на вигляд, за винятком того, що воно, здається, тримає його мешканця в напівлежачому положенні. Супроводжуючий вузол сидить в ньому, в усякому разі, так як повинен...

Ох. Ох.

Кривава і палаюча Земля.

Алебастр стоїть на помості, біля дротяного стільця, і дивиться вниз на тіло супроводжуючого вузол. Він не обертається, коли вона підходить ближче. Його обличчя невиразне. Не сумне і не похмуре. Просто маска.

- Навіть найменші з нас повинні служити з великою користю, - говорить він, без іронії в голосі.

Тіло у кріслі супроводжуючого вузол мале і голе. І так тонкі кінцівки майже атрофувалися. Лисий. І скрізь - труби, трубочки і інші речі, для яких у неї немає слів - що охоплюють тонкі руки, входять у тіло біля горла, у вузьку проміжність. Гнучкий мішок нижче живота трупа, прикріплений якось до його живота, і повний нечистот - тьфу. Мішок повинен бути змінений.

Вона фокусується на усіх цих маленьких деталях, тому що це допомагає. Тому що частина її невиразно жахається, і єдиний спосіб, яким вона може зберегти цю частину від реакції - мовчати і зосередитися на тому, що вона бачить. Геніально придумано, насправді. Вона не знала, що можна утримувати тіло функціонуючим у такий спосіб: нерухомим, подавленим, невизначеним. Зрештою вона концентрується на з'ясуванні того, як вони це зробили. Конструкція крісла ще один винахід генія; система тяг і ручка поруч, так що весь апарат можна перевернути, щоб полегшити очистку. Що мінімізує пролежні, можливо. Також сморід хвороби в повітрі, але поруч знаходиться ціла батарея бутильованих настоїв і таблеток; це зрозуміло, так як тут потрібні кращі антибіотики, ніж звичний у коммі пеніцилін. Можливо, одна з трубок призначена для подачі цих ліків в тіло супроводжуючого вузол. А ще одне для проштовхування їжі, а ще одне для збирання сечі, ой, а це тканина підбирати слину.

Але вона також бачить ширшу картину, незважаючи на свої зусилля зосередитися на дрібницях. Супроводжуючий вузол ще дитина, посаджена сюди, коли їй було лише кілька років. Дитина, чия шкіра майже така ж темна, як у Алебастра, і чиї особливості могли ідеально співпадати з його рисами, якби дитина не була настільки худою.

- Що... - Це все, що вона може сказати.

- Іноді рогга не можуть навчитися контролювати себе. - Вона розуміє, що використання образливого терміну є навмисним. Образливе слово для того, для кого було зроблене це крісло. Це допомагає. Жодного перегину в голосі Алебастра, жодної емоції, вони у виборі цього слова. - Іноді опікуни ловлять дикуна, який занадто старий, щоб тренуватися, але ще досить молодий - вбивство таких це марна трата часу. А іноді вони помічають деяких дітей в наступних яслах, занадто чутливих, таких, хто не може освоїти управління. Фулькрум намагається навчати їх деякий час, але якщо діти не розвиваються в потрібному темпі, Хранителі їх вибраковують, і Імперія Санзе завжди може знайти інше застосування для них.

- Таких як... - Сієніта не може відірвати очей від тіла хлопчика і його обличчя. Очі широко відкриті, але з коричневим туманом замерзлого до смерті. Вона відсторонено дивується, що не блює. - Як цей? Підземний вогонь, Алебастр, я знаю дітей, яких забирали для вузлів. Я не... Це не...

Алебастр на мить застигає. Вона не розуміла, у наскільки жорстких рамках він утримував себе, поки він не нахиляється достатньо, щоб ковзнути рукою під шию хлопчика, тоді піднімає його голову і одночасно трохи повертає.

- Ти повинна це побачити.

Вона не хоче, але цікавість перемагає. Через задню частину голеної голови дитини тягнеться довгий  загоєний шрам, прикрашений слідами грубих стібків. На стику черепа і хребта.

- Чутливий орган рогга більший і складніший, ніж у нормальних людей. - Коли вона подивилася, Алебастр відпускає голову дитини. Та падає назад в дротяну підставку і займає своє попереднє місце, ніби так їй безпечніше. - Це проста операція, де вражають кілька точок, що абсолютно роз'єднують самоконтроль рогга, в той же час дозволяючи його інстинктивне використання. Якщо припустити, що рогга виживає після операції.

Геніально. Так. Навіть новонароджений орогена може зупинити струс. Це вроджена річ, вірніша навіть, ніж здатність дитини смоктати груди, і саме ця здатність є причиною смерті більшості орогенів-дітей. Кращі в своєму хисті виявляють себе задовго до того, коли стають досить дорослими, щоб зрозуміти небезпеку.

Але щоб не залишити дитині нічого, крім цього інстинкту, нічого, крім здатності придушувати струси...

Вона дійсно повинна була блювати.

- Далі все просто. - Алебастр зітхає, наче веде особливо нудну лекцію в Фулькрумі. - Лікуйте його від інфекцій і так далі, тримайте у відключці, на достатньому рівні для функціонування, і у вас з'являється можливість, яку навіть Фулькрум не може забезпечити: надійне, нешкідливе, повністю позитивне джерело усунення струсів. - Так само, як Сієніта не може зрозуміти, чому вона не блює, вона не може зрозуміти, чому він не кричить. - Але я вважаю, що хтось зробив помилку, дозволивши йому прокинутися.

Очі Алебастра спрямовані убік, і Сієніта, послідувавши за ними, бачить мерця біля дальньої стіни. Чоловік не одягнений, як один із солдатів. На ньому цивільний одяг, гарніший, ніж у інших.

- Лікар? - Вона змогла відтворити відсторонений, рівний голос, яким користується  Алебастр. Так простіше.

- Можливо. Або який-небудь місцевий житель, який заплатив за цей привілей. - Алебастр знизує плечима, показуючи на багряний синець на верхній частині стегна хлопчика. Він у формі руки, сліди від пальців виразно видно навіть на темній шкірі. - Мені сказали, що є багато людей, яким подобаються безпорадні жертви. Їм подобається ще більше, якщо жертва знає про те, що вони роблять.

- О Земля! Алебастр, ви маєте на увазі...

Він знову перебиває її, ніби не чує. - Проблема полягає в тому, що супроводжуючі вузол відчувають сильний біль всякий раз, коли використовують здатність до орогенезу. Бачите синці? Так як вони не можуть зупинити себе від реакції на кожен струс в безпосередній близькості, навіть на мікрозсуви, вважається гуманним тримати їх постійно в відключці. Усі орогени реагують інстинктивно на те, що ними сприймається як загроза...

Ах... Нарешті вона робить це...

Сієніта біжить геть до найближчої стіни, нахиляється і зі спазмами вибльовує курагу, яку вона змусила себе проковтнути, їдучи верхом по дорозі до станції. Це неправильно. Це все так неправильно. Вона думала... вона не сподівалася... вона не знала...

Потім, витираючи рот, вона дивиться вгору і бачить, що Алебастр спостерігає за нею.

- Як я вже сказав, - підсумовує він, дуже м'яко. - Кожен рогга повинен побачити вузол, по крайній мірі, один раз.

- Я не знала... - Вона говорить нерозбірливо, прикриваючи рот тильною стороною долоні. Слова не мають сенсу, але вона відчуває, що змушена сказати їх. - Я не сподівалася...

- Ви думаєте, що це має значення? - На цей раз його голос емоційний і жорсткий і відповідає виразу його обличчя.

- Це важливо для мене!

- Ви думаєте, що це важливо? - Раптом він посміхається.  Потворно, холодно, його губи кривляться як пара, що огинає лід. - Ви думаєте, що кожен з нас запитує себе, а що ми можемо зробити? І думає підкорятися далі чи ні. - Він різко киває головою на вбиту дитину.- Ви думаєте, що для нього це має значення, після того що вони з ним зробили? Єдина причина, чому вони не роблять це зі всіма нами полягає тільки в тому, що ми більш універсальні і більш корисні, якщо ми контролюємо себе. Але кожен з нас це просто ще одна зброя у їхньому арсеналі. Просто корисний монстр, тільки трохи іншої крові, щоб додати її до селекційних ліній. Просто ще один чортовий рогга.

Вона ніколи раніше не думала, що можна вкласти стільки ненависті в одне слово.

Але стоячи тут, з остаточним доказом ненависті світу до мертвої, холодної, і вже смердячої дитини між ними, вона на цей раз навіть не здригається. Оскільки. Якщо Фулькрум може це робити, або опікуни або лідери Юменеса або геомести чи ті, хто придумав цей кошмар, то немає ніякого сенсу притворятися щодо того, хто такі Сієніта і Алебастр насправді. Не люди взагалі. Покидьки. Ввічливість це образа на обличчях, які вона бачила. Рогга: Ось хто вони.

Через деякий час Алебастр повертається і виходить з залу.

* * *

Вони розбивають табір на відкритому дворі, хоч будівля станції має всі зручності, яких Сієніта пристрасно бажала: гаряча вода, м'які ліжка, їжа, а не тільки хліб і сушене м'ясо. Тут, у дворі, немає людських трупів.

Алебастр сидить і мовчки дивиться на вогонь, який розпалила Сієніта. Він загорнутий в ковдру, і тримає чашку чаю, який вона зварила; вона, зрештою, поповнила їхні запаси на станції. Вона не бачила, щоб він пив з чашки. Можливо було б краще, думає вона, якби вона налила йому чого-небудь міцнішого. Або ні. Вона не зовсім впевнена, що міг зробити такий орогена, при його силі і майстерності, будучи п'яним. Їм не дозволяється випивати з цієї причини... точно, але іржа його бери, причина є, конкретна, прямо зараз. Іржа бери все.

- Діти гублять нас, - каже Алебастр, його очі повні вогню.

Сіеніта киває, хоча не розуміє його. Він заговорив. Це вже добре.

- Я думаю, що у мене дванадцятеро дітей. - Алебастр тісніше вкутується у ковдру. - Я не впевнений. Вони не завжди говорять мені. Я не завжди бачу матерів після цього. Але я припускаю, що дванадцять. Не знаю, де більшість з них.

Він викладає відомі йому випадкові факти весь вечір, розказуючи про все. Сієніта не може відповісти на більшість його тверджень, так що розмова одностороння. Хоча є одне, про що вона хоче поговорити, тому що вона думала про це. Про те, що хлопчик у кріслі з трубками нагадує Алебастра.

Вона починає,

- Наша дитина...

Він знову зустрічає її очі і посміхається. Люб'язно цього разу, але вона не впевнена, що під люб'язністю не ховається ненависть.

- О, це тільки одна з можливих доль. - Він киває на червоні стіни станції, які здається присунулися ближче. - Наша дитина також може стати руйнівником кілець і рангів, встановити нові стандарти горотворення, і увійти в легенду Фулькрума. Або вона може бути посередньою і нічого примітного не зробить. Просто ще одна орогена четвертого або п'ятого рангу для очищення заблокованих коралами гаваней і народження дітей у вільний час.

Голос звучить як заіржавіле весло у ключиці, що заважає звертати увагу навіть на слова, а не тільки на тон. Тон заспокоює, а якась частина її справді жадає заспокоєння. Але слова тримають її на краю і печуть, як гострі осколки скла на тлі гладких кульок.

- Або, - каже вона, - будуть двійнята, рогга - їй важко сказати це слово, але ще важче сказати орогени, тому що більш прийнятний термін тепер відгонить брехнею. -  І можемо зробити ще.

- Я сподіваюся, що її не буде.

- Ви сподіваєтеся, що ні? - Це найкраща доля, яку вона може уявити собі тепер для своєї дитини.

Алебастр простягає руки до вогню, щоб зігріти їх. Він надів свої кільця, раптово зауважує вона. Він майже ніколи цього не робить, але перш ніж вони дісталися до станції, незважаючи на страх за свою дитину, що горів в його крові, він надів їх задля пристойності. Деякі з них виблискують в світлі багаття, в той час як інші тьмяні і темні; по одному на кожному пальці, включаючи великі. Шість пальців Сієніти трохи сверблять, ніби відчуваючи свою наготу.

- Будь-яка дитина від двох з кільцями Фулькрума буде орогена, - говорить він, - вона повинна бути орогена теж, так. Але це не точна річ. Дитина може не мати наших можливостей. І у цьому немає ніякої логіки. - Він тонко посміхається. - Для того, щоб бути у безпеці, Фулькрум ставиться до дітей, народжених від будь-яких рогга як до потенційних рогга, поки не доведено протилежне.

- Але коли стає зрозуміло, що дитина не орогена, вона стає... людиною. - Це єдине, на що вона може надіятися. - Можливо, хтось прийме її в хороший коммі, віддасть до реальних ясел, де вона отримає знання і професію...

Він зітхає. І в цьому зітханні така втома, що Сієніта замовкає в сум'ятті і страхові.

- Жоден коммі не прийме нашу дитину, - говорить він навмисно повільно. - Здатність до горотворення може пропустити покоління, можливо два або навіть три, але завжди повертається. Батько Землі ніколи не забуває про борг, який ми йому винні.

Сіеніта хмуриться. Він говорить про речі, які вона чула раніше, речі, які можна почути у розповідях лористів - що орогени є зброєю не Фулькрума, а ненавидячої, невтомної планети під їх ногами. Планети, яка більше за все хоче зруйнувати життя, яке заповнило її колись невинну поверхню. Існує щось в словах Алебастра, що змушує її думати, що він зважає на ці старі казки, принаймні трохи. Можливо, він у це навіть вірить. Можливо, це дає йому втіху, - думати, що їх вид має якусь мету, тим не менше жахливу.

Вона не має ніякого терпіння щодо його містицизму прямо зараз.

- Ніхто не прийме її, нехай так. - Вона пібирає слова. - Що далі? Фулькруму вони не потрібні.

Очі Алебастра, як і його кільця, зблискують проти вогню в одну мить, і стають тьмяними і темними знову.

- Ну, тоді дитина може стати Хранителем.

Ох, іржа його бери. Це пояснює так багато.

Через те що вона мовчить, Алебастр підводить голову.

- Отже, все, що ви бачили сьогодні. Ви цього не бачили.

- Що?

- Те, що в кріслі, не було дитиною. - Ніякого світла в його очах прямо зараз. - Це була не моя дитина, або чиясь інша. Там не було нічого. І не було нікого. Ми стабілізували гарячу точку і з'ясували, що змусило її утворитися. Ми перевірили, чи залишився тут хтось живий і не знайшли нікого, - це те, що ми офіційно телеграфуємо у Юменес. Це те, що ми двоє будемо казати, якщо потрапимо під підозріння, коли повернемося.

- Я, я не можу... Якщо я знаю... - в її уяві постає відвисла щелепа і мертвий погляд хлопчика. Якому випало опинитися в пастці нескінченного кошмару. Прокинутися в агонії і убити деякого гротескного паразита. Вона не відчуває нічого, крім жалю до хлопчика, і полегшення через його остаточне звільнення.

- Ви будете робити саме так, як я сказав. - Його голос ляскає, як батіг, і вона дивиться на нього, відразу ж наповнюючись люттю. - Якщо ви сумуєте, сум недозволена розкіш. Якщо хто-небудь запитає, ви раді, що він помер. Відчуйте це. Повірте в це. Він ледь не вбив більше людей, ніж ми можемо порахувати, в кінці кінців. І якщо хто-небудь запитає, що ви відчували, побачивши вузол, кажіть, що ви розумієте, що саме через це вони роблять ці речі з нами. І що ви знаєте, що це для нашого ж блага. І ви знаєте, що це для блага кожного.

- Ти іржавий виродок, я не знаю, що я зараз...

Він сміється, і вона здригається, бо лють зникає, десь в області шийного хребця - і швидко.

- О, не змушуй мене прямо зараз, Сієніта. Будь ласка, ні. - Говорить він, все ще сміючись. - Я отримаю догану, якщо вб'ю тебе.

Зрештою це погроза. Ну гаразд. Наступного разу, коли він буде спати. Їй доведеться закрити чимось його обличчя, коли вона завдасть удару. Навіть летальні ножові поранення займають кілька секунд, щоб убити; якщо він зосередить свою силу горотворення на ній у цьому короткому вікні, вона мертва, що буде менш ймовірним, якщо він не буде її бачити, хоча, якщо одночасно спробувати удушення...

Алебастр все ще сміється. Зневажливо. Ось коли Сієніті стає відомо про існування енергії в навколишньому середовищі. Ніби туман стелеться навкруги і під її ногами. Вона хмуриться і зупиняється, її насторожив і зацікавив новий ефект, потім, із запізненням, вона розуміє, що відчуває не струс, а ритмічну вібрацію, узгоджену з різкими видихами сміху Алебастра.

У той час як вона дивиться на нього, охоловши щодо реалізації свого задуму, він навіть плескає по своєму коліні однією рукою. Все ще сміючись, він знову робить видимим все навкруги. І якщо його напівмертвий син-підліток ледь не створив супервулкан, то ніхто не знає, що може зробити батько цього хлопчика, якщо поставить собі подібну мету. Або навіть випадково, якщо його контроль над собою на мить щезне.

Руки на колінах Сієніти стискаються у кулаки. Її нігті вп'ялися в долоні, поки він нарешті не пересилює себе. Це займає деякий час. Навіть коли сміх вщухає, він ще  ховає обличчя в свої долоні і хихикає так, що здригаються плечі. Можливо, він плаче. Вона не знає. Насправді це зараз одне і те саме.

Зрештою, він піднімає голову і робить глибокий вдих, а потім другий.

- Вибач, - каже він нарешті. Сміх припинився, але він веселиться далі. - Давай поговоримо про щось інше, чому б і ні?

- Де іржа вас візьми, ваш охоронець? - Вона не розтулила кулаки. - Ви з глузду з'їхали, як кіт у мішку.

Він хихикає.

- О, я впевнений, що вона перестала загрожувати мені багато років тому.

Сієніта киває.

- Ви вбили її.

- Ні. Чому я повинен бути таким нерозумним? - Хихикання і бажання одночасно подразнити її знову. Сієніта в жаху від нього і їй більше не соромно у цьому зізнатися. Але він це зауважує, і щось в його манері змінюється. Він робить ще один глибокий вдих, і зітхає.

- Лайно це все. Я... прошу вибачення.

Вона мовчить. Він сумно посміхається, не чекаючи, що вона посміхнеться теж. Потім він встає, йде і лягає у спальний мішок. Вона дивиться на те, як він лежить, спиною до вогню; спостерігає за ним, поки його дихання сповільнюється. Тільки тоді вона розслабляється.

Хоча ледь не підстрибує, коли він говорить, дуже тихо.

- Ти маєш рацію, - каже він. - Я був несповна розуму протягом багатьох років. Якщо ти залишишся зі мною надовго, то теж станеш такою. Ти побачила і зрозуміла достатньо, і тепер знаєш, що це все це означає. - Він зітхає з довгим подихом. - Якщо ти мене вб'єш, то зробиш усьому світові послугу. - Після цих слів він замовкає, і більше нічого не говорить.

Сієніта роздумує над його останніми словами, - ймовірно довше, ніж слід.

Потім вона скручується, щоб поспати, як їй зручніше, чи наскільки вона може це зробити на жорстких каменях двору, загорнувшись у ковдру і використовуючи тверде сідло як свого роду подушку. Коні неспокійно крутяться весь вечір; вони відчувають запах смерті на станції. Але врешті-решт вони засинають, і Сієніта теж. Вона сподівається, що в кінцевому підсумку Алебастр послідує за ними.

Повернення до тракту відбувається у звичному легкому темпі, і турмаліновий обеліск дрейфує над горами, невтомний у своєму обертанні.

* * *

Зима, Весна, Літо, Осінь; Смерть п'ята, і господар усіх. - Арктичне прислів'я.

ВІДСТУП

Розрив шаблону. Як гарчання у птаха. Є речі, які ви зрештою помітите, живучи тут. Речі, які пропали безвісти, і відсутність яких впадає в очі.

Зверніть увагу, наприклад, що ніхто у Нерухомості не говорить про острови. Це не тому, що їх не існує або вони безлюдні; зовсім навпаки. А тому, що острови мають тенденцію утворюватися поблизу розломів або на вершині гарячих точок, а це означає, що вони ефемерні в планетарному геологічному масштабі, і можуть народитися і зникнути під час чергового цунамі. Але людські істоти теж ефемерні в планетарному масштабі. І деякі речі, які вони не помічають, буквально астрономічного масштабу.

Люди на Нерухомості, не кажучи вже про інші континенти, цілком ймовірно, підозрюють, що вони можуть існувати в інших місцях. Ніхто не подорожував по всьому світу, щоб побачити, що там немає будь-якої суші; мореплавання досить небезпечне заняття при появі в полі зору хвилі цунамі всього у сто футів висотою, не кажучи вже про легендарні гори з води через пульсації у глибинах океану. Вони просто повторюють знання, які передалися їм від хоробріших цивілізацій, у яких говориться, що немає ніяких інших земель. Крім того, ніхто не говорить про небесні об'єкти, хоча небо щедро зайняте різними тілами, як скрізь у Всесвіті. Це відбувається в значній мірі через те, що більшу частину уваги люди спрямовують до землі, а не на небо. Вони помічають, що там є зірки і сонце, спостерігають випадкову комету або падаючу зірку. Вони не завжди помічають, якщо деякі тіла зникають.

Але як вони можуть це робити? Випускати з уваги те, що вони ніколи навіть уявити собі не можуть? Це не було би у людській природі. Як вдало, що люди на цьому світі різні, а не просто людство.

9

СІЄНІТА СЕРЕД ВОРОГІВ

Вони досягають Алії через тиждень, у полудень з яскравим блакитним безхмарним небом, за винятком підморгуючого фіолетовим обеліска на деякій віддалі від узбережжя.

Алія велика для Коастер коммі - нічого подібного на Юменес, звичайно, але солідне, справжнє місто. Більшість його околиць, магазинів і промислових районів упакована в крутій мисці природної гавані, утвореної у старій кальдері, яка зруйнувалася з одного боку, і віддалених поселень на відстані кількох днів їзди у кожному напрямку. По дорозі Сієніта і Алебастр зупиняються у першому ж районі будівель і заміських будинків, яких досягають, і, здебільшого ігноруючи погляди, які викликає їх чорна форма, дізнаються, де неподалік здаються кілька будинків. Вони пропускають перший, той, який їм підходив, тому що молода людина з одного з сусідніх будинків вирішує слідувати за ними протягом декількох миль, і слідує за ними на коні, чекаючи, поки вони покинуть цей район. Він один, і нічого не говорить, але один молодий чоловік легко може привести цілу банду, тому вони продовжують їхати і сподіватися, що його ненависть не переможе його лінь,  врешті-решт він повертає коня і їде назад, звідки вони приїхали.

Наступний будинок як житло не такий зручний, як перший, але й не такий поганий: квадратна стара будівля зі штукатуркою, яка бачила кілька сезонів, але ще міцна і добре тримається. Хтось посадив рози на кожному куті, і по стінах повзе плющ, що ймовірно, означає руйнування у наступному сезоні, але це не проблема Сієніти, щоб про неї турбуватися. Вартість для них два імперських реали за спільну кімнату і стійло для двох коней на ніч: і настільки смішна і очевидна спроба їх обдурити, що Сієніта сміється з власниці, перш ніж ловить себе на цьому. (Жінка дивиться кудись повз них.) На щастя, у Фулькрумі розуміють, що орогенам у світі іноді доводиться купувати гідну поведінку громадян. Сієніта і Алебастр щедро наділені акредитивами, які дозволяють їм залучити додаткову валюту, якщо це необхідно. Таким чином, вони платять ціну власника, і вигляд новеньких білих монет робить їх чорні мундири прийнятними, принаймні на деякий час.

Кінь Алебастра трохи кульгає після поїздки на Вузлову Станцію, тому, перш ніж вселитися, вони їдуть до загону і торгуються за неушкоджену тварину. Вони отримують енергійну маленьку кобилу, яка кидає на Алебастра такий скептичний погляд, що Сієніта знову не може утриматися від сміху. Це хороший день. А після хорошого нічного відпочинку в реальних ліжках вони їдуть далі.

Головні ворота Алії масивні, і прикрашені ще більш нарочито, ніж у Юменесі. Вони однак з металу, а не з каменю, що робить їх схожими на яскраву імітацію воріт. Сієніта не може зрозуміти, навіщо робити такі речі, адже, як передбачається, насправді вони не варті нічого, незважаючи на те, що ворота п'ятдесят футів у висоту і зроблені з твердих хромованих пластин, скріплених болтами, з невеликою кількістю філіграні у вигляді прикраси. У п'ятий сезон, коли перший кислотний дощ буде роз'їдати болти один за одним, один хороший вітер деформує пластини так, що великі стулки буде неможливо закрити. Все у воротах кричить, що це коммі з великою кількістю нових грошей і що тут не вистачає лористів, щоб поговорити з керівництом касти.

Варта воріт, здається, складається з десяти стронгбеків, які одягнені в зелену форму місцевої міліції коммі. Більшість з них сидять в стороні, зайняті читанням книг, грою у карти, і тим чи іншим чином ігнорують потік людей, що входить і виходить з воріт у торгових справах; Сієніта бореться з тим, щоб не кривити губи при такій поганій дисципліні. У Юменесі вони були би озброєні, явно стояли би на сторожі, і брали на замітку кожного незнайомого мандрівника, що входить у місто. Один з стронгбеків дійсно підтягується, побачивши їх форму, але по хвилі лише млявим поглядом пробігає по кільцях Алебастра. Він навіть не дивиться на руки Сієніти, що залишає її в дуже поганому настрої на весь той час, коли вони пробираються крізь  лабіринт брукованих вуличок міста до резиденції губернатора.

Алія єдине велике місто в квадранті. Сієніта не може згадати назв  трьох інших коммі квартенту, або те, хто тут жив, перш ніж територія номінально стала частиною Санзе - деякі з найстаріших націй відмовились від своїх назв після того як Санзе ослабила контроль, але система запрацювала краще після поділу на квартенти, так що це не мало ніякого значення. Вона знає, що це відсталі райони з сільським господарством і рибальством, як і будь-яка інша прибережна зона. Незважаючи на це, будинок губернатора вражаюче красивий, з хитрими юменесівськими архітектурними деталями по всьому фасаді, такими як карнизи і вікна зі скла, і, о так, навіть з декоративним балконом у вигляді носової частини судна. Абсолютно непотрібна прикраса, іншими словами - яку, ймовірно, потрібно відновлювати після кожного незначного струсу. І їм дійсно було необхідно покрасити всю будівлю у яскраво-жовтий колір, зробивши його схожим на якийсь гігантський прямокутний фрукт?

Біля вхідних воріт вони віддають своїх коней конюху, підходять до слуги біля чану з водою і простягають йому свої руки, щоб той намилив їх і помив - місцева традиція, щоб зменшити ймовірність поширення хвороб серед керівництва коммі. Після цього дуже висока жінка, і майже така ж чорношкіра, як Алебастр, одягнена в білу варіацію уніформи міліції, підходить до них і жестом запрошує слідувати за нею. Вона веде їх через будинок в маленьку вітальню, де закриває двері і рухається далі, щоб сісти за стіл.

- Ви обидвоє їхали досить довго, щоб потрапити сюди, - каже вона замість привітання, дивлячись на щось на своєму столі, і робить жест, безапеляційно запрошуючи сісти. Вони сідають на стільці по іншій стороні столу, Алебастр, з непроникним виразом на обличчі, схрестивши ноги і  переплівши пальці. - Ми очікували на вас ще тиждень тому. Ви хочете подивитися на гавань і знайти правильне рішення, чи можете зробити це звідси?

Сієніта відкриває рота, щоб відповісти, що хоче піти в порт, так як вона ніколи не струшувала кораловий хребет до того і якщо вона буде бачити руйнування, це допоможе їй краще зрозуміти, як продовжувати. Проте, перш ніж вона встигає це сказати, Алебастр каже:

- Вибачте, хто ви?

Сієніта закриває рота і дивиться на нього. Він посміхається ввічливо, але холодно, що відразу переводить Сієніту в стан бойової готовності. Жінка, дивлячись на нього, теж практично випромінює образу.

- Мене звуть Азаель лідерства Алії, - представляється вона, повільно, наче звертається до дитини.

- Алебастр, - відповідає він, торкаючись власних грудей і киваючи. - Мій колега Сієніта. Але вибачте мене; я хотів знати не тільки ваше ім'я. Нам сказали, що губернатор квартента чоловік.

Нарешті Сієніта дещо розуміє, і вирішує підіграти йому. Вона не розуміє, чому він вирішив це зробити, але немає ніякого реального способу зрозуміти все, що він робить. Жінка не отримує переваги над ними; її щелепи помітно рухаються. - Я заступник губернатора.

Більшість квартентів мають губернатора, віце-губернатора, і сенешаля. Можливо коммі, який прагне перевершити Екваторію, потребує додаткових шарів бюрократії.

- Скільки у губернатора заступників? - Запитує Сієніта, і Алебастр видає коротке "Гм".

- Ми повинні бути ввічливі, Сієніта, - говорить він. Він і далі посміхається, але розлючений; вона може це сказати, тому що він показує занадто багато зубів. - Ми тільки орогени, врешті-решт. І говоримо з членом найбільш шанованої касти на Нерухомості. Ми просто маємо більші повноваження, ніж вона припускає, і приїхали щоб врятувати економіку регіону, в той час як вона - він вказує пальцем на жінку, навіть не намагаючись приховати сарказм - педантичний незначний бюрократ. Але я впевнений, що вона дуже важливий педантичний незначний бюрократ.

Жінка трохи блідне, навіть її шкіра дещо зраджує її, але з нею все в порядку: Її жорстка поза і розширені ніздрі достатня підказка. Вона переводить погляд з Алебастра на Сієніту, але потім її погляд знову повертається до нього, що Сієніта повністю розуміє. Ніхто не вміє дратувати так, як її наставник. Вона відчуває раптову збочену гордість.

- У губернатора шість заступників, - нарешті каже вона, відповідаючи на питання Сієніти, але впиваючись поглядом в усміхнене обличчя Алебастра. - І той факт, що я є заступником губернатора, не повинен мати ніякого значення. Губернатор дуже зайнята людина, і це незначна справа. Тому незначного бюрократа буде більш ніж достатньо, щоб впоратися з нею. Так?

- Це не важливо, незначна ви чи ні. - Алебастр більше не посміхається, хоча він як і раніше розслаблений, і його пальці постукують один до одного. Він виглядає так, ніби хоче розгніватися, хоча Сієніта знає, що він вже у гніві. - Я можу усунути кораловий наріст звідси. Ваша гавань майже непридатна для використання; ви, ймовірно, несете втрати - торгові судна пливуть до інших Коастер-коммі на побережжі протягом десяти років, якщо не більше. Ви погодилися заплатити Фулькруму величезну суму, я знаю, що вона величезна, тому що ви хочете гарантовано очистити гавань, щоб відновити втрачену торгівлю, інакше ви не зможете погасити збитки, коли хвиля цунамі від мого струсу накриє вас. Таким чином, ми двоє... - Він показує на короткий час на Сієніту, а потім повторно складає пальці. - Ми ваше майбутнє, іржа вас бери.

Жінка нерухоміє і застигає. Сієніта не може прочитати вираз її обличчя, але її поза жорстка, і вона відхиляється назад дуже небагато. Зі страху? Можливо. Хоча ймовірніше, у відповідь на словесні стріли Алебастра, які напевно порушили її ніжну плоть.

Тоді він продовжує.

- Таким чином, все, що ви могли зробити, це в першу чергу запропонувати нам деяку гостинність, а потім познайомити нас з чоловіком, який змусив нас поїхати кілька сотень миль, щоб вирішити вашу маленьку проблему. Це називається ввічливістю, чи не так? Ось як чиновники повинні розглядати ситуацію. Ви не згодні?

Незважаючи на напруження, Сієніті стає весело.

- Дуже добре, - жінка нарешті здається, з відчутною неохотою. - Я передам ваше прохання... губернатору. - Потім вона посміхається, її зуби як білий спалах загрози. - І обов'язково передам своє розчарування нашими гостями щодо протоколу зустрічі.

- Якщо ви зазвичай так зустрічаєте гостей, - каже Алебастр, розглядаючи її з таким досконалим виразом зарозумілості, який може відобразити тільки той, хто все життя прожив у Юменесі, - то я думаю, що ви повинні передати і наше розчарування. Дійсно, хіба так ведуть бізнес? Не запропонувати нам навіть чашку "безпечного"  після нашої довгої подорожі?

- Мені сказали, що ви зупинилися в віддаленому районі на ніч.

- Так, і це справді глушина. І номер також... менше оптимального. - Це несправедливо, думає Сієніта, так як номер був теплим і його ліжка зручні; а власниця була скрупульозно ввічлива, як тільки отримала гроші у руку. Але вона не зупинила його. - Коли ви востаннє подорожували півтори тисячі миль, заступник губернатора? Я вас запевняю, нам потрібно більше ніж один день відпочинку, щоб відновитися.

У жінки спалахує все лице, крім ніздрів. Проте, вона з касти Лідерів; її сім'я ретельно навчала її, як гнутися під ударами.

- Мої вибачення. Я не подумала.

- Ні, ви не зробили. - Алебастр піднімається, і хоча він робить це плавно і неквапливо, Азаель здригається так, ніби він збирається вдарити її. Сієніта теж встає, трохи запізнюючись, так як Алебастр застав її зненацька, але Азаель навіть не дивиться на неї. - Ми влаштуємося на ніч у готелі, повз який ми проїжджали на шляху сюди, - каже Алебастр, ігноруючи очевидне занепокоєння жінки. -  Дві вулиці назад. З такими кам'яними кіркушами попереду. Не можу пригадати ім'я?

- Кінець Сезону. - Каже жінка, майже тихо.

- Так, звучить непогано. Чи повинен я прислати  рахунок сюди?

Азаель важко дихає, її руки стиснулися в кулаки на площині столу. Сієніта здивована, тому що це абсолютно розумне прохання, якщо готель навіть трохи задорогий - ах, але це проблема, чи не так? Заступник губернатора напевне не має повноважень заплатити за їх проживання. Якщо її начальство досить роздратується цим, вони вирахують вартість з її зарплати.

Але Азаель Лідерства Алії зберігає ввічливість, а не починає кричати на них, чого Сієніта наполовину очікує.

- Звичайно, - каже вона, навіть видавлюючи посмішку, після якої Сієніта майже захоплюється нею. - Будь ласка, приходьте завтра в цей час, і тоді я проінструктую вас.

Тоді вони виходять і спускаються вниз по вулиці до дуже химерного готелю, який Алебастр вибрав для них.

Зрештою вони сидять біля вікна у своєму номері, і дбають про те, щоб не замовляти особливо дорогі страви, щоби ніхто не міг назвати їх запити і розміщення надмірними - Сієніта вивчає профіль Алебастра, намагаючись зрозуміти, чому він до сих пір випромінює лють як розжарена піч.

- Браво, - каже вона. - Але чи було це необхідно? Я воліла би виконати роботу і поїхати назад якомога швидше.

Алебастр посміхається, хоча м'язи на його лиці до цього неодноразово випиналися.

- Я подумав, що вам буде цікаво подивитися, як може змінитися людська істота.

- Мені було цікаво. Але яка з цього користь? Навіть якби ви використали можливості свого рангу зараз, це не змінить того, що вони відчувають щодо нас...

- Ні, цього б не було. І мені все одно, що вони відчувають. Нехай собі іржавіють. Важливим є те, що вони роблять.

Це все добре і добре лише для нього. Сієніта зітхає і затискає перенісся великим і вказівним пальцями, намагаючись набратися терпіння.

- Вони будуть скаржитися. - І Сієніта, так як це технічно її робота, буде змушена віддуватися і за нього.

- Нехай. - Він відвертається від вікна, а потім направляється в сторону ванної. - Покличте мене, коли принесуть обід. Я збираюся мокнути, поки не поверну врівноваженість.

Сієніта задається питанням, чи є край у ненависті цього безумця. Він не намагається зупинитися, у всякому разі.

Обслуга зрештою прибуває, в результаті чого вони отримують підноси скромного виду, але наповнені місцевими продуктами харчування. Здебільшого з дешевої риби, яку ловлять Коастер-коммі, тому Сієніта задовольнила себе, замовивши філе темтури, що є дорогим делікатесом в Юменесі. Вона їла його лише один раз в кафе Фулькрума. Алебастр виходить з ванної в рушнику, трохи спокійніший, тоді Сієніта нарешті помічає, яким худим він став за останній тиждень подорожі. Лише м'язи і кістки, і все, що він заказав, це тарілку супу. Звичайно, ще велика чаша рагу з морепродуктів, деякий гарнір з вершками і ложкою буряка чатні, але він явно потребує більшої кількості їжі.

Сієніта має гарнір з часнику і солодке, на додаток до своєї власної їжі, на окремій малій тарілці. Вона кладе це на його піднос.

Алебастр дивиться на неї, потім на себе. Через мить вираз його обличчя пом'якшується.

- Так, зрозміло. Ви віддаєте перевагу чоловікам з великою кількістю м'яса на кістках.

Він жартує; вони обидва знають, що вона не буде отримувати задоволення від сексу з ним, навіть якщо знайде його привабливим.

- Будь-якому, так.

Він зітхає, потім слухняно починає їсти суп. У проміжках між жуванням, - він не голодний, а просто похмурий - він говорить:

- Я більше не відчуваю...

- Що?

Він знизує плечима, і вона думає, що це не так через плутанину, як через його нездатність сформулювати те, що він має на увазі.

- Багато чого, насправді. Голод. Біль. Коли я перебуваю в землі... - Він морщиться. Реальною проблемою є не його нездатність говорити, а той факт, що слів, здатних передати його стан, просто немає. Вона киває, щоб показати, що зрозуміла. Можливо, колись хто-небудь створить мову, якою будуть говорити орогени. Можливо, така мова існувала і була забута в минулому. - Коли я в землі, земля тоді все, що я можу відчувати. Я не відчуваю усього цього. - Він жестом вказує на кімнату, на своє тіло, на неї. - І я проводжу більшість часу у землі. Не можу нічого з цим вдіяти. Коли я повертаюся, це як... це як дещо з землі йде зі мною, і... - Він замовкає. Але вона думає, що розуміє. - Мабуть, це відбувається при переході з сьомого чи восьмого кільця. Фулькрум тримає мене на суворому дієтичному режимі, але я не дуже його дотримуюся.

Сієніта киває головою, тому що це очевидно. Вона кладе свою здобну булочку на ту ж тарілку, теж, і він знову зітхає. Потім він їсть все до крихти.

Вони лягають спати. А пізніше, посеред ночі, Сієніті сниться, що вона падає вгору через тунель вібруючого світла, яке виблискує і переломлюється навколо неї, як брудна вода. А у верхній частині тунелю щось мерехтить, і її несе геть і назад, хоча це не зовсім реально, не зовсім так.

Вона напівзасинає, не знаючи, чому вона раптом відчуває, що щось неправильно, але впевнена у тому, що вона повинна зробити щось важливе. Вона сідає, сонно протираючи обличчя, і як тільки як залишки марення завмирають, вона відчуває якесь нависаюче почуття приреченості, що наповнює простір навколо неї.

У сум'ятті вона дивиться на Алебастра, який спить поруч з нею у якійсь дивно жорсткій позі, широко розкривши очі, у щось втупившись і відкривши рота. Він видає щось схоже на полоскання, ніби намагається хропіти і нездатен цього зробити. Що, іржа його бери, діється? Він не дивиться на неї, не рухається, просто продовжує цей смішний шум.

А тим часом його орогенез активується і міцнішає, поки десь всередині її череп не стискає від болю. Вона хапає його за руку, відчуває, що та липка і жорстка, і тільки тоді розуміє, що він не може рухатися.

- Алебастр? - Вона нахиляється над ним, заглядаючи йому в очі. Вони не дивляться на неї. Тим не менш, вона може надчуттям чітко простежити щось, що пробралося і діє всередині нього. Його сила, яка контролює м'язи, не в змозі, здається, цього робити, і з кожним наступним подихом вона відчуває, що це щось піднімається вище, охоплює його міцніше, і готове луснути в будь-який момент. Як іржа, що готова відшаруватися. Він не може рухатися, і він панікує.

- Бастер! - Орогени ніколи не повинні, ніколи не можуть панікувати. Десятого рангу особливо. Він не може відповісти їй, звичайно; вона щось говорить, в основному, щоб дати йому зрозуміти, що вона тут, і допоможе, сподіваючись, що він заспокоїться. Напевне це якийсь напад. Сієніта скидає ковдру, стає на коліна і вкладає пальці в його рот, намагаючись відтягнути його язик вниз. Вона відчуває, що його рот повний слини; він захлинається своєю слиною! Це спонукає її повернути його трохи набік, і додатково повернути голову, щоби слина витекла, і вони обидва винагороджені звуком його першого втягування повітря. Але він неглибокий, цей подих, і він затримує його занадто довго, щоб вдихнути. Вона трясе його щосили. Незалежно від того, що тримає його, воно паралізує його легені разом з усім іншим.

Кімната здригається, тільки трохи, і по всьому готелю Сієніта чує тривожні голоси. Крики, однак, швидко закінчуються, тому що більше нічого не відбувається. У неї немає відчуття, що насувається струс. Ймовірно, зруйнувалася стіна з вапняку від сильного пориву вітру напроти готелю, таке її відчуття на даний момент.

Лайно-лайно-лайно... Сієніта присідає, щоб потрапити в поле його зору.

- Бастер, дурний каннібал, іржа ас бери, я збираюся допомогти вам, але я не зможу цього зробити, якщо ви вб'єте всіх нас!

Його обличчя не реагує, дихання немає, але  напливаюче почуття приреченості зменшується майже відразу. Це вже краще. Добре. Зараз.

- Я повинна піти і знайти лікаря.

Ще один поштовх, який цього разу стрясає будівлю сильніше; вона чує брязкіт тарілок, які вони склали у кошик для їжі. Можливо, так він каже "ні".

- Я не можу допомогти вам! Я не знаю, що з вами таке! Ви  можете померти, якщо...

Його тіло робить різкий рух. Вона не впевнена в тому, що це щось навмисне чи якась конвульсія. Але через мить, коли рух повторюється, вона розуміє, що це попередження: його сила затиснута у ньому, як у лещатах. Вона стискає зуби і чекає моменту, щоб використати свою, щоб зробити все, що йому потрібно, але нічого не відбувається. У нього є відчуття її присутності, і вона може відчувати, що він чогось прагне. Вертіння, свого роду. Ніби шукає щось, і не може знайти.

- Що? - Сієніта вдивляється в його обвисле лице. - Що ти шукаєш?

Ніякої відповіді. Але очевидним є те, що він не може знайти потрібне, бо не може рухатися самостійно.

Що не має ніякого сенсу. Орогенам не потрібні очі, щоб робити те, що вони роблять. Немовлята в пелюшках можуть робити те, що вони роблять. Але, але... вона намагається думати. Раніше, коли це сталося на тракті, він перший відчув джерело лиха. Вона відновлює ту подію в своїй уяві, намагаючись зрозуміти, що він зробив, і як він це робив. Ні, не так; вузол станції був трохи на північний захід, а він дивився на захід, на горизонт. Продовжуючи хитати головою через власну дурість, Сієніта підхоплюється і поспішає до вікна, відкриває його і виглядає назовні. На скошених вулицях з ліпними будівлями нікого немає, місто тихе в цю пізню годину. Єдина діяльність відбувається нижче по дорозі, де вона може бачити порт і океан поза ним: Люди піднімаються на корабель. Небо всіяне плямистими хмарами, до світанку ще далеко. Вона відчуває себе ідіотом. Щось торкається

її свідомості. З ліжка позаду неї вона чує різкий вигук Алебастра і відчуває поштовх його сили. Щось привернуло його увагу. Що? Перед тим вона дивилася на небо. Спантеличена, вона робить це знову.

Tак. Там. Вона майже може відчути його душевний підйом. І тоді якась сила закручується навколо неї, і вона перестає бачити навколишній світ.

Повторюється сон, який у неї був. Вона знову падає вгору, і це якимось чином має сенс. Все навколо неї, куди вона провалюється, миготить кольоровими гранованими відблисками, як на воді, тільки колір пурпурно-блідий замість синього, як у прозорого низької якості аметисту або димчастого кварцу. Вона крутиться в потоці, впевнена на мить, що тоне, але сприймає це надчуттям, а не шкірою або легенями; цього не може бути, тому що це не вода і вона насправді не тут. І вона не може потонути, тому що якимось чином Алебастр її підтримує.

Там, де вона губиться, він цілеспрямований. І тягне її вгору, все швидше, шукаючи щось, і вона майже чує його крик, відчуває його опір, коли тиск і температура поступово спадають і перестають поколювати її шкіру.

Щось входить в свідомість. Щось відкривається. Це поза її розумінням, щось дуже складне, щоб сприйняти його в повному обсязі. Щось проходить через неї, і зігріває її тертям. Щось всередині неї згладжується, щось посилюється. Обпікає.

Вона опиняється в іншому місці, плаваючи серед величезних студнів, і на них щось є, вірніше серед них.

Це не її думки.

А потім все зникає. Вона відчуває, що повертається назад в себе, в реальний світ зі звуками, світлом, смаком, запахом і надчуттям, відчуває реальність - не так, як Алебастр, який збирається виблювати на ліжко.

Схопившись, Сієніта відскакує геть, а потім згадує, що він був паралізований; він не міг рухатися, не кажучи вже про блювання. Проте зараз він наполовину звішується з ліжка, щоб більш ефективно позбутися блювоти. Очевидно, що параліч ослаб.

Він не вибльовує багато, чайну ложку або дві чогось жирного і білого. Вони їли кілька годин тому; у його верхній частині травного тракту не повинно бути нічого подібного взагалі. Але вона згадує про студні, серед яких плавала, і з запізненням розуміє, що їм вдалося втекти звідти. І далі вона розуміє, як він це зробив.

Коли він, нарешті, вибльовує це з себе, то плюється ще кілька разів для кращого виділення залишків, а потім плюхається на спину, важко дихаючи, або, можливо, просто насолоджуючись відчуттям того, що в змозі дихати за власним бажанням.

Сієніта шепоче,

- Що в ім'я іржавої палаючої Землі ви тільки що зробили?

Він трохи посміхається, і відкриває очі, повертаючи їх до неї. Вона вже може сказати, що це одна з тих посмішок, які він видає, коли насправді хоче висловити щось зовсім інше. Страждання на цей раз, або, можливо, втому від безсилля щось змінити. Така посмішка завжди гірка. Яку з них він показує, всього лише питання ступеня.

- Ф-фокус, - говорить він крізь зуби. - Контроль. Справа у ступені.

Це перший урок горотворення. Будь-яка дитина може зрушити гору; це інстинкт. Тільки навчений у Фулькрумі орогена може навмисно перемістити валун. І тільки десятий рангом, мабуть, може рухати нескінченно малими частинками речовини і відкладати в пустотах його крові і нервів.

Це має бути неможливо. Вона не може вважати, що він зробив це. Але вона сама допомогла йому це зробити, так що їй не залишається нічого іншого, як повірити в неможливе.

Зло Землі.

Контроль. Сієніта робить глибокий вдих, щоб опанувати нервами. Потім встає, набирає склянку води, і приносить йому. Він ще слабкий; вона повинна допомогти йому сісти, щоб він міг випити зі склянки. Він випльовує перший ковток на підлогу. Бризки летять їй на ноги. Втім вона ставить подушки, які підпиратимуть його спину, допомагає йому відкинутися на них, і частково вкриває ковдрою його ноги і коліна. Зробивши це, вона сідає в крісло навпроти ліжка, крісло велике і більш ніж достатнє,  щоб згорнутись і спати на ньому хоч цілу ніч. Вона втомилася мати справу з його фізіологічними виділеннями.

Після того як Алебастр трохи віддихується і відновлює рівновагу, вона дуже тихо говорить.

- Скажіть мені, іржа вас бери, що ви робили.

Здається він не здивований запитанням, хоча й відкидається на подушку.

- Виживання.

- На тракті. І тепер. Поясніть.

- Не знаю чи можу... Або чи повинен.

Вона настирлива. Тому що занадто налякана, щоб не виясняти це.

- Що ви маєте на увазі під повинен?

Він робить повільний, глибокий вдих, явно смакуючи його. - У вас ще недостатньо контролю. Без нього... Якби ви спробували зробити те, що тільки-що зробив я, ви би просто померли. Але якщо я скажу вам, що я зробив - він знову робить глибокий вдих і видихає - ви не зможете зупинити себе від спроб.

Контроль над матерією занадто малий, щоб його бачити. Це звучить як жарт. Це повинен бути жарт.

- Ніхто не має такого роду контролю. Навіть десяті рангом. - Вона чула історії; тоді можна робити дивовижні речі. Або неможливі речі.

- Вони боги в ланцюгах, - Алебастр дихає тихіше, і вона розуміє, що він засинає. Знесилений від боротьби за своє життя, або можливо чудотворення просто складніше, ніж здається. - "Приборкувачі дикої землі, які самі себе загнуздали і наділи намордники" - цитує він.

- Звідки це?

- Скрижалі.

- Дурниця. Цього немає ніде у трьох таблетах.

- Таблет П'ятий.

Повне лайно. І він засинає. Земний вогонь, вона просто хоче його вбити.

- Алебастр! Дайте відповідь на моє запитання, іржа вас бери. - Мовчання... Земний вогонь. - Що ви продовжуєте робити зі мною?

Він видихає, довго і важко, і вона думає, що він заснув. Але він пояснює,

- Паралельна синхронізація. Запряжіть у карету одну тварину, і ви зможете їхати. Запряжіть дві. майже пліч-о-пліч, синхронізуйте їх, зменшіть тертя між ними, і ви отримаєте більшу швидкість, ніж від обох тварин в індивідуальному порядку. - Він знову зітхає. - Так по теорії, в усякому разі.

- Ви запрягли мене у ярмо?

Вона жартує. Але він киває.

Ярмо. Це гірше. Отже він ставиться до неї, як до тварини, змушуючи її працювати на нього, щоб досягти бажаного.

- Як ви робите... - Вона відкидає слова, які, на її думку, передбачають можливість того, чого не існує. - Орогени не можуть працювати разом. Один тор втягує інший. У кого кращий контроль, той має перевагу. - Це перші знання, які вони отримували, нагріваючи тиглі.

- Ну, тоді, - він настільки близький до того, щоб заснути, що слова невиразні, - думаю, цього не відбулося.

Вона настільки розлючена, що сліпне на мить; світ стає білим. Орогени не можуть дозволити собі так лютувати, тому вона випускає лють словами.

- Не годуйте мені це лайно! Я не хочу, щоб ви коли-небудь робили зі мною щось подібне. - Але як вона може зупинити його? - Або я уб'ю вас, чуєте? Ви не маєте права!

- Ви врятували мені життя. - Це майже бурмотіння, але вона чує його, і її гнів трохи вщухає. - Дякую.

Тому що дійсно, хіба можна звинуватити потопаючого у тому, що він хапається за будь-що поблизу, щоб врятувати себе?

Щоб врятувати тисячі людей?

Чи щоби врятувати свого сина?

Він нарешті засинає, а вона сидить поруч маленької калюжі яку він підкинув. Звичайно що на її стороні ліжка. У відразі Сієніта підтягує ноги, щоб згорнутися в плюшевому кріслі і пробує влаштуватися зручніше.

І тільки коли вона заспокоюється, то усвідомлює, що сталося. Основну суть, а не тільки ту частину, де Алебастр здійснив неможливе.

Коли вона була юніором, то зрідка відбувала чергування на кухні, і кожного разу вони шукали банку фруктів або овочів, які зіпсувалися. Банки, які були надтріснуті або приходили погано закритими, були настільки смердючими, що кухарі відкривали вікна і змушували виносити їх, щоб сморід був поза кухнею. Але набагато гіршими, як Сієніта дізналася, були банки, які не мали тріщин. Овочі всередині них виглядали відмінно; відкриті, вони не давали поганого запаху. Єдиним попередженням про небезпеку була трохи випнута металева кришка.

- Це уб'є вас швидше за укус змії, - сказав їм тоді шеф-кухар, сивий старий чоловік, показавши їм підозрілу банку, щоб вони знали, що шукати. - Чиста отрута. Ваші м'язи паралізує і вони перестають працювати. Ви не зможете навіть дихати. І це сильнодіючий засіб. Я міг би вбити всіх в Фулькрумі цією однією баночкою. - І він засміявся, ніби така можливість була смішною.

Замішані в миску рагу кілька крапель цієї зарази було б більш ніж достатньо, щоб вбити одного дратівливого рогга середнього віку.

Чи буде це рахуватися нещасним випадком? Жоден авторитетний кухар не буде використовувати що-небудь з роздутої банки, але, можливо, "Кінець Сезону" найняв некомпетентних кухарів. Сієніта передала замовлення на їжу, розмовляючи майже з дитиною, яка прийшла, щоб запитати, чи не бажають вони чогось. Чи уточняла вона, для кого конкретно було замовлення? Вона намагається згадати, що вона сказала. "Для мене рибу і ямс". Так що вони були в стані здогадатися, що суп був для Алебастра.

Тоді чому не отруїти їх обох, якщо хтось в готелі ненавидить рогга настільки, що захоче спробувати вбити їх? Це досить просто, - додати токсичний овочевий сік в усі продукти харчування, а не тільки у суп Алебастра. Можливо, вони це зробили і він просто ще не встиг подіяти на неї? Але вона почуває себе чудово.

"Ти впадаєш у параною", каже вона собі.

Але те, що їх ненавидять, не продукт її уяви. Вони рогга, врешті-решт.

Розчарована, Сієніта вмощується в кріслі зручніше, обіймає коліна і намагається змусити себе заснути. І програє цю гру. Її голова занадто сповнена питань, а тіло занадто звикло до твердого грунту, ледь пом'якшеного ковдрою. Все закінчується тим, що вона сидить цілу ніч, дивлячись у вікно на світ, який почав набувати все меншого і меншого сенсу, і їй цікаво, що, іржа його візьми, вона повинна з цим зробити.

Але вранці, коли вона висовується у вікно, щоб вдихнути свіжого повітря, і марно пробує струсити з себе настороженість, на небі щось виблискує. Там, підморгуючи в світлі ранішньої зорі, завис великий осколок аметисту. Просто обеліск, обриси якого вона смутно пам'ятає з тих днів, коли вони їхали до Алії. Вони завжди красиві, ніби осколки якоїсь зірки, хоч вона майже не звертає уваги на них при нормальному стані справ.

Однак на цей раз вона за ним спостерігає. Тому що сьогодні він набагато ближче, ніж був вчора.

* * *

"Встановіть міцний центральний стержень в центрі всіх структур. Довіряйте дереву і каменю, метал іржавіє.

- Таблет Три, "Структура", вірш перший -

10

ВИ МАНДРУЄТЕ ЗІ ЗВІРОМ

Ви думаєте що, можливо, вам потрібно бути кимось ще.

Ви не знаєте, ким. Раніше ви були сильніші і холодніші, або тепліші і слабші; ви вибирали набір якостей, які краще підходили до ситуації. Прямо зараз ви холодні і слабкі, що не допомагає долати шлях.

Ви ще можете оновитися, можливо. Ви робили це раніше; це напрочуд легко. Нове ім'я, нові фокуси, а потім пробувати рукави і штани нової особистості, щоб знайти ідеальну посадку. І через кілька днів ви будете відчувати себе так, ніби ви ніколи не були кимось іншим.

Але. Тільки один з вас буде матір'ю Нассун. Це те що утримує вас до сих пір, і в кінцевому рахунку є вирішальним фактором. В кінці, коли Джой буде мертвий, і ви, нарешті, зможете безпечно оплакати свого сина, і якщо Нассун до сих пір жива, їй буде потрібна матір, яку вона знала все своє життя.

Тому ви повинні залишатися Ессун і Ессун доведеться щось робити з своєю зламаною долею, яку Джой залишив позаду. Ви не можете відновити все, однак ви можете, затикаючи діри силою волі, там, де вони занадто великі, ігнорувати випадкові звуки, як при шліфуванні тріщин. Поки щось важливе не перерве вас, чи не так? Все решта вас не цікавить. У вас немає вибору. Не до тих пір, поки дочка ще може залишатися живою.

* * *

Ви прокидаєтеся від звуків боротьби.

Ви і хлопчик розташовувалися на ніч біля придорожного мотелю, серед кількох сотень інших людей, які явно мали таке ж бажання. Насправді мало хто спить всередині мотелю, який в цьому випадку трохи більший за халупу без вікон з кам'яними стінами зі справним свердловинним насосом всередині - за мовчазною згодою це нейтральна територія. Також жоден із кількох десятків таборів людей, поставлених навколо мотелю не вжив багато зусиль, щоб вияснити взаємовідносини, тому що за мовчазною згодою всі вони досить налякані для того, щоб нанести удар першими, а запитання ставити потім. Світ змінився занадто швидко і занадто ретельно. Скрижалі могли би додати подробиць, але через всеосяжний жах перед сезоном усі захворіли шоком, з яким ніхто не може легко впоратися. Зрештою лише тиждень тому все було нормально.

Ви і Хоа розсудливо розвели багаття на ніч на віддаленій галявині, покритій травою. У вас немає вибору, окрім як розділити варту з дитиною, навіть якщо ви боїтеся, що він просто засне; багато людей навколо занадто небезпечні, щоб бути недбалими. Злодії є найбільшою потенційною проблемою, так як у вас повний дорожній мішок, і ви лише жінка і хлопчик, які подорожують самі. Вогонь теж являє небезпеку, з усіма цими людьми, які не зупиняться перед тим, щоб використати огниво на полі вмираючої трави. Але ви змучені. Минув лише тиждень, відколи ви жили власним теплим, передбачуваним життям, і повинен пройти ще деякий час, щоб звикнути до стану подорожі. Так що ви наказуєте хлопчикові, щоб він розбудив вас, як тільки вигорить торф. Це повинно дати вам чотири або п'ять годин сну.

Але багато годин потому, майже на світанку, чуються крики людей десь на дальній стороні імпровізованого спільного табору. Крики піднімаються також посередині, люди навколо вас підхоплюються з місць, і ви боретеся з ковдрою своїми ногами. Ви не впевнені в тому, хто кричить. Ви не знаєте, чому. Не має значення. Ви просто хапаєте дорожній мішок однією рукою, хлопчика іншою, і збираєтеся втікати.

Він висмикує руку, перш ніж ви встигаєте зреагувати, і хапає свій маленький ганчір'яний згорток. Потім він хапає вас за руку знову, його біло-крижані очі дуже широко розкриті в напівтемряві.

Тоді всі поблизу, а також ви і хлопчик - біжите, втікаєте, далі в рівнину і вбік від дороги, тому що перші крики прийшли з того напрямку, і тому, що злодії або комлес чи група людей з тих, хто викликають проблеми, ймовірно, скористаються дорогою, щоб піти геть, коли закінчать те, що вони намірилися зробити. У сивій передсвітанковій напівтемряві люди навколо вас є лише наполовину реальними тінями, що біжать паралельно. Якийсь час хлопчик, мішок, і земля під ногами є єдиними частинами навколишнього світу, які існують для вас.

Тривалий час по тому ви здаєтеся, і, нарешті, похитуючись, зупиняєтеся.

- Що це було? - Запитує Хоа. Він не збився з дихання взагалі. Еластичність дітей. Звичайно, ви не біжите більше; ви занадто в'ялі і непридатні для цього. Суть в тому, щоб продовжувати рухатися, і ви дійсно йдете далі, поступово відновлюючи дихання, щоб знову побігти в разі потреби.

- Я не знаю, - відповідаєте ви. По правді не має значення, що це було. Ви відчуваєте сухість у горлі. Зневоднення; ви берете флягу, щоб попити. Але коли пробуєте ковтнути, то кривитеся від невдоволення, у флязі лише кілька крапель. Звичайно, ви не мали шансу наповнити її, поки були в придорожній закусочній, через чергу. Ви планували зробити це, прийшовши вранці.

- Я нічого не бачив, - каже хлопчик, повертаючись назад і витягуючи шию, ніби він міг звідси щось побачити. - Все було тихо, а потім... - Він знизує плечима.

Ви не зводите з нього очей.

- Ти справді не спав? - Ви бачили, що ваше вогнище горіло, перш ніж ви побігли. Отже він його підтримував. І повинен був розбудити вас кілька годин тому.

- Ні.

Ви суворо дивитеся на нього, поглядом, який змушував відчувати себе винними двох ваших дітей і кілька десятків інших людей. Він відсувається від вас, перебуваючи в замішанні.

- Я зробив щось не так?

- Чому ти не розбудив мене, коли торф догорів?

- Вам потрібно було поспати. А я не хотів спати.

Прокляття. Це означає, що він буде сонним пізніше. Земля з'їж цих твердолобих дітей.

- У вас болить бік? - Хоа підходить ближче, з тривогою вдивляючись у її очі. - Вам боляче?

- Просто розтягнення. Воно пройде незабаром. - Ви оглядаєте все навколо, хоча видимість в хмарі попелу сягає лише двадцяти футів або близько того. Але немає ніяких ознак того, що поблизу є хтось інший, і ви не чуєте жодних криків з району мотелю. Жодних звуків навколо, крім дуже м'якого шурхоту попелу по траві. Цілком логічно, що інші люди, які розташувалися табором навколо мотелю, не могли відбігти дуже далеко, але ви відчуваєте себе самотньою, лише з Хоа. - Ми повинні повернутися до мотелю.

- По ваші речі?

- Так. І набрати води. - Ви поглядаєте в бік мотелю, марно, так як рівнина просто зникає в біло-сірому серпанку. Ви не впевнені, що у наступному мотелі буде все в порядку. Він може бути захоплений потенційними бандами, або знищений пожежею; і насос може бути несправним.

- Ми могли б повернутися. - Ви повертаєтеся до хлопчика, який сидить на траві, і до вашого подиву, щось жує. У нього не було ніякої їжі до... ой. Він розвернув свої ганчірки, до цього часу щільно закриті, і щось ковтає, перш ніж знову заговорити. - До струмка, де ви змусили мене помитися.

Це можливо. Струмок зник під землю недалеко від того місця, де ви ним скористалися; це тільки один день ходьби. Але це один день назад дорогою, по якій ви йшли, і...

І нічого. Повернення до струмка є найбезпечнішим варіантом. Ваше небажання робити це нерозумне і неправильне.

Але Нассун в іншому напрямі.

- Де Нассун? - М'яко запитуєте ви, - ти повинен знати, де вона, до теперішнього часу.

Хлопчик тільки киває. Якщо він турбується про вас, то не дозволяє собі показати це на обличчі.

Ви збираєтеся дати йому трохи більше приводів для занепокоєння.

- Ми повернемося до мотелю. Уже пройшло досить часу. Злодії чи комлес уже зробили те, що хотіли, і рушили далі.

Якщо те, що вони хотіли, не було власне водою. Деякі з найстаріших коммі на Нерухомості почалися якраз навколо джерел питної води, захоплених найсильнішою групою в даній місцевості проти бажання всіх інших, поки не закінчувався сезон. При відсутності коммі, готового прийняти їх, у них залишалася надія на комлес, які згодом могли утворити власне коммі. Тим не менше, кілька груп комлес могли організуватися, потоваришувати, і бути досить сильними, щоб успішно діяти разом.

Але лише деякі з них мали можливості боротися з орогеною, яка хотіла води більше, ніж вони.

- Якщо вони захопили мотель, - говорите ви, маючи на увазі таку просту річ як воду (але в той момент всі перешкоди здаються великими, як гори, а орогени їдять гори на сніданок) - для них буде краще дати мені води.

Хлопчик, від якого ви наполовину очікували, що він почне сперечатися, коли ви закінчите говорити, лише мовчки встає на ноги. Ви придбали для нього одяг в останньму коммі, у який ви заходили, разом з  брикетами торфу. Тепер у нього є хороші міцні чоботи для ходіння і хороші товсті шкарпетки, дві повних зміни білизни, і куртка, майже як ваша власна. Крім деяких відмінностей, в усьому іншому узгоджене вбрання змушує думати, що ви разом. Такого роду речі посилюють невисловлені повідомлення про організацію, загальний фокус, членство в групі; це не так вже й багато, але кожен маленький штрих допомагає стримувати недоброзичливців. Така собі грізна пара, - божевільна жінка і підкинута дитина.

- Ходімо, - кажете ви, і йдете. Він теж.

По мірі наближення до мотелю ви вслуховуєтесь у звуки. Ви можете сказати,що поруч на лузі є люди: Ось хтось відмовився від розбивки табору, десь ще тліє вогонь; ось порваний мішок з розсипаним вмістом. У кільці вигорілої трави тліє багаття, поряд покинута ковдра, така, як була у вас. Ви хапаєте її, проходячи мимо, і, згорнувши, затикаєте за ремені вашого мішка, щоб зв'язати належним чином пізніше. А потім, раніше, ніж ви очікували, з'являється мотель.

Ви спершу думаєте, що там нікого немає. Ви не відчуваєте нічого, крім власних кроків, і власного дихання. Хлопчик в основному мовчить, але його кроки на диво гучні на асфальті, коли ви виходите на дорогу. Ви дивитеся на нього, і він, здається, розуміє вас. Він зупиняється, пильно дивлячись на ваші ноги, коли ви продовжуєте йти. Спостерігає, як ви переносите вагу з п'ятки на пальці ніг, здійснюючи крок, як відриваєте ноги від землі і переставляєте. Потім він починає робити так само, і якби вам не потрібно було звертати увагу на оточення, і не відволікатися на стукіт власного серця, ви б посміялися з подиву на його обличчі, коли його власне гупання зникає. Він майже милий.

Але коли ви входите в мотель, то розумієте, що не самотні.

Перше, що ви помічаєте, це насос, встановлений на фундаменті з цементу, насправді весь мотель служить лише укриттям для нього. Потім ви бачите жінку, яка щось бурмоче, коли забирає одну велику посудинуу і встановлює іншу, порожню і більшу, на місце під зливною трубою. Вона метушиться навколо механізму насоса, зайнята роботою, і бачить вас тільки після того, як береться за важіль. Вона одразу ж завмирає, і ви дивитеся одна на одну.

Вона комлес. Той, хто страждав у недавній бездомності не буде настільки брудним. (За винятком хлопчика, підказує частина вашого розуму, але є різниця між брудом через лихо і неохайністю як способу життя.) Волосся цієї жінки сплутане, - не чисте, добре доглянуте волосся, як у вас, - а від явного нехтування; воно звисає запліснявілими, нерівними пасмами з її голови. Її шкіра не тільки вкрита брудом; бруд в'ївся в шкіру від постійної присутності. Місцями це схоже на залізну руду, іржаву від вологи в шкірі, і фарбує її у червоний колір. Дещо з її одягу є відносно чистим, а враховуючи, скільки ви бачили покинутих навколо мотелів, легко здогадатися, звідки вона брала його, і мішок біля її ніг є одним з трьох, кожен з яких уже майже набитий і доповнюється повними пляшками. Але запах немитого тіла настільки відчутний і давній, що ви сподіваєтеся, що вона набирає воду, щоб використати для ванни.

Її очі перебігають з вас на Хоа, оцінюючи його так само швидко і ретельно, потім вона ледь знизує плечима і починає качати важіль насоса, заповнюючи велику флягу. Потім вона бере флягу за шийку, закручує кришку, і вкидає її до одного з великих мішків біля її ніг звичним рухом, так що ви навіть трохи заздрите її вмінню.

- Що?

Ви бачили комлес раніше, звичайно; вони є всюди. У містах, які хочуть більш дешевої робочої сили, ніж стронгбеки, або де профспілка стронгбеків слабка, вони живуть в нетрях і просять милостиню на вулицях. У інших випадках вони живуть у лісах між коммі аж до пустелі і виживають шляхом полювання на дичину і будівництва домівок з обрізків дерева. Ті, хто не хочуть неприємностей, працюють на полях і на околицях територій коммі; ті, хто полюбляє риск, роблять рейди на невеликі, слабо захищені коммі і грабують мандрівників по менш людних дорогах у квартенті. Губернатори квартентів дивляться на це крізь пальці. Це показує їх необхідність, як влади, і нагадує різного роду баламутам про те, як вони можуть закінчити. Хоча, коли крадіжок стає занадто багато, або дуже частішають напади, влада відправляє добровольців на полювання за комлес.

Нічого з цього у даний час не має значення.

- Ми не хочемо ніяких проблем, - говорите ви. - Ми хочемо тільки набрати води, як і ви.

Жінка, знову з цікавістю поглянувши на Хоа, переводить погляд на вас.

- Не стільки, як я. - Швидше за все, вона навмисно зволікає з закручуванням ковпачка на іншій флязі, яку наповнила. - Ще кілька, і я закінчу, так. - Вона вказує підборіддям на ваш мішок і фляги, причеплені до нього. - Наповнити ваші не займе багато часу.

Її фляги справді великі. Мішки також, і ймовірно, важкі, як колоди. - Ви чекаєте, поки з'являться інші?

- Не-а. - Жінка усміхається, виблискуючи на подив хорошими зубами. Якщо вона комлес, то віднедавна, і не страждає недоїданням. - Збираєтеся вбити мене?

Ви повинні визнати, що не очікували цього запитання.

- Вони повинні бути десь поблизу, - говорить Хоа. Вам приємно бачити, що він стоїть біля дверей, дивлячись назовні. На сторожі. Розумний хлопчик.

- Так, - бадьоро каже жінка, вдаючи незворушність, тому що вони розгадали її таємницю. - Хочете піти з нами?

- Ні, - кажете ви, твердо. - Ми в цьому не зацікавлені. Залиште нас, і ми зробимо те ж саме.

- Твердо за мною.

Ви берете свою флягу і підставляєте під трубу насоса. Далі незручно; насос призначається, щоб працював один чоловік, а інший тримав флягу.

Жінка кладе руку на важіль, мовчки пропонуючи. Ви киваєте, і вона качає для вас. Ви п'єте досхочу, а потім напружена тиша, в той час як фляга наповнюється. Нерви змушують вас зламати мовчання.

- Ви пішли на великий ризик, прийшовши сюди. Всі інші, ймовірно, скоро повернуться.

- Кілька, і не найближчим часом. Ви теж пішли на великий ризик.

- Це правда.

- Так. - Жінка киває на свої мішки, заповнені флягами, і ви з запізненням бачите щось цікаве. Поверх однієї фляги висить свого роду маленька штуковина, зроблена з паличок, скрученого листя, і кривого шматка дроту. Вона тихо говорить, коли ви дивитеся. - Вже випробуване, у всякому разі.

- Що це?

Вона знизує плечима, дивлячись на вас, і тоді ви розумієте: ця жінка дещо більше, ніж звичайна комлес, як ви думали до сих пір.

- Цей струс на півночі, - каже вона. - Принаймні дев'ять балів, і це лише те, що ми відчували на поверхні. І він був глибокий, теж. - Вона різко робить паузу, насправді схиливши голову подалі від вас і хмуриться, ніби почула щось вражаюче, хоча у тому напрямі немає нічого, крім стіни. - Ніколи не бачила чогось подібного. Дивна хвиля, без відомого шаблону. - Потім вона знову фокусує свою увагу на вас, швидко, як птах. - Ймовірно, порушено багато водоносних горизонтів. Вони самовідновляться з плином часу, звичайно, але не в короткостроковій перспективі, не говорячи вже про те, які види забруднень можуть бути навкруги. Я маю на увазі, що ця земля ідеально підходить для міста, чи не так? Плоска рівнина, вільний доступ до води, поблизу ніякого розлому. Мається на увазі,що колись тут був один, дуже давно. Ви знаєте, як неприємно залишати міста, коли вони помирають?

Ви дивитеся на неї. Хоа теж, але він дивиться на все, як дитина. Тоді щось у флязі закінчує шипіти, і жінка-комлес нахиляється і витягує  цю річ. Це схоже на обірвану смужку - кори з якогось дерева? -  і було воді.

- Сеф, - проголошує вона, а потім із запізнення помічає, як ви дивитеся. Вона трохи хмуриться, але далі тримає маленьку смужку. - Він зроблений з тієї ж рослини, з якої виготовляють "безпечний". Ви знаєте про такий? Вітальний чай? Але я додаю до кори  невелику домішку, щоб вона могла вловити речовини, які "безпечний" не вловлює.

- Немає нічого... - ляпаєте ви, а потім замовкаєте, коли вона різко фокусує увагу на вас. Тепер ви повинні закінчити. - Я маю на увазі... немає нічого, що "безпечний" не вловлює, і що може завдавати людям біль. - Це єдина причина, через яку його п'ють, тому що на смак він як кип'ячена задниця.

Тепер жінка виглядає роздратованою.

- Це неправда. І звідки, іржа бери, ви про це знаєте? - Це предмет, який ви викладали в яслах Тірімо, але перш ніж ви встигаєте це сказати, вона продовжує - Сеф не працює, якщо він знаходиться в холодному розчині; всі це знають. Повинна бути кімнатна температура або тепла вода. Він також не виявляє домішок, які вбиватимуть вас протягом декількох місяців замість декількох хвилин. Цей індикатор допоможе вижити сьогодні, і дожити до наступного року!

- Ви геомест, - ляпаєте ви. Це здається неможливим. Ви зустрічалися з геоместами. У людей вони викликають тривогу, як і орогени: незрозумілі, незбагненні, вони володіють знаннями, яких жоден смертний не повинен мати. Ніхто, крім геоместів, не знає так багато непотрібних фактів і так грунтовно.

- Ні. - Жінка випрямляється, майже вибухаючи люттю. - Я знаю досить, щоб ще витрачати увагу на тих дурнів в університеті. Я не настільки тупа.

Ви дивитеся в повній розгубленості. Тоді ваша фляга переповнюється і ви хапаєтеся, щоб знайти кришку для неї. Вона перестає качати,, потім засовує кору сефа в кишеню посеред своєї об'ємистої спідниці і починає поратися з один з мішків біля її ніг, її рухи енергійні і ефективні. Вона витягує пусті фляги - того ж розміру, що ваша - і відкладає їх в сторону, а потім, коли маленький мішок порожніє, вона відкладає його теж. Ваші очі слідкують за її рухами. Було б легше, якби хлопчик міг нести свої власні пожитки.

- Вам краще поспішити, якщо ви збираєтеся йти, - каже жінка, і хоча вона не дивиться на вас, ви розумієте, що вона навмисно зробила це для вас. - Я тут не залишуся, і ви теж не повинні.

Ви підходите щоб взяти флягу і порожній маленький мішок. Жінка качає знову, допомагаючи вам заповнити нову флягу, а потім знову починає ритися у власних речах. Ви чіпляєте флягу до мішка і перекладаєте ковдру, яку ви підхопили раніше, і ще кілька речей з вашого мішка в менший для хлопчика, і питаєте:

- Ви знаєте, що сталося? Хто тут був? - Ви робите невизначений жест у бік криків, що розбудили вас.

- Я сумніваюся, що це був "хто", - говорить жінка. Вона викидає геть кілька пакетів їжі, яку можна їсти на ходу, набір для дитини, штани, напевне завеликі для Хоа, і книги. Хто кладе книги в дорожній мішок? Хоча жінка дивиться на назву кожної, перш ніж відкинути в сторону. Такі люди як вона не реагують на зміни достатньо швидко.

Ви чіпляєте другу флягу на свій власний мішок - на даний момент ви знаєте краще, що Хоа не зможе довго нести занадто багато ваги. Він просто хлопчик, і погано розуміється на цьому. Оскільки жінка явно викидає речі, ви також підбираєте штани з невеликої купки речей, яка росте поруч з нею. Її, здається, це не хвилює.

Ви запитуєте:

- Ви маєте на увазі, що це був напад якоїсь тварини?

- Хіба ви не бачили тіло?

- Ні. Люди почали кричати і втікати, і ми теж.

Жінка зітхає.

- Це не нерозумно, але це звужує... можливості. - Начебто, щоб проілюструвати свою точку зору, вона відкидає в сторону ще один мішук, який вона просто спорожнила і накидає на плечі два інших, які залишаються. Один з них більш зношений і, очевидно, зручніший, ніж інший: це її власний. Вона скористался мотузкою, щоб пов'язати важкі фляги разом, так, щоб вони притискалися до її спини і підтримувалися далеко  не ілюзорним вигином її задниці, а не висіли, як це роблять більшість мандрівників. Круто обертаючись, вона з обуренням кидає. - Не слідуйте за мною.

- Ми й не планували. - Невеликий дорожній мішок для Хоа уже готовий. Ви підтягуєте ремінь самостійно, і перевіряєте, щоб йому було безпечно і зручно.

- Я матиму це на увазі. - Вона нахиляється трохи вперед, її обличчя майже дике в своїй лютості. - Ви не знаєте, куди я збираюся повернутися. Я могла би жити в оточеному стінами комплексі з п'ятдесятьма іншими іржавими науковцями, такими як я. Ми могли би далі переглядати архіви  і книгу рецептів "Соковиті дурні люди".

- Добре-добре. - Ви робите крок назад, який, здається, трохи заспокоює її. Вона трохи розслабляється і поправляє вантаж на спині для комфорту. У вас теж є те, по що ви прийшли, так що прийшов час забратися звідси. Хлопчик задоволено дивиться на свій новий дорожній мішок, який ви вручаєте йому; і ви допомагаєте йому надіти його належним чином. Поки ви це зробите, жінка встигає відійти, а деякий рудимент вашої старої особистості змушує вас сказати:

- До речі, спасибі.

- Без проблем, - каже вона безтурботно, прямуючи до відкритих дверей - і різко зупиняється. Вона щось побачила. І це щось перетворює волосся на задній частині її шиї у колючку. Ви швидко біжите до дверей, щоб побачити, чому вона зупинилася.

Це кіркуша - довготіла, пухнаста істота з мідлат, яких тримають як домашніх тварин замість собак, тому що собаки є занадто дорогим задоволенням для тих, хто не живе в багатій Екваторії. Кіркуша більше схожа на велику земельну видру, з невеликими іклами. Вони приручаються, дешеві і невибагливі, тому що їдять тільки листя низьких чагарників і комах, що живуть там. І вони навіть привабливіші, ніж цуценята, коли маленькі... але ця кіркуша не мила. Це великий, у добру сотню фунтів звір зі здоровою, гладкою шерстю. У неї був хазяїн, по крайній мірі до недавнього часу: Тонкий ремінець досі на її шиї. Кіркуша гарчить, а коли повністю виходить з трави на дорогу, ви бачите червоні плями на хутрі навколо рота і на кігтистих, чіпких лапах.

Така кіркуша це проблема. Причина усім відома. Вони їдять листя, і поки на ньому немає достатнього шару попелу (який викликає у них деякий інстинкт) вони зазвичай живляться листям. Але через попіл вони змінюються. Все змінюється з початком сезону.

- Лайно, - шепочете ви.

Комлес-жінка шипить поруч з вами, і ви напружуєтеся, відчуваючи, що ваша свідомість на короткий час контактує з землею. (Ви перериваєте зв'язок. Не поруч з іншими людьми. Хоча, звичайно, якщо у вас не буде іншого вибору...) Кіркуша переміщається до іншого краю асфальту, ймовірно, маючи намір податися через луг до далеких дерев, Але недалеко від дороги, у тому напрямі, де раніше кричали люди, ви бачите бурхливий рух трави і чуєте м'яке гупання і вереск інших кіркуш - скільки їх, ви не можете сказати. Вони зайняті. Споживанням їжі.

Можливо ця кіркуша була домашньою. Можливо, вона була біля свого людського господаря і любила його. Можливо, вона коливалася, коли її родичі напали, і їй не сподобався смак м'яса, яке буде її новим продуктом харчування до кінця сезону. Тепер вона буде голодувати, якщо не перегляне свої цивілізовані навички. Вона цокає кігтями по асфальті,  злегка ричить, ніби в нерішучості, і зупиняється. Ви, Хоа і жінка-комлес затиснуті в мотелі а звір бореться зі своєю совістю. Бідний, бідний звір.

Ви вирівнюєте ноги і попереджаєте Хоа - і жінку, якщо вона відчує шум:

- Не рухайтеся.

Але перш ніж ви встигаєте знайти щось нешкідливе своїм надчуттям і потягнутися до нього (джерело води під мотелем може дати вам достатньо сили), щоб витягти тепло з повітря і життя від цього зарослого шестю білка, Хоа відсторонює вас і робить крок вперед.

- Я сказала... - починаєте ви, і хапаєте його за плече, щоб відтягти його назад, але він навіть не нахиляється. Це схоже на спробу перемістити камінь, на який надіта куртка; ваша рука просто зсуває її. Під курткою він не ворухнувся взагалі.

Ваш протест завмирає в роті, а хлопчик продовжує рухатися вперед. Це не просто непослух, як ви розумієте; у тому як він рухається є щось занадто цілеспрямоване. Ви навіть не впевнені, що він помітив вашу спробу зупинити його.

І тоді хлопчик стикається зі звіром, зупинившись за кілька футів від нього. Звірюка перестала нишпорити, і вся напружилася, наче в очікуванні. Чого? Виглядає на те, ніби кіркуша невпевнена, чи атакувати. Вона припадає на ноги і змахує коротеньким хвостом, один раз. Захищайся, хлопчику. Ви не бачите його обличчя, але відразу його кремезне маленьке тіло здається ще меншим, і ще більш беззахисним. Він простягає руку  і розводить пальці в сторону кіркуші, ніби пропонуючи звірові понюхати. Ніби це його домашня приручена кіркуша.

Звірюка стрибає.

Швидко. Кіркуші швидкі, так чи інакше, але ви бачите як сіпається його рука, змикаючи пальці, і відкрита паща звіра змикається навколо руки хлопчика на середині його передпліччя. О земля, ви не можете дивитися на це, перед вашими очима зараз помре дитина, як Уче, і якщо ви дозволите цьому статися, ви найгірша людина в усьому світі.

Але, можливо, якщо ви зможете зосередитися, то зможете убити тварину, а не хлопчика. Ви опускаєте свій погляд, щоб спробувати зосередитися, коли  жінка-комлес здушено скрикує і кров хлопчика бризкає на асфальт. Спостерігання за Хоа робить ваше завдання більш важким; важливо врятувати його життя, навіть якщо він втратить руку. Але потім...

Настає тиша.

Ви зупиняєтеся.

Кіркуша перестала рухатися. Все залишається, як було, паща звіра зімкнена на руці Хоа, очі звіра дикі і... більше сповнені страху, ніж люті. Як від слабкого струсу. Ви чуєте найбільш швидкоплинний з виданих звіром звуків, просто порожній видих.

Потім хутро кіркуші починає розходитися. (Що?) Ви хмуритеся, примружуєте очі, але це легко бачити, звір достатньо близько. Кожен окремий волосок на його хутрі стирчить в іншому напрямку, і всі разом теж, в один і той же час. І починають переливатися. (Що?) Замороження. Ви відразу розумієте, що не тільки хутро і м'язи звіра жорсткі, але і плоть, яка покриває кістки, тепер теж жорстка. І не тільки жорстка, але... тверда.

Уся кіркуша заморожена.

Що?

Ви не розумієте того, що бачите, тому лише дивитесь, осягаючи картину по кусочках. Очі звіра стали скляними, прозорими, як кристал, зуби кришаться. Там, де був рух, тепер нерухомість; його м'язи жорсткі, і це не метафора. Його хутро було тільки останньою частиною його тіла, яка замерзла, або трансформувалась в щось інше.

Ви і жінка-комлес  переглядаєтеся.

Ого.

Напевне це те, що ви думаєте. У вас немає нічого подібного. Ого.

По крайній мірі цього достатньо, щоб змусити вас почати рухатися. Ви йдете вперед, поки не можете побачити сцену з кращого кута зору, але насправді нічого не змінюється. З хлопчиком, здається, все добре, хоча його рука все ще на півдорозі до стравоходу тварюки. Кіркуша все ще достатньо мертва. Нерухома. Повністю і скажено мертва.

Хоа дивиться на вас, і ви відразу розумієте, наскільки він глибоко нещасний. Йому ніби соромно. Чому? Він врятував ваші життя, навіть якщо цей метод був... Ви не знаєте, що це таке.

- Ти вбив її? - Запитуєте ви.

Він опускає очі.

- Я не хотів, щоб ви це бачили.

Гаразд. Ви подумаєте про це пізніше. - Як ти це зробив?

Він стискає і так закриті губи.

Тобто вирішує дутися. Можливо, зараз просто не час для цієї розмови, враховуючи, що його рука застрягла в скляних зубах монстра. Зуби прокололи його шкіру; звернута кров стікала по плоті біля нижньої щелепи.

- Твоя рука. Дозволь мені... - Ти дивишся навколо. - Дозволь мені знайти щось, щоб витягти її.

Хоа, здається, тільки зараз згадує про свою руку, з запізненням. Він знову дивиться на вас, йому явно не подобається що ви дивитеся, але потім він зітхає і трохи пом'якшується. А потім згинає руку, перш ніж ви встигаєте попередити його, щоб він не робив нічого, що могло б поранити його ще більше.

Голова кіркуші розсипається. Великі шматки важкого каменю зі стуком падають на землю, піднімаючи блискучі бризки пилу. Рука хлопчика кровоточить знову, але вона ціла. Він згинає пальці. Вони в порядку. Він опускає руку вниз.

Ви реагуєте на його рану, беручи його за руку, тому що це те, що ви можете зрозуміти і зробити що-небудь. Але він швидко відходить, покриваючи рани іншою рукою.

- Хоа, дай мені...

- Я в порядку, - каже він тихо. - Ми повинні йти.

Решта кіркуш як і раніше близько, хоча й зайняті жуванням якогось бідолахи в високій траві. Ця страва не затримає їх надовго. Гірше того, всього лише питання часу, перш ніж інші відчайдухи зроблять спробу повернутися до мотелю, сподіваючись, що поганці пішли далі.

Одна звірюка точно залишиться тут, думаєте ви, дивлячись на голу нижню щелепу убитої кіркуші. Ви можете побачити грубі вузлики на тильній стороні її язика, які поблискують кристалами льоду. Потім ви повертаєтеся до Хоа, який тримає закривавлену руку з нещасним виглядом.

Це страждання, врешті-решт, штовхає ваш страх назад всередину і замінює його чимось більш звичним. Він зробив це, не знаючи, що може захистити себе? Чи з якоїсь іншої, незбагненної причини? Зрештою, це не має значення. Ви поняття не маєте, що робити з монстром, який може перетворити щось живе у скульптуру, але ви знаєте, як поводитися з нещасною дитиною.

Крім того, у вас великий досвід роботи з дітьми, які насправді таємні монстри.

Ви пропонуєте йому свою руку. Хоа виглядає здивованим. Він дивиться на неї, потім на вас, і є в його погляді щось абсолютно людське, він вдячний за вашу пропозицію в цей момент. Це змушує вас почувати себе трохи більш потрібною йому, що теж дивно.

Він бере вас за руку. Його хватка здається не слабшою, ніж зазвичай, незважаючи на рани, так що ви тягнете його за собою, повертаєте на південь і йдете. Жінка-комлес безмовно іде слідом, можливо, їй треба пройтися в тому ж напрямку, або, можливо, вона просто думає, що краще триматися поблизу вас. Ніхто з вас нічого не каже, тому що нема чого казати.

Позаду, на лузі, кіркуші продовжують бенкет.

* * *

Остерігайтеся землі на пухкій породі. Остерігайтеся групи незнайомих людей. Остерігайтеся раптової тиші.

- Таблет Перший, "Про виживання", вірш третій -

11

ДАМАЯ У ФУЛЬКРУМІ, І ЦЕ ВСЕ

Життя у Фулькрумі впорядковане розпорядком дня.

Пробудження разом зі світанком. Дамая завжди вставала так на фермі, це легко для неї. Дрібна крупка - ось хто вона тепер, необроблений коштовний камінець, готовий до полірування в напрямку корисності, або, принаймні, який допоможе огранити інші, кращі камені... Пробудження настає тоді, коли один з інструкторів входить в спальню і б'є у дзвін, що змушує їх здригатися, навіть якщо вони вже прокинулися. Усі стогнуть, включаючи Дамаю. Їй це подобається. Це дає відчуття, що вона є частиною чогось.

Вони піднімаються і застеляють ліжка, складаючи верхні ковдри у військовому стилі. Потім вони переміщаються в душ, з білими електричними лампочками, такою ж плиткою і  запахом рослинних очищувачів, тому що Фулькрум наймає комлес і стронгбеків з нетрів Юменеса для очищення зливів. З цієї та інших причин зливи безвідмовні. Вона ніколи не могла користуватися гарячою водою кожен день, як зараз, тонни води просто падають з отворів у стелі, як густий дощ. Вона намагається не бути очевидною провінціалкою, тому що деякі з інших крупок екваторіанці і будуть сміятися з неї, як з телепня, перевантаженого новизною легкої, комфортної чистоти. Але, добре, що вона чиста.

Після цього крупки чистять зуби і повертаються до кімнати гуртожитку одягатися і доглянути за собою. Їх одяг це штани з жорсткої сірої тканини і чорні туніки з рукавами, однакові для дівчаток і хлопчиків. Діти, чиє волосся довге, повинні причесати його самі, або допомогти одне одному зробити це; діти, чиє волосся попелясто-жорстке або кучеряве чи коротке, повинні переконатися, що воно акуратно причесане. Потім крупки стоять перед ліжками, чекаючи, поки інструктори проходять вздовж ряду для перевірки. Вони переконуються, що крупки справді чисті і акуратні. Інструктори також перевіряють ліжка, щоб переконатися, що ніхто не обмочився, або погано склав кути. Крупок, які не впоралися з цим, відсилають в інший душ, на цей раз холодний, з інструктором, який дивиться, щоб покарання було виконане. (Дамая гарантує, що вона ніколи не буде там, тому що це не дуже весело.) Крупки, які не одягнені і не причесані, або не заправили ліжка належним чином, надсилаються до дисциплінарної, де вони отримують покарання, відповідно до їх провини. Розпатлане волосся трохи стрижуть, аж до дуже короткого; рецидивісти поголені і лисі. Нечищені зуби змушують чистити милом. Неохайний вигляд карається п'ятьма різками по голих сідницях або по спині, неправильно заправлене ліжко десятьма. Різки не рвуть шкіру - інструкторів навчають бити щадячи, але вони залишають рубці, які розтираються від цупкої тканини їхньої форми.

Ви представники всіх нас, кажуть інструктори, якщо крупка наважується опротестувати таке "лікування". Коли ти брудний, усі орогени забруднені. Коли ти лінивий, ми всі ліниві. Ми  робимо тобі боляче, щоб ти робив все так, щоби іншим не було ніякої шкоди.

Раніше Дамая протестувала би через несправедливість таких суджень. Діти в Фулькрумі різні: різного віку, різних кольорів, різних форм. Дехто розмовляє на діалекті санзе з іншими словами, якими користуються у різних частинах світу. Одна дівчинка має гострі зуби, тому що це норма для її раси; інший хлопчик не має пеніса, хоча запихає носок в нижню білизну після кожного походу у душ; інша дівчина їсть як вовк, а потім голодує кілька днів. (Викладачі продовжують знаходити їжу, сховану всередині і навколо її ліжка. Вони змушують її з'їсти все перед ними, навіть якщо вона від цього хворіє.) Не можна очікувати на однакову поведінку від таких різних дітей, і Дамая намагається не осуджувати дітей, які не поділяють з нею нічого, крім прокляття орогенії.

Дамая вже розуміє, що світ несправедливий. Вони орогени, руйнівники світу, народжені для проклять і жаху. Навчання потрібне, щоб зробити їх безпечними. У всякому разі, якщо вона робитиме те, що повинна, ніяких несподіванок не буде. Її ліжко завжди досконале, її зуби чисті і білі. Коли вона починає забувати, що це важливо, вона дивиться на свою праву руку, яка поболює в холодні дні, хоча вивихи зцілилися за кілька тижнів. Вона пам'ятає біль і урок, який його супроводжував.

Після огляду сніданок - трохи фруктів і шматок ковбаси в стилі санзе, який вони отримують у фойє гуртожитку і повинні з'їсти настоячки. Далі вони невеликими групами йдуть на заняття в різні кімнати Фулькрума, які старші крупки називають тиглі, хоча вони не повинні так називатися. (Є багато речей, які крупки говорять один одному, і ніколи не кажуть дорослим. Дорослі знають про це, але роблять вигляд, що вони цього не помічають. Світ несправедливий і іноді не має ніякого сенсу.)

У першому тиглі (це просто закрите приміщення) першу половину дня вони проводять у кріслах перед класною дошкою і слухають лекції одного з інструкторів Фулькрума. Іноді бувають усні іспити, з питаннями, якими засипають крупок одного за іншим, поки хтось спотикається. Крупці, який спіткнувся, доведеться мити класну дошку. Таким чином вони вчаться спокійно працювати під тиском часу.

- Як звали першого імператора Старої Санзе?

- Струс в Ерті випромінює хвилю о 6:35 і сім секунд і коливання повторюється о 6:37 і двадцять сім секунд. Який час затримки? - Питання стають все більш складними, а якщо запитують старших крупок, то про логарифми і функції.

- Скрижалі радять "Слідкуйте за центром кола". Де в цій заяві помилка?

Це питання, яке потрапляє на Дамаю одного дня, так що вона встає, щоб відповісти:

- Оператор пояснює, як можна оцінити центр розташування струсу на карті за допомогою орогени, - каже вона. - Неправильно це спрощувати - тому що область, яку орогена відчуває, не кругова, а тороїд. Багато хто не в змозі зрозуміти, що зона впливу простягається вниз або вгору, а також може бути деформована за допомогою кваліфікованої орогени.

Інструктор Маркасіт схвально киває на це пояснення, що дозволяє Дамаї відчувати себе гордою. Їй подобається правильно відповідати. Маркасіт продовжує:

- А так як скрижалі буде важче пригадати, якщо вони будуть наповнені фразами типу "слідкувати за точкою перевернутого конічного тора і отримаєте центр" то точність приноситься в жертву в ім'я поезії.

Це породжує сміх. Це не смішно, але зменшує нервове напруження  у такій вікторині.

Після лекцій обід у великому відкритому павільйоні, який призначений для цієї мети. Павільйон має вгорі складені промаслені смуги полотна на планках, які можна розвести в дощові дні, хоча Юменес далеко в глибині континенту, і тут рідкі дощові дні. Таким чином крупки зазвичай сидять на довгій лаві за столами під яскравим синім небом, хихикають, штовхають і обзивають один одного. Їжі багато, щоб компенсувати легкий сніданок, вона різноманітна, смачна і поживна, хоча велика частина овочів з далеких країн і Дамая навіть не знає, як деякі з них називаються. (Вона завжди з'їдає свою частку. Бабуся навчила її ніколи не викидати їжу.)

Обід це улюблена пора Дамаї, незважаючи на те, що вона є одною з крупок, які сидять самотні, втупившись у спорожнілі тарілки. Багато інших дітей роблять те саме, - занадто багато поки що не в змозі завести нових друзів. Решта поглядають на них, і вона швидко вчиться розпізнавати певну скритність у рухах, нерішучість, напруженість навколо очей і підборіддя. Деякі з них несуть на собі сліди свого старого життя більш очевидним чином. Сивий хлопчик-коастер з заходу, у якого немає руки нижче ліктя, хоча він досить спритно справляється і без неї. Дівчинка-санзе, десь на п'ять років старша, має звивисті шви старих шрамів від опіків на одній стороні обличчя. А потім є ще одна крихта - навіть новіша, ніж Дамая, і її ліва рука знаходиться в спеціальному шкіряному обхваті, ніби рукавичка без пальців, яка кріпиться навколо зап'ястя. Дамая впізнає цей обхват, тому що носила його сама, протягом перших декількох тижнів в Фулькрумі, поки заживала її рука.

Вони не дивляться одне на одного часто, вона і всі інші, подібні до неї.

Після обіду крупки проходять через сад, який кільцем оточує житлову зону, по довгих доріжках, знаходячись під контролем інструкторів, їм не дозволяють говорити або дивитися занадто явно на дорослих орогенів. Дамая дивиться, звичайно, тому що вони тут для цього. Це важливо. Тут вони бачать, що їх чекає, коли вони починуть заробляти кільця. Сад просто чудо, як і самі орогени: дорослі та літні люди з різних формацій, всі здорові і спокійні, впевнені у собі, що робить їх красивими. Всі вони різко затягнуті у чорну форму і вичищені чоботи. Їх пальці з кільцями виблискують і спалахують, коли вони жестикулюють, або перегортають сторінки книжок, які читають, або відкидають назад кучеряве волосся коханого.

Дамая не розуміє на перших порах, що вони роблять, і впадає у відчай, що дивує і засмучує її. Але перші тижні складаються в місяці, і вона, знайомлячись з рутиною їх життя ближче, починає розуміти, що старші орогени відображають своєю поведінкою: контроль. Вони освоїли свою владу. Жоден орогена з кільцем не перетворить двір у лід тільки тому, що якийсь хлопчик штовхнув його. Жоден з цих одягнених в чорну гладку форму професіоналів не зробить чогось більшого, ніж кліпне віями при будь-якому струсі. Вони знають, ким вони є, і прийняли це - а значить, вони нічого не бояться - ні чиновників, ні когось іншого, чи навіть старого Батька Землі.

Якщо для досягнення такого контролю Дамая повинна витримати біль від кількох вивихнутих пальців, або кілька років в такому місці, де ніхто її не любить чи не хоче з нею дружити, то це не дуже велика ціна.

Таким чином, вона налаштовує себе на навчання в другій половині дня в прикладному горотворенні. Тиглі для практики розташовані в межах внутрішнього кільця Фулькрум-комплексу, Дамая стоїть в одому ряді з іншими крупками аналогічного рівня досвіду. Там, під пильним наглядом інструктора, вона дізнається, як візуалізувати дихання землі, розширювати огляд по своїй волі, а не тільки у відповідь на рухи або власні крики. Вона вчиться контролювати своє хвилювання, інші емоції, які можуть викликати до активності владу всередині неї і зреагувати на загрозу, якої не існує. Їхня здатність до горотворення не має точного управління на даному етапі, так що нікому з них насправді не дозволяють щось рухати. Викладачі розказують як і що, коли вони збираються, і тому що усі викладачі мають кільця, вони можуть пронизати народжений тор будь-якої дитини таким чином, який Дамая ще не розуміє, і який діє як швидкий, приголомшливий ляпас крижаного холодного повітря - це попередження. І нагадування про серйозність уроку - і також надає правдоподібності слухам, які старші крупки шепочуть в темряві після відбою. Якщо хтось буде робити занадто багато помилок в уроках, викладачі заморозять його.

Мине багато років, перш ніж Дамая розуміє, що коли інструктори вбивають такого студента, вони сприймають його не як нездібного, це милість з їхнього боку.

Після того, як прикладні уроки закінчуються, їх чекає вечеря і вільний час, час, де вони можуть робити що завгодно, це допускається в знак поваги до їхньої молодості. Нові крупки зазвичай одразу падають в ліжко, вичерпані зусиллями навчання контролювати невидимі, невловимі м'язи. Старші діти мають кращу витривалість і більше енергії, так що сміх і галас навколо гуртожитків лунає до того часу, поки викладачі не оголошують відбій. Наступного дня все починається знову.

Так проходять шість місяців.

* * *

Один зі старших крупок підходить до Дамаї в обід. Хлопчик високий, з Екваторії, хоча не виглядає повністю як санзед. Його волосся попелясто-жорстке, але приглушене, ближче кольором до блондина. У нього широкі плечі і широка кістка стронгбека, що одразу робить її обережною. Вона до цих пір бачить у хлопчиках Заба.

Однак хлопчик посміхається, і ніякої загрози в його манері триматися немає, коли він зупиняється поруч з маленьким столиком, де вона самотньо обідає.

- Можу я тут сісти?

Вона знизує плечима, тому що не хоче, щоб він сідав, але їй цікаво, незважаючи на це. Він кладе свій піднос і сідає.

- Я Аркете, - говорить він.

- Це не ваше ім'я, - відповідає вона, і його посмішка трохи в'яне.

- Це ім'я, яке дали мені батьки, - каже він, більш серйозно, - і це ім'я, яким я маю намір називатися, поки вони не знайдуть спосіб забрати його у мене. Чого вони ніколи не зроблять, бо це ім'я роду. Але якщо вам не подобається, то офіційно мене звати Максіс.

Аквамарин вищого класу якості, використовується майже виключно для мистецтва. Це ім'я її влаштовує; він гарний хлопчик, незважаючи на його очевидну арктичну чи антарктичну спадщину (вона не розрізняє, але екваторійці так), що робить його небезпечним і з гострими гранями - такими, які зазвичай бувають у красивих великих хлопчиків. Вона вирішує, що буде звати його Максіс.

- Чого ти хочеш?

- Вау, ти дійсно працюєш над своєю популярністю. - Максіс починає їсти, поклавши лікті на стіл, і деякий час жує. (Але він пильнує, чи поблизу немає інструкторів, які пожурять його за манери, для початку.) - Ти знаєш, як ці речі працюють, чи не так? Симпатичний популярний хлопець несподівано проявляє інтерес до мишки-дівчинки з глибинки. Всі ненавидять її за це, але вона починає набувати впевненості в собі. Тоді хлопець зраджує її і шкодує про це. Це жахливо, але потім вона "знаходить себе", розуміє, що вона не потребує його, а можливо, відбуваються деякі інші речі, які бувають, коли... -  Він зображає пальцями кільце - і, нарешті, вона перетворюється в найкрасивішу дівчину, яку він коли-небудь бачив, тому що вона любить себе. Але це не спрацює, якщо ти не перестанеш заїкатися, червоніти і робити вигляд, що не любиш мене.

Вона абсолютно збентежена цим салатом зі слів. Це дратує її так сильно, що вона говорить:

- Я не люблю тебе.

- Ой. - Він зображає пантоміму ножового поранення в серце. Незважаючи на це, його витівки дозволяють Дамаї трохи розслабитися. Він дозволяє собі посміхнутися, в свою чергу. - О, це вже краще. Хіба ти не читала книг? Або у вас не було лориста у тій мідлат-дірі, звідки ти прийшла?

Вона не читає книг, тому що не дуже добре читає. Її батьки навчали її, лише щоб вона могла розуміти слова, і викладачі надавали їй щотижневий урок додаткового читання, щоб поліпшити її навички в цій області. Але вона не збирається цього визнавати.

- Звичайно, у нас був лорист. Він навчав нас скрижалів і розповідав нам, як готуватися до...

- Ух. У вас був справжній лорист. - Хлопчик хитає головою. - Там, де я виріс, їх ніхто не слухав, крім вчителів і нудних геоместів. Замість цього усі любили слухати поп-лористів, ну, ти знаєш, це ті, які виступають в амфітеатрах і барах. Їх історії нічому не вчать. Вони просто веселі.

Дамая ніколи не чула про щось таке, але, можливо, це якась екваторіальна примха, якої ніколи не було у Номідлат.

- Але лористи розказуть скрижалі. Це все потрібно. Якщо ці люди не роблять навіть цього, вони повинні називатися... Я не знаю, якось інакше?

- Можливо. - Він знизує плечима і непомітно краде шматок сиру з її тарілки; вона так розгубилася від концепції поп-лористів, що не заперечує. - Реальні лористи скаржилися на них у магістрат Юменеса, але це все, що я чув. Вони привезли мене сюди два роки тому, і я нічого не чув про них більше. - Він зітхає. - Хоча я сподіваюся, що поп-лористи не поїхали. Я люблю їх, навіть якщо їх історії трохи нерозумні і передбачувані. Зазвичай, їхні вистави відбуваються в реальних яслах, а не таких місцях, як наше. - Його губи сіпаються вниз, у куточках, коли він дивиться навколо, на оточення, зі слабим несхваленням.

Дамая добре знає, що він має на увазі, але вона хоче знати, що він думає.

- У таких місцях, як наше?

Його очі швидко ковзають назад до її губ. Мигтіння зубів у посмішці, яка, ймовірно, зберігає більше людей, ніж аварійні сигнали, і він говорить:

- О, ви це знаєте. Красиве, прекрасне, чудове місце, сповнене любові і світла.

Дамая сміється, але потім зупиняється. Зрештою вона не впевнена, що хотіла сміятися.

- Так. - Хлопець з апетитом відновлює обід. - Після того як я потрапив сюди, у мене теж пройшов деякий час, щоб знову почати сміятися. -  Вона трошки любить його, після цієї заяви.

Він нічого не хоче від неї, як вона розуміє це через деякий час. Вони ще трохи розмовляють і він їсть її їжу, але все в порядку, бо вона вже наситилася у будь-якому випадку. Він, здається, не проти, коли вона звертається до нього Максіс. Вона до цих пір не довіряє йому, але він просто, здається, хоче з кимось поговорити. Що вона може зрозуміти.

Зрештою він встає і дякує їй за "поблискуючу іскрами розмову", - яка майже повністю складалася з його висловлювань, а потім йде і приєднується до своїх друзів. Вона викидає його з голови і йде на заняття. Це лише  виняток.

Але наступного дня дещо змінюється.

Це починається зранку в душі, коли хтось врізається в неї так сильно, що вона падає і випускає з рук мочалку. Коли вона дивиться навкруги, хлопчики і дівчатка, які знаходяться разом з нею у душі, відводять погляди в сторону, і ніхто не вибачається. Вона вдає, що це дрібне непорозуміння.

Тим не менше, коли вона виходить з душу, то не знаходить свого взуття, хтось його вкрав. Туфлі завжди лежали поряд з її одягом, вона готувала все ще до душу і клала на ліжко, щоб прискорити процес одягання. Це відбувалося щоранку. Тепер туфлі зникли.

Вона шукає їх, методично, намагаючись переконатися, що не засунула їх куди-небудь, хоча знає, що цього не було. І коли вона дивиться на інших крупок, які ретельно уникають її поглядів, інструктори оголошують огляд, і вона не може зробити нічого іншого, крім як стояти у своїй бездоганній формі з босими ногами, знаючи, що зараз відбудеться.

Вона провалює огляд і карається жорсткою щіткою, яка змушує її п'яти горіти і поколювати всю решту частину дня всередині нового взуття, яке вони видають їй.

Але це тільки початок.

У той же вечір під час вечері, хтось кладе щось в її сік, який дається разом з їжею. Крупки з поганими манерами відбувають на кухні покарання, що означає, що вони мають доступ до їжі кожного з них. Вона забуває про це, і не думає про неприємний смак соку, поки їй не стає важко зосередитися і її голова не починає боліти. Вона не впевнена, що відбувається, навіть тоді, коли спотикається і хитається по дорозі назад до гуртожитку. Один з інструкторів відтягує її в сторону, хмурячись на відсутність координації у рухах, і обнюхує її подих.

- Скільки ви випили? - Запитує юнак.

Дамая хмуриться, розгублена спочатку, тому що вона просто випила стакан соку звичайного розміру. Причина, яка вимагає деякого часу, щоб вона могла її зрозуміти, - вона п'яна: Хтось підлив у її сік алкоголь.

Орогени не повинні пити. Ніколи. Влада над горотворенням плюс сп'яніння все одно що бомба уповільненої дії. Інструктор, який зупинив Дамаю, це Гален, один з молодших орогенів четвертого рангу, який проводить заняття з ними у другій половині дня. Він нещадний в тиглі, але з якоїсь причини зараз зглянувся над нею. Гален забирає її з черги і веде у власну квартиру, яка, на щастя, поблизу. Там він вкладає Дамаю на дивані і дає команду відіспатися.

Вранці, коли Дамая випиває воду і морщиться через жахливий смак у роті, Гален веде її вниз і каже:

- Ви повинні впоратися з собою. Якщо хто-небудь із викладачів викриє вас... - Він хитає головою. Це злочин настільки серйозний, що немає якогось постійного покарання. Це було б жахливо; ось що вона повинна зрозуміти.

Немає значення, чому інші крупки вирішили налякати її. Все, що має значення - вони роблять це, і це не звичайні пустощі. Вони хочуть, щоби її заморозили. Гален правий; Дамая повинна впоратися з цим. Зараз.

Вона вирішує, що потребує союзника.

Серед одинаків є одна дівчинка, яку вона помітила. Правда її помічають усі - тому що з нею щось не так. Її орогенез нестабільний, гострий як меч, і постійно готовий зануритися в земну кору, а навчання тільки зробило їй гірше, тому що тепер меч гостріший. Цього не повинно було трапитися. Її звуть Села, і вона до цього часу не заробила друге ім'я орогени, але інші крупки називають її Тріщина, що смішно, і це ім'я прилипло до неї. Вона навіть відгукується на це ім'я, тому що не може змусити інших припинити його використання.

Усі шепочуться, що вона не буде орогеною. Це означає, що вона ідеально підходить.

Дамая підходить до Тріщини наступного дня під час сніданку. (Вона зараз п'є тільки воду, яку набирає з сусіднього фонтану. Вона повинна з'їсти їжу яку їй дають, але ретельно перевіряє все на запах і смак, перш ніж  ковтати...)

- Привіт, - каже вона, ставлячи свій піднос на стіл.

Тріщина дивиться їй в очі.

- Справді? Справи йдуть настільки погано погано, що ти потребуєш мене?

Це добра ознака того, що вони можуть бути чесними одна з одною відразу.

- Так - каже Дамая, і сідає, так як Тріщина не заперечує. - Вони задирають тебе теж, чи не так? - Звичайно так. Дамая не бачила всього, що вони роблять, але для того, хто живе в Фулькрумі, має значення сам факт.

Тріщина зітхає. Це змушує стіл слабо задрижати, або таке у Дамаї відчуття. Дамая змушує себе не реагувати, бо дружнє партнерство не повинно починатися з прояву страху. Тріщина бачить це і розслабляється, але тільки трошки. Вібрація тарілок однак загасає.

- Так, - тихо каже Тріщина. Дамая розуміє раптом, що Тріщина злиться, хоча й дивиться вниз на тарілку. Це видно також по тому, що дівчина сильно стискає вилку, і вираз її обличчя занадто порожній. Дамая дивується: адже Тріщина тільки що продемонструвала, що вміє контролювати себе. Або просто її мучителі робили все можливе, щоб спробувати її зламати?

- То що ти хочеш зробити?

Дамая описує свій план. Після початкового сумніву Тріщина розуміє, що Дамая налаштована серйозно. Вони доїдають в мовчанні, в той час як Тріщина думає над цим. Зрештою вона говорить:

- Я в грі.

План насправді досить простий. Їм потрібно знайти голову змія, і найкращий спосіб зробити це - використати приманку. Вони вирішують зробити приманкою Максіса, тому що, звичайно, він напевне замішаний. Неприємності у Дамаї почалися відразу ж після його нібито дружньої увертюри. Вони чекають, коли він іде в душ наступного ранку, сміючись, разом зі своїми друзями, а потім Дамая повертається до свого ліжка.

- Де мої черевики? - Голосно запитує вона.

Решта крупок озираються; деякі з них стогнуть, усі готові повірити, що хуліганів було достатньо, щоб повторити трюк. Джаспер, який з'явився у Фулькрумі кількома місяцями раніше за Дамаю, хмуриться.

- Ніхто не брав туфлі цього разу, - каже він. - Вони в твоїй скриньці.

- Звідки ти знаєш? Це ти сховав їх? - Дамая підбігає, щоб стати перед ним, а він щетиниться і зустрічає її в центрі кімнати, з плечима, стиснутими від образи.

- Я не брав твоє лайно! Якщо їх немає, ти сама їх викинула.

- Я не викидаю речі. - Вона встромляє йому в груди палець. Він з Номідлат, як і вона, але тонкий і блідий; ймовірно, з якогось коммі поблизу Арктики. Він червоніє, коли злиться; інші діти отримують задоволення від цієї сварки, але їх не так багато, тому що він часто ображає інших дітей ще більше. (Добрий орогенез це відхилення, а не припинення.)

- Якщо ти не брав їх, то ти знаєш, хто це зробив. - Вона знову тикає в нього пальцем, і він відштовхує її руку.

- Не чіпай мене, ти, дурна маленька свиня. Я зламаю твій іржавий палець.

- Що відбувається?

Вони перестають стрибати, замовкають і повертаються. У дверях, готовий почати ранковий огляд, стоїть Сердолік, один з небагатьох людей похилого віку серед викладачів. Він високий на зріст, бородатий, і старший і важчий за інших викладачів, у нього шість кілець; всі вони бояться його. З його появою крупки відразу шикуються на своїх місцях перед ліжками, підтягуються. Дамая, незважаючи на це, відчуває деяке хвилювання, поки не зустрічається поглядом з Тріщиною, і та ледь киває їй. Відволікання було достатнім.

- Я запитав, що тут відбувається. - Сердолік входить в кімнату, як тільки вони завмирають. Він зосереджується на Джасперові, який і далі яблучно-червоний, хоча, ймовірно, тепер від страху, а не гніву. - У вас якась проблема?

Джаспер впивається поглядом в Дамаю.

- Не в мене, інструктор.

Коли Сердолік повертається до неї, вона готова.

- Хтось вкрав моє взуття, інструктор.

- Знову? - Це хороший знак. Останнього разу Сердолік просто вилаяв її за втрату черевиків і не захотів слухати ніякого виправдання. - У вас є докази, що їх вкрав Джаспер?

Тепер хитра частина. Вона ніколи не вміла добре брехати. - Я знаю, що це був хлопець. Вони зникли під час ранкового душу, а всі дівчата були зі мною. Я порахувала.

Сердолік зітхає.

- Якщо ви намагаєтеся звинуватити когось іншого, щоб приховати ваші недоліки...

- Вона завжди так робить, - говорить рудоволоса дівчина зі Східного Коастера.

- У неї багато недоліків, - говорить хлопчик, який виглядає так, ніби він взятий з того ж коммі, якщо не її безпосередній родич. Половина крупок починає хихикати.

- Пошукайте у скриньках хлопчиків. - Каже Дамая понад їх сміхом. Це те, чого вона не робила останнього разу, тому що не була впевнена, де було взуття. На цей раз вона впевнена. - У них не було багато часу, щоб позбутися моїх туфель. Вони повинні все ще бути тут. Подивіться в їх скриньках.

- Це несправедливо, - говорить один маленький хлопчик з Екваторії, який виглядає ледь-ледь старший, щоб бути забраним з ясел малюків.

- Ні, це не так, - говорить Сердолік, з похмурим зосередженням дивлячись на неї. - Ви повинні бути дуже впевнені, перш ніж попросити мене порушити конфіденційність ваших однолітків, з якими навчаєтесь. Якщо ви не праві, то цього разу не обійдеться легким покаранням.

Вона до цих пір пам'ятає, як щітка жалила її вимиті ноги.

- Я розумію, інструктор.

Сердолік зітхає. Потім він повертається у бік хлопчиків в кімнаті гуртожитку.

- Відкрийте свої скриньки, всі. Давайте покінчимо з цим швидше.

Дуже багато бурчання, коли вони відкривають свої скриньки, і досить косих поглядів, з яких Дамая розуміє, що вона зробила тільки гірше для себе. Зараз вони всі її ненавидять. Це добре; якщо вони ненавидять її, то нехай мають для цього справжню причину. Але все може змінитися, як тільки ця гра закінчиться.

Максіс відкриває свою скриньку разом з іншими, театрально зітхаючи, як тільки він уміє, і її туфлі лежать прямо зверху його складеної форми. Коли Дамая бачить, наскільки швидко змінюється його вигляд - від досади через плутанину до змертвіння, - їй ледь не стає погано. Вона не любить робити боляче людям. Але вона уважно дивиться, як миттєве коливання Максіса змінюється в лють, коли він оглядається навколо і дивиться на когось. Вона стежить за його поглядом під яскравим світлом, напружена, готова, -

і бачить, що він дивиться на Джаспера. Так, вона цього очікувала. Він був один, але потім...

Джаспер раптово блідне. Він хитає головою, немов намагаючись відкинути викривальний погляд Максіса; але це не спрацьовує.

Інструктор Сердолік це все бачить. М'язи на його вилицях напинаються, коли він знову дивиться в бік Дамаї. Він виглядає майже злим на неї. Але чому? Він повинен розуміти, що вона повинна була зробити це.

- Я бачу, - каже він, наче відповідаючи на її думки. Потім він фокусується на Максісові. - У вас є що сказати у своє виправдання?

Максіс не протестує і не доказує своєї невинності. Вона може бачити його опущені плечі і стиснуті кулаки - він знає, що в цьому немає ніякого сенсу. Але він не збирається тонути сам. З опущеною вниз головою він каже, - Минулого разу її туфлі взяв Джаспер.

- Я не робив цього! - Джаспер відступає від свого ліжка на середину проходу. Він тремтить усім тілом. Бігають навіть його очі, і він виглядає готовим ревіти. - Він бреше, він просто намагається перекласти вину на когось іншого... - Але коли Сердолік повертається до Джаспера, той здригається і йде до кінця. Він майже випльовує наступні слова. - Це вона віддала їх мені. Ми домовилися обміняти їх у комлес на лікер.

І він вказує на Тріщину.

Дамая вдихає, всередині неї щось обривається від шоку. Тріщина!?

Тріщина!

- Ти, іржавий каннібал і гей - Тріщина стискає кулаки - Ти вдаєш, що старий збоченець повівся на лікер і лист, але прекрасно знаєш, що він не зробив би цього за одну пару взуття...

- Це був лист від моєї матері - Джаспер справді плаче. - Я не хотів, щоб він, щоб... але я не зміг... вони б не дозволили написати їй...

- Тобі сподобалося, - Тріщина глузує далі. - Я скажу вам лише те, що треба сказати, чи не так? Ну, я бачила, як ти стогнав. Його палець був у тобі, і ти стогнав, бо тобі було добре, маленький заводчик, тільки у заводчиків існують деякі моральні стандарти...

Це неправильно. Це все неправильно. Усі тепер переглядаються, дивляться на Тріщину, коли вона кидає своє звинувачення, на Дамаю, на Джаспера, який плаче, на Сердоліка. Кімната повна зітхань і ремствування. І повертається почуття відсторонення, разом з реверберацією - це Тріщина з її нестійким орогенезом - і всі в кімнаті похитуються. Або, можливо, вони хитаються від її слів і того, що вони означають, тому що це не ті речі, з якими крупки знають, що робити, коли потрапляють в біду. Звичайно, вони діти і реагують, як діти, потрапляючи в таку ситуацію.

- Ні! - Джаспер голосить до Тріщини. - Я ж просив тебе нікому не розказувати - Він відкрито ридає. Його рот рухається, але з нього не виходить нічого зрозумілого, тільки низький, відчайдушний стогін - можливо, це просто продовження слова "ні". Не можна сказати з певністю, тому що ремствування посилюється, деякі з шипінням просять Тріщину заткнутися, деякі говорять до Джаспера, деякі нервово хихикають зі сліз Джаспера, деякі по ланцюжку шепочуть одне одному підтвердження, що вони знали дещо, але не говорили...

- Достатньо. - У кімнаті по тихій команді Сердоліка настає тиша, за винятком схлипування Джаспера. Через мить жовна Сердоліка випинаються.

- Ти, ти і ти. - Він вказує на Максіса, Джаспера і Тріщину. - Ходімо зі мною.

Він виходить з кімнати. Троє крупок дивляться один на одного, і навіть дивно, ніхто з них не згоряє від чистої ненависті від цих поглядів. Тоді Максіс вибухає лайкою і йде слідом за Сердоліком. Джаспер витирає обличчя рукою і робить те саме, опустивши голову і міцно стиснувши кулаки. Тріщина пробігає зухвалим поглядом по кімнаті - поки її очі не зустрічаються з очима Дамаї. Тоді Тріщина здригається.

Дамая подається назад, тому що вона занадто приголомшена, щоб відвести погляд. І тому що люта сама на себе. Це називається обпектися на гарячому. Тріщина не була її товаришкою, між ними не було навіть приязні, але вона думала, що вони могли б, принаймні, допомагати одна одній. Отже вона знайшла голову змії, яка намагалася з'їсти її, і на півдорозі вниз по стравоходу зустріла іншу змію. В результаті відбулося щось надто непристойне, щоб на це дивитися, не кажучи вже, щоб когось покарати.

- Ти краща за мене, - м'яко каже Тріщина, в тиші кімнати. Дамая не каже нічого, не вимагає пояснень, але Тріщина дає його, так чи інакше, прямо на очах у всіх. Ніхто не говорить ні слова. Ніхто навіть не дихає голосно. - Це була моя ідея. Ще один промах, і я зробила би тебе, але ти, маленька крупка, досконала. Кращі результати на всіх тестах, досконалий контроль в прикладному орогенезі, жодного недоречного струсу. Викладачі не можуть багато чого покращити у тебе, поки що ні. І в той час як вони намагалися би з'ясувати, що з їх зразковою ученицею раптом пішло не так, усі перестали би чекати від мене, що я підірву гору. Або не намагалися змусити мене це зробити... на деякий час, у всякому разі. - Її усмішка в'яне, і вона дивиться в сторону. - Такою була ідея.

Дамаї нічого сказати. Вона не може навіть думати. Так що через деякий час Тріщина хитає головою, зітхає, і виходить з кімнати по оклику Сердоліка.

У кімнаті тихо. Ніхто не дивиться на неї.

Пізніше переполох біля дверей, заходять дві жінки - інструктори, і приступають до огляду ліжка і скриньки Тріщини. Крупки спостерігають, як одна жінка піднімає ліжко, а інша водить рукою під ним. Короткий тріск, і в руці інструктора з'являється велика коричнева пляшка, наполовину повна. Жінка відкриває пляшку і нюхає її вміст, кривиться, і киває іншій. Вони обидві виходять.

Коли луна від їх кроків зникає, Дамая йде до скриньки Максіса, щоб забрати своє взуття. Вона закриває кришку; звук дуже голосний в тиші. Ніхто не рухається, поки вона повертається до свого ліжка і надіває їх, стукаючи.

Це наче сигнал, чуються кілька зітхань, і дехто починає рухатися, складаючи книги, потрібні для першої лекції, і виходить у фойє, де їх чекає сніданок. Коли Дамая йде до буфету, одна дівчинка дивиться на неї, потім підходить, швидко.

- На жаль, - вона бурмоче. - Я та, хто штовхнув тебе в душі. - Дамая дивиться на неї і бачить прихований страх, який щільно стискає шкіру навколо її очей.

- Нічого, - м'яко каже вона, - не турбуйся про це.

Решта крупок більше не завдають Дамаї неприємностей. Через кілька днів повертається Максіс з рубцями на руках і колами під очима; він ніколи не заговорить з Дамаєю знову. Джаспер не повертається, але Сердолік каже їм, що він був посланий у дочірній Фулькрум в Арктиці, так як Фулькрум у Юменесі викликає у нього занадто багато поганих спогадів. Це звучало, як доброта, можливо, але Дамая думає, що його вигнали.

Хоча могло бути щось гірше. Ніхто більше не бачить Тріщини і не згадує про неї в присутності Дамаї.

* * *

ГРИБКОВИЙ СЕЗОН: 602 Імперіал. Серія океанічних вивержень під час мусонів у східній Екваторії підвищила вологість в регіоні і затемнила сонячне світло на протязі шести місяців. У той же час це був м'який сезон, якщо можна так сказати, який створив ідеальні умови для грибкового цвітіння, яке поширилося через Екваторію в північну і південну Мідлат, знищивши урожай грибками мірод(нині вимерлими). Почався голод, включений в офіційні геоместричні записи, який розширив сезон до чотирьох років (два роки для знищення грибка фітофторозу, і ще два для відновлення сільського господарства і систем розподілу продовольства). Майже всі постраждалі коммі змогли прожитити на своїх запасах, доводячи тим самим ефективність імперських реформ і сезонного планування. По закінченні сезону багато коммі з Номідлат і Сомідлат добровільно увійшли до складу Імперії, почався її Золотий вік.

- Часи Санзе -

12

СІЄНІТА ЗНАХОДИТЬ СОБІ НОВУ ІГРАШКУ

- Мій колега захворів, - Сієніта розмовляє з Азаель Лідерства Алії, сидячи напроти неї за столом - він передає свої вибачення, що не в змозі допомогти. Я очищу вхід до вашої гавані.

- Мені дуже шкода чути про хворобу вашого старшого колеги - Азаель відповідає з легкою посмішкою, яка трохи дратує Сієніту. Трохи, тому що вона знала, що розмова буде проходити таким чином, і підготувалася до цього. Вона не хоче починати з образ.

- Але я повинна запитати, - продовжує Азаель, вдаючи надмірну стурбованість. - Чи ви достатньо... компетентні? - Її погляд стрибає вниз до пальців Сієніти, на які Сієніта вранці з великою обережністю наділа свої чотири кільця, на які, швидше за все, звертатимуть увагу сторонні спостерігачі. Її руки складені разом, з прихованим всередину великим пальцем однієї руки, на даний момент; нехай Азаель буде цікаво, чи є на ньому п'яте кільце. Але коли Азаель підводить погляд, Сієніта бачить тільки скепсис. Чиновник не вражена чотирма кільцями, або навіть п'ятьма.

"Ось чому я ніколи не поїду на завдання з десятим рангом знову. Коли буду мати право вибору". Вона так чи інакше відчуває себе краще, думаючи про це.

Але зараз Сієніта змушує себе посміхнутися - вона не має вправності Алебастра відповідати з перебільшеною ввічливістю. Вона знає, що її посмішка виглядає так, ніби вона розлючена.

- У моїй останній місії, - каже вона, - я  відповідала за знесення трьох будівель з п'яти в одному блоці. Це було в центрі міста Дібарс, у районі з кількома тисячами жителів у напружений робочий день, недалеко від Сьомого університету. - Вона вирівнює і перекладає ноги. Геомести наполовину звели її з розуму у цій місії, постійно вимагаючи запевнення, що вона не створить струсу, сильнішого за 5 балів. Чутливі інструменти, важливі калібрування, чи щось подібне. - Минуло п'ять хвилин, і купа щебеню приземлилася у межах зони зносу. Це було до того, як я заробила останнє кільце. - І вона знизила струс до чотирьох, на превелике задоволення геоместів.

- Я рада чути, що ви такі компетентні, - каже Азаель. Далі слідує пауза, яка змушує Сієніту насторожитися. - Разом з вашим колегою, який не в змозі внести свій внесок. Проте я не бачу ніяких підстав для Алії платити за послуги двох орогенів.

- Це домовленість між вами і Фулькрумом, - каже Сієніта, зневажливо скривившись. Вона грає чесно. - Я підозрювала, що ви викладете такий аргумент, але Алебастр лише мій наставник у цій поїздці, і тільки контролюватиме мене, хоч насправді може не робити цього.

- Але якщо він не тут...

- Це не має значення. - Це надчуття, але Сієніта вирішує пояснити. - Він носить десять кілець. І має можливість спостерігати, що я роблю, і втручатися в разі необхідності, прямо з номеру у готелі. Він міг би робити це навіть у сні. Крім того, він пригнічував напруження в цій області земної кори останні кілька днів, коли ми подорожували через неї. Це послуга, яку він надає в якості люб'язності для локального вузла супроводу - або між вузлами, коли через їх віддалене розташування вони не перекриваються зонами. - Азаель хмуриться, ймовірно, сприймаючи її слова як образу, Сієніта розводить руками. - Найбільша різниця між ним і мною в тому, що мені потрібно бачити місце роботи.

- Розумію. - Голос Азаель трохи нижчий, ніж звичайно. Сієніта знає, що робота будь-якого орогена у Фулькрумі полягає в тому щоб зменшити страхи кієнтів, але Сієніта навпаки посилила страхи Азаель. Тому що у неї почала розвиватися нехороша підозра про те, що дехто в Алії хоче, щоб Алебастр помер, так що це гарна ідея змусити відмовитися Азаель (або тому, хто стоїть за Азаель), від такого плану. Ця педантична незначна чиновниця не має ні найменшого уявлення про те, як близько її маленьке місто було до струсу минулої ночі.

У незручному мовчанні, яке затягується, Сієніта вирішує, що прийшов час задати кілька запитань про ситуацію. Інакше кажучи, трохи розмішує лайно, щоб побачити, що підніметься на поверхню.

- Я бачу, що губернатор не в змозі сьогодні приділити нам трохи уваги.

- Так. - Обличчя Азаель це обличчя гравця, така ж ввічлива посмішка і порожні очі. - Я передам прохання його колеги. На жаль, губернатор не зміг знайти час у своєму графіку.

- Це ганьба. - А потім, тому що Сієніта починає розуміти, чому Алебастр такий осел у дипломатії, вона знову складає руки. - На жаль, у мене є прохання. У вас тут є телеграф? Я хотіла би відправити повідомлення в Фулькрум, щоб вони знали, що ми затримуємося.

Очі Азаель звужуються, тому що, звичайно, у них є телеграф, і, звичайно ж, Сієніта може це зробити.

- Затримка.

- Ну, так. - Сієніта піднімає брови. Вона знає, що їй не дуже вдається виглядати невинною, але вона намагається, по крайній мірі. - Як довго, на вашу думку, губернатор не зможе зустрітися з нами? Фулькрум захоче знати. - І вона встає, щоби піти.

Азаель нахиляє голову, але Сієніта бачить напруженість у її плечах.

- Я думала, що ви розумніші за вашого колегу. Насправді ви збираєтеся піти звідси, вдаючи досаду, а не очистити нашу гавань.

- Це не досада. - Тепер Сієніта роздратована по-справжньому. І не хоче стримуватися. Вона дивиться зверху вниз на Азаель, яка сидить, самовдоволена і переконана у своїй вищості, у великому кріслі за великим письмовим стоглом, і їй доводиться боротися, щоб утримати пальці від стискання в кулаки і не напружувати м'язи на лиці. - Ви б стерпіли таке відношення до себе, будь ви на моєму місці?

- Звичайно, - Азаель випрямляється, дивуючи її правдивою реакцією на цей раз. - Губернатор не має для вас часу.

- Ні, ви б не стерпіли цього. Тому що, якби ви були на моєму місці, ви були би не дрібним службовцем, а представницею незалежної і потужної організації. Яка очікує, що до неї будуть відноситися як до досвідченого фахівця, яка навчалася свого ремесла з дитинства. Як такої, яка врятує важливу галузь торгівлі, і яка приїхала виконати завдання, від якого залежить існування вашого коммі.

Азаель дивиться на неї. Сіеніта робить паузу і глибоко зітхає. Вона повинна залишатися ввічливою і орудувати цією зброєю як ножем з крихким скляним лезом. Вона повинна бути холодною і спокійною в своєму гніві, щоб відсутність самоконтролю не була сприйнята за каліцтво. Після того, як пекучий гнів позаду її очей трохи зменшився, вона робить крок вперед.

- І все ж ви не потиснули нам рук, Aзаель-лідер. Ви не подивилися нам в очі, коли ми вперше зустрілися. Ви до цього часу не запропонували мені чашку "безпечного", про що Алебастр згадував вчора. Ви б зробили це з представниками Сьомого університету? Ви б зробили це з майстром-геоместом, що приходить ремонтувати водопровід? Ви б зробили це з представниками стронгбеківського Союзу, якби від них залежала доля вашого коммі?

Азаель фактично здригається, коли аналогії, нарешті, пробиваються до неї. Сієніта чекає в тиші, дозволяючи їй зібратися з думками. Нарешті Азаель каже:

- Я розумію.

- Можливо, ви щось зробите? - Вона очікує, і Азаель зітхає.

- Що ви хочете? Вибачення? Тоді я прошу вибачення. Однак ви повинні пам'ятати, що більшість нормальних людей ніколи не бачили орогени, не кажучи вже про те, щоб їм доводилося мати справу з ними, і... - Вона розводить руками. - Хіба незрозуміло, що це для нас... незвично?

- Дискомфорт зрозумілий. Але не хамство. - Іржа її бери. Ця жінка не заслуговувала на її пояснення. Сієніта вирішує відстояти хоч крихту самоповаги. - І це дійсно погане вибачення. "Вибачте, ви настільки ненормальні, що мені може не вдатися ставитися до вас як до людини".

- Ви рогга, - виривається у Азаель, а потім вона має нахабство дивитися їй в очі.

- Добре. - Сієніта змушує себе посміхнутися. - Принаймні, чесно. - Вона хитає головою і повертається до дверей. - Я повернуся завтра. Можливо ви встигнете перевірити розклад губернатора до того часу.

- Ви тут за контрактом, - говорить Азаель, її голос відчутно тремтить. - Ви повинні виконати роботу, яку ми оплатили вашій організації.

- І ми виконаємо її. - Сієніта досягає дверей, і, поклавши руку на ручку дверей,зупиняється і знизує плечима. - Але договір не визначає як довго по прибутті ми будемо це робити. - Вона блефує. Вона й гадки не має, що написано в контракті. Але вона готова закластися, що Азаель теж не знає, заступник губернатора не настільки важлива персона, щоб знати такі речі. - Дякую за перебування в "Кінці Сезону", до речі. Ліжка дуже зручні. І їжа смачна.

Це, звичайно, дає ефект. Азаель здається.

- Залишайтеся тут. Я піду поговорю з губернатором.

Тоді Сієніта посміхається приємною усмішкою, і знову сідає, чекати. Азаель виходить з кімнати, і проходить досить багато часу, Сієніта навіть починає дрімати. Вона прокидається, коли знову відкриваються двері, - і інша жінка-коастер, літня і огрядна, заходить до кабінету з Азаель. Губернатор чоловік. Сієніта зітхає про себе і готується до нового поєдинку ввічливих усмішок.

- Сієніта, орогена, - каже жінка, і, не дивлячись на гнів, який зростає всередині, Сієніта вражена дією сили тяжіння її присутності. "Орогена" після імені Сієніти не є необхідною добавкою, звичайно, але їй приємно отримати трохи такої необхідної їй ввічливості. Сієніта піднімається, і жінка відразу ж робить крок вперед і пропонує їй руку, щоб потиснути їх одна одній. Її шкіра прохолодна і суха, і рука важча, ніж Сієніта очікувала. Ніяких мозолів, тільки рука, яка робить свою частку повсякденної праці. - Мене звуть Герміз Лідерства Алії. Я віце-губернатор. Губернатор дійсно дуже зайнятий, щоб зустрітися з вами сьогодні, але я виділила достатньо часу у моєму графіку, і сподіваюся, що мого вітання буде достатньо... Особливо коли мова йде про вибачення через погане поводження з вами до цього часу. Я можу запевнити вас, що Азаель буде покарана за свою поведінку, щоб нагадати їй, що добре керівництво означає, що з спеціалістами потрібно поводитися люб'язно.

Добре. Жінка може просто грати у гру як політик, або може збрехати про те, що вона віце-губернатор; можливо, Азаель знайшла дуже добре одягнену лористку, щоб та зіграла цю роль. Проте це зусилля веде до компромісу, і Сієніта приймає його.

- Дякую, - каже вона, з щирою вдячністю. - Я передам ваші вибачення моєму колезі Алебастру.

- Добре. Прохання також сказати йому, що Алія буде оплачувати ваше перебування, згідно узгодженого контракту, терміном до трьох днів - для звільнення гавані і трьох днів після. - І це одразу кладе край її усмішці, Сієніта знає, що вона, ймовірно, на це заслуговує. Ця жінка, здається, справді читала договір. Хоча це

не має значення.

- Я ціную ваше роз'яснення.

- Чи є ще щось, що вам потрібно для вашого перебування тут? Азаель була би рада надати вам екскурсію по місту, наприклад.

Чорт. Сієніта вже майже любить цю жінку. Вона душить у собі бажання посміхнутися і дивиться на Азаель, яка зуміла опанувати себе до цього моменту; і тепер байдуже дивиться на Сієніту. І Сієніта втримується від спокуси зробити те, що Алебастр, напевно, зробив би, прийнявши від Герміз пропозицію мочазного приниження Азаель. Але Сієніта втомилася, вся ця поїздка і так була пекельна, і чим швидше все закінчиться і вона повернетбся додому в Фулькрум, тим буде краще.

- Немає необхідності, - каже вона, і обличчя Азаель трохи смикається. - Насправді я хотіла би побачити гавань, якщо можна, щоб оцінити проблему.

- Звичайно. Але, можливо, спочатку ви хочете освіжитися? По крайній мірі, чашкою "безпечного".

Сієніта не може стриматися. Її губи складаються у посмішку. - Правду кажучи мені не подобається смак "безпечного", ймовірно, мені слід це сказати.

- Нікому не подобається. - Вона не може зрозуміти причину здивованої посмішки на обличчі Герміз. - Що-небудь ще, перш ніж ми підемо?

Тепер настала черга Сієніти виглядати здивованою.

- Ви підете з нами?

Герміз кривиться.

- Ну, існування нашого коммі залежить від вас, в кінці кінців. Здається, тільки така точка зору є правильною.

Ох, так. Вони охоронці свого коммі.

- Тоді, будь ласка, ведіть, Герміз-лідер. - Сієніта робить реверанс в бік дверей, і вони виходять.

* * *

З гаванню щось неправильно.

Вони стоять на свого роду набережній вздовж західного кривого півкола гавані. Звідти можна бачити більшу частину Алії, яка повзе вгору по кальдері і схилах, які оточують набережну. Місто насправді досить симпатичне. Прекрасний день, яскравий і теплий, а небо настільки глибоке і ясне, що Сієніта вважає, що зорепад вночі повинен виглядати чудово. Проте, вона не може надчуттям бачити під водою все дно, уздовж гавані, від низу до верху, це викликає у неї мурашки по шкірі.

- Це не корал, - каже вона.

Герміз і Азаель повертаються до неї, обидві спантеличені. - Перепрошую? - Запитує Герміз.

Сієніта відходить від них, переходить до поручнів і широко розводить руки. Їй не потрібно жестикулювати; вона просто хоче, щоб вони знали, що вона щось робить. Орогени Фулькрума завжди переконують клієнтів у їх обізнаності та розумінні ситуації, навіть якщо клієнти не мають реального уявлення, що відбувається.

- Поверхня під водою. Лише верхній шар корал. - Вона думає. Вона ніколи не відчувала корали раніше, але зараз відчуває те, що очікувала: шар скам'янілостей, насичений яскравим відчуттям життя, з якого вона може витягнути енергію, яка їй потрібна, щоб живити її горотворення; нижче тверде ядро стародавньої скальцинованої смерті. Але корали сидять купою, утворюючи хребет на дні гавані, і, хоча корали відчувають себе природно - це як правило відбувається в таких місцях, де земля зустрічається з поверхнею моря - після попереднього огляду Сієніта може сказати, що це не так.

Наріст коралів абсолютно прямий з одного боку. І величезний; хребет перекриває вихід з гавані. Але дещо більш важливе знаходиться не там.

Скеля з каменю під верхніми шарами коралу і піску, тобто: вона не може її відчути. Вона повинна була її відчувати, якби це був простий підйом морського дна. Вона може відчувати вагу води над величезним каменем, і деформацію дна від цієї ваги і тиску внизу, і шари навколо нього, але зазирнути всередину скелі не може. Камінь виглядає як великий твердий об'єкт на дні, навколо якого сформувалося дно гавані.

Сієніта хмуриться. Її пальці розставлені і смикаються, сприймаючи потоки і завихрення надчуття, яке м'яко ковзає у пухкких сланцях і піску з залишками органічних речовин, прохолодному пресі твердих корінних порід, потоках і падіннях течії. Коли вона слідує за ними, вона запізно згадує, що потрібно розповідати, що вона бачить.

- Під коралом щось лежить на дні гавані. Не дуже глибоко. Гірська порода під ним стиснута; Об'єкт напевне дуже важкий. - Але чому вона не відчуває його, якщо це так? Чому вона не може виявити його структуру, а тільки його вплив на все біля нього? Це дивно.

- Хіба це має значення? - Це Азаель, можливо, вона намагається здаватися професійною і розумною, щоб повернути прихильність Герміз. - Все, що нам потрібно, це щоб був знищений кораловий наріст.

- Так, але наріст на його вершині. - Вона шукає ще корали і знаходить на краях гавані; теорія форм. - Причому це єдине місце, де глибока частина гавані не заблокована коралами. Вони ростуть на вершині цієї скелі, яка фактично піднялася з дна. Корали люблять мілини, де вони можуть отримати багато нагрітої сонцем води - якраз уздовж хребта цієї каменюки.

- Іржава Земля. Чи означає це, що корали просто виростуть знову? - Це говорить один з чоловіків, які прийшли з Азаель і Герміз. Він один з клерків, наскільки Сієніта може сказати, і вона не змінює пози, поки він не доповнює. - Весь сенс полягає в тому, щоб очистити гавань назавжди.

Сієніта видихає і розслабляє своє надчуття, відкриваючи очі, щоб вони знали, що огляд зроблено.

- Врешті-решт, так, - каже вона, звертаючись до них. - Дивіться з чим ми маємо справу. Ось це ваша гавань. - Вона зображає пальцями лівої руки кільце і трохи розводить їх, залишивши приблизно дві третини. Гавань Алії більше нерівномірна, ніж її модель, але вони слухають її, вона бачить, як вони підходять ближче до її демонстрації. Тоді вона закладає великий палець правої руки у відкриту частину кола, майже, але не зовсім закриваючи її. - Це положення скелі. Вона трохи нахилена. - Вона злегка змінює положення великого пальця, показуючи природний нахил скелі в гавані, на якій розміщена велика частина коралів. - Дальній кінець скелі глибше, і там холодніше. - Вона незграбно рухає вказівним пальцем, щоб вказати на суглоб великого пальця. - Цю частину відкритого каналу ви використовуєте для проходу суден. Якщо корали раптом почнуть любити холодну темну воду, або з'явиться інший різновид коралів, тоді інша справа, а так ця частина ніколи не буде перекрита.

Але коли вона говорить про це, то пригадує: корали ростуть самі по собі. Нові істоти ростуть на кістках своїх попередників; з часом це підніме навіть більш холодну частину гавані в зону оптимального зростання. Прекрасно вибравши момент Азаель хмуриться і зауважує, що канал закривався повільно, але неухильно, протягом багатьох років. У них є записи, де написано, що кілька десятиліть назад була можливість проводити човни навіть через середину гавані; і що вони не можуть більше чекати.

Сієніта червоніє. Коли вона повернеться у Фулькрум, то неодмінно скаже їм, щоб вони додали у навчальну програму  вивчення морського життя; щоб не виглядати як вона зараз.

- Якщо ваш коммі був тут протягом багатьох сезонів і ви тільки зараз зіткнулися з цією проблемою, то, очевидно, цей вид коралів не росте швидко.

- Алія збудована тільки два сезони тому, - каже Герміз, з страдницькою посмішкою звертаючись до Сієніти. - І це хороше досягнення для нас. У землях мідлат і арктики багато коммі не пережили останнього сезону; побережжя постраждали ще більше. Звичайно ж Герміз вважає, що вона говорить з орогеною, народженою і вихованою у Юменесі.

Сієніта намагається згадати уроки історії, які вона проходила ще в яслах. Задушливий сезон відбувся зовсім недавно, трохи більше ста років тому; він був відносно м'який, убивши багато людей в основному в Антарктиці, недалеко від гори Акок, яка стала вулканом. До нього був Кислотний сезон? Чи Кипл'ячий? Вона завжди путає ці два сезони. Як би там не було, це було за двісті, або за триста років до Задушливого сезону, і тоді було погано. На узбережжі після нього не залишилося жодного коммі, тому, природно, Алія могла бути лише на кілька десятків років молодша, заснована, коли насичена сіркою вода відступила і узбережжя знову стали придатними для життя.

- Отже корали заблокували гавань за чотири сотні років або близько того, - говорить Сієніта, розмірковуючи вголос. - Можливо трохи затримавшись у рості під час Задушливого сезону. - Але як корали пережили останній сезон? Вона й гадки не має, але вони явно потребують тепла і світла, щоб процвітати, так що вони повинні були померти. - Добре, скажімо, він закупорив гавань за сто років.

- Пожежа з-під землі, - каже інша жінка, дивлячись з жахом. - Ви маєте на увазі, що нам, можливо, доведеться робити це знову через сто років?

- І ми як і раніше будемо платити Фулькруму раз в століття, - каже Герміз, зітхаючи, і кидає на Сієніту не ображений, а просто зневажливий погляд. - Боюся, ваше начальство бере за свої послуги занадто дорого.

Сієніта пручається бажанню відмахнутися. Це правда.

Вони всі дивляться один на одного, а потім звертають погляди на неї, і Сієніта знає: вони насправді думають про те, щоб запитати її, чи не грає вона роль дурня.

- Це дуже погана ідея, - каже вона, превентивно піднявши руки. - Серйозно. До цього я ніколи не зрушувала нічого під водою; ось чому до мене був прикріплений старший. - "Скоріше жирний ніж добрий". - І що ще більш важливо, я не знаю, що це за камінь. Він може бути насичений газом або нафтою, яка буде отруювати акваторію порту протягом багатьох років. - Це не так. Вона знає це, тому що немає нафтової або газової кишені настільки абсолютно прямої і щільної, як ця річ, і тому що вона може відчувати нафту і газ. - Це може бути навіть артефакт якоїсь особливо дурної зниклої цивілізації, що затопила його у гавані разом з бомбами. - О, це було чудово. Тепер вони дивляться на неї з жахом. Вона продовжує.

- Комісія по дослідженню, - каже вона. - Запросіть геоместів, які вивчають морське дно, можливо, генерів, які знають щось про - вона махає рукою, - океанські течії. Потрібно з'ясувати всі позитивні і негативні моменти. Тоді телеграфуйте по когось на зразок мене. - Вона сподівається, що тоді вибір не впаде на неї. - Орогенез завжди повинен бути вашим останнім засобом, а не першим.

Так краще. Вони слухають. Двоє з них вагаються і починають щось тихо шепотіти одне одному, а Герміз утримує замислений вигляд обличчя. Азаель виглядає скривдженою, але це не обов'язково означає щось погане. Азаель не надто розумна.

- Я боюся, що ми повинні розглянути це, - нарешті каже Герміз, таким глибоко розчарованим тоном, що Сієніта майже відчуває жалість до неї. - Ми не можемо дозволити собі ще один контракт з Фулькрумом і я не впевнена, що ми можемо дозволити собі дослідження; Сьомий університет і Генер Ліцензі стягують за свої послуги майже стільки ж, скільки Фулькрум. Але найголовніше, ми не можемо дозволити, щоб порт був заблокований ще деякий час. Як ви здогадалися, ми вже втратили бізнес порівняно з іншими портами Коастера, які можуть приймати важчі і більші вантажні судна. Якщо ми втратимо судноплавство в цілому, не буде ніяких підстав для продовження існування нашого коммі.

- Я вам співчуваю... - починає Сієніта, але один з чоловіків, які раніше шепотілися, тепер похмуро дивиться на неї і перебиває її.

- Ви представник Фулькрума, - каже він, - і ми уклали контракт, щоб ви зробили роботу.

Напевне він зовсім не клерк, тому вона відповідає.

- Я знаю це. І можу знести корали прямо зараз, якщо ви хочете. - Кораловий наріст не тримається міцно, тепер вона це знає, дослідивши його. Вона, ймовірно, може знести його хвилями без значного розгойдування човнів біля причалів. - Ваша гавань може стати судноплавною вже завтра, якщо я зруйную корали сьогодні.

- Але ви були найняті, - каже Азаель, - щоб очистити гавань на постійно, а не на якесь тимчасове виправлення. Навіть якщо проблема виявилася важчою, ніж ви думали, це не може бути виправданям, щоб не виконати роботу. - Її очі звужуються. - Якщо тільки з якоїсь причини ви не хочете зрушити перешкоду.

Сієніта ледь стримує бажання обізвати Азаель одним з декількох міцних словечок.

- Я вже пояснювала мої міркування, лідер. Якби у мене був намір обдурити вас в деякому роді, навіщо мені було казати вам хоч що-небудь про камінь? Я могла просто зруйнувати корали і дозволити плавати важким кораблям, поки корали не наростуть знову.

Це переконує більшість з них, як вона може бачити; обидві групи чоловіків перестають дивитися так підозріло. Навіть Азаель загальмовується у своїй обвинувальній позиції, і стоїть, трохи знітившись. Герміз теж киває і повертається до решти.

- Я думаю, мені потрібно обговорити це з губернатором, - каже вона. - І викласти йому усі варіанти.

- З усією повагою, керівник Герміз, - говорить одна з жінок, насупившись, - я не бачу багато варіантів. Ми очищаємо гавань тимчасово або на постійно. У будь-якому випадку ми платимо Фулькруму ту ж суму.

- Або ви нічого не робите, - каже Сієніта. Вони повертаються і дивляться на неї, тому вона зітхає. З цими дурнями вона не хоче навіть розмовляти; Земля їх знає, що ці люди похилого віку зроблять з нею, якщо вона відмовиться виконати місію. Вона не може допомогти їм. Ці люди зіткнулися з економічним знищенням всієї своєї громади. Зараз не сезон, тому вони можуть переїхати кудись в інше місце і спробувати почати все спочатку. Або ж вони можуть розійтися сім'ями і спробувати знайти собі місця в інших коммі, де є робота. Але туди не приймуть сім'ї, які немічні або в яких люди вже похилого віку. Або таких, чиї дядьки, брати і сестри або батьки орогени; ніхто не захоче їх взяти. Або, якщо спільнота, куди вони намагатимуться приєднатися, вже має занадто багато членів їхньої касти. Або...

Іржа їх бери...

- Якщо мій колега і я зараз повернемося, - продовжує Сієніта, відкинувши жалісливі думки - нічого не зробивши, то це буде порушенням умов контракту. І ви будете вправі вимагати вашу оплату назад, за вирахуванням наших витрат на дорогу та готелі. - Вона дивиться на зблідлу Азаель; у якої стискаються щелепи. - Ваша гавань буде у робочому стані по крайній мірі ще протягом декількох років, а можливо й більше. Використайте цей час, і гроші, які вам повернуть, щоб або провести дослідження і з'ясувати, що там таке, або щоб перемістити ваш коммі в інше місце.

- Це не варіант, - каже Азаель, дивлячись тепер з переляком. - Тут наш дім.

Сієніта згадує пахнучу затхлістю ковдру.

- Головне це люди, - м'яко каже вона Азаель. Азаель нерозуміюче кліпає очима. - Головне те, що ви берете з собою, а не те, що ви залишаєте позаду.

Герміз зітхає.

- Це звичайно дуже поетично, орогена Сієніта. Але Азаель права. Переселення означатиме втрату нашої коммі-ідентичності, і, можливо, розрив нашої общини. Це також означало би втратити все, що ми інвестували в це місце. - Вона жестом показує навколо, і Сієніта розуміє, що вона має на увазі: перемістити людей легко, але не будівлі, не інфраструктуру. - Це наше багатство, і навіть у сезон багатство означає виживання. І знову ж таки немає ніякої гарантії, що ми не зіткнемося з більш серйозними проблемами в іншому місці. Я ціную ваші висновки. Справді. Але, ну...  це місце згаслий вулкан, ми знаємо.

Сієніта зітхає. Вона спробувала.

- Що ви хочете зробити?

- Це здається очевидним, чи не так?

Вони згодні використати Зло Землі.

- Ви можете це зробити? - Запитує Азаель. І можливо вперше це звучить не як виклик. Можливо вона справді стурбована, тому що те, що сказала Сієніта, справді може зрештою відбутися з коммі, у якому Азаель була вихована і навчена, щоб керувати ним і захищати його. І, звичайно ж, якщо вона з дитинства виховувалася як лідер, Азаель нічого не знає про планування нового коммі, але дещо знає про його потенціал і прийом відвідувачів. Вона ніколи не мала підстав для погляду на свою спільноту з недовірою, ненавистю або страхом.

Сієніта не ображена на неї. Але у неї зіпсований настрій, і вона втомлена, тому що не виспалася через нічний догляд за Алебастром, і питання Азаель передбачає, що вона буде оцінена не по її можливостях. Це занадто багато для неї посля довгої і жахливої поїздки сюди.

- Так, - Сієніта зосереджується, повертається до гавані і знову розводить руки. - Ви всі повинні відійти, принаймні на десять футів.

Деяке хвилювання у групі, з наріканнями і тривогою, вона не зважає на них і швидко падає у розгорнуту карту її надчуття: гаряча яскрава пляма магми тремтить, переміщаючись, і легкодосяжна. Інші трохи далі і менш доступні. Вона відчуває весь коммі, навколо неї дійсно скупчення руху і життя, його легко досягти, поглинути і використати. Але вони не повинні цього знати. Вона професіонал, врешті-решт.

Тоді вона проколює своєю енергією землю, як її навчали у Фулькрумі, гостро, до гарячої точки, так, що її тор вузький і довгий, а не широкий і смертельно небезпечний. А потім промацує середовище навколо нього знову, шукаючи найменших вкраплень напружень або залишкового тепла від згаслого вулкана, який колись утворив кальдеру для Алії. Камінь в гавані важкий, врешті-решт; вона потребуватиме більше енергії, ніж може дати навколишнє повітря, щоб зрушити його.

Але коли вона шукає, відбувається щось дуже дивне - і дуже знайоме.  Її тор зсувається.

Раптово її свідомість уже не в землі. Щось тягне її геть, далі і вниз. Майже відразу вона втрачає орієнтацію, обертаючись у просторі чорного стягуючого холоду, і сила, яка тече через неї, не тепло чи рух, а щось зовсім інше...

Подібно до того, що вона відчувала минулої ночі, коли Алебастр скористався її енергією горотворення. Але це не Алебастр.

І вона - як і тоді - під свого роду контролем. Тобто вона не може зупинити процес - тому що вклала занадто багато своєї волі і енергії; і якщо вона спробує відпустити її, то заморозить у лід половину  міста і викличе такий струс, що до гавані будуть проявляти лише академічний інтерес. Але вона ще може регулювати потік енергії. І може направити його, наприклад, для горотворення знизу, якщо не може зверху. Вона може підштовхнути камінь знизу, хоч їй не вистачає витонченості та ефективності, щоб погасити всю енергію, і вона відчуває величезну порожнечу, яка тільки зростає з часом. Якщо Алебастр веде спостереження зі своєї кімнати у готелі, він буде вражений.

Але звідки ця сила приходить? Де її джерело..

Вона реалізує свій задум з запізненням і з деяким острахом, тому що вода рухається, коли скеля при підйомі передає їй кінетичну енергію - і їй потрібно реагувати і швидко. Тепер вона може скористатися нею, але швидше, ніж вона коли-небудь робила раніше, тому що вона наповнюється силою, яка практично входить у її тіло. Земний вогонь, вона відчуває себе неймовірно задоволеною - для неї це дитяча гра - зупинити високу хвилю, що мчить до будівель і може затопити гавань. Вона просто розпорошує цю силу, відправляючи деяку частину в море, а іншу частину енергії води змушує відбитися від дна гавані і направляє її на корал, який просто зісковзує з каменя і розсипається під водою.

Але.

Але.

Це не зовсім те, що вона хоче зробити. Вона має намір просто повернути верхню площину каменя в сторону гавані; таким чином, якщо корал зростатиме обернено, він не зможе заблокувати канал. Замість цього... Зло Землі і іржа його візьми...

Замість цього камінь рухається по своїй власній волі. Вона не може втримати його. Коли вона намагається, вся енергія, яку вона підводить, просто зникає, відсмоктучись кудись так само швидко, як вона її подає.

Сієніта повертає свою свідомість назад у себе, важко дихаючи, і провисає на дерев'яних перилах. Пройшло лише декілька хвилин. Її гідність не дозволила їй впасти на коліна, але лише перила утримали її від цього. Потім вона розуміє, що ніхто не помітив її слабкості, тому що і дошки під ногами, і перила, за які вона тримається, погойдуються зі зловісним тріском.

Оглушливо голосно починає вити сирена на вежі прямо позаду неї. Люди біжать по набережних, які нижче дощатого настилу променаду, у вулиці, що ведуть наверх; якби не сирена, вона, ймовірно, чула би крики. З зусиллям Сієніта повертає голову, щоб побачити як Азаель, Герміз, і їхній супровід поспішають втекти з променаду, тримаючись подалі від будь-яких будівель, їхні обличчя перелякані. Звичайно ж вони залишають Сієніту одну.

Але не це в кінцевому підсумку витягує Сієніту з її егоцентризму. Це роблять раптові бризки морської води, які проносяться по узбережжю, як дощ, а потім тінь, що затьмарює її сторону гавані. Вона підводить голову.

У гавані повільно піднімається з води, скидаючи залишки своєї земної оболонки, і починає дзижчати і виблискувати обеліск.

Він відрізняється від того, який Сієніта бачила минулої ночі. Він не фіолетовий, - думає вона - той все ще в кількох милях від узбережжя, хоча вона і не дивилася, чи підтвердив він свою присутність. Цей, який перед нею, домінантно притягує її очі, всі її думки, тому що, іржа його бери, він величезний і навіть не повністю вийшов з води. Його колір темно-червоний, майже гранатовий, формою він нагадує шестикутну колону з загостреними, нерегулярними кінцями. Він абсолютно суцільний, не мерехтить або мерехтить в половинному блиску більшості обелісків; він товстіший, ніж кілька кораблів, якщо їх поставити у ланцюжок. І, звичайно, досить довгий, так як продовжує рости, майже перекриваючи гавань. Близько милі від одного кінця до іншого.

Але з ним щось трапилося, це стає ясно, коли він піднімається вище. На середині красивої прозорої кристалічної речі проступають тріщини. Масивні, потворні і забарвлені у чорне, ніби деяке забруднення з дна океану проникло у нього протягом усіх століть, які він пролежав на дні. Зубчасті, ламані лінії розподілені по колоні нерегулярним візерунком. Сієніта може відчути, як гул заїкається у тих місцях обеліска, де незбагненні енергії з зусиллям проходять через пошкоджені місця.

І в центрі випромінювання, серед тріщин, вона може бачити якусь відмінність. Щось невелике. Сіеніта мружиться, спираючись важче на перила, і вигинає шию, щоб послідувати за знайденим об'єктом. Обеліск виходить з води трохи вище, ніби повераючись спеціально для неї, і її кров відразу леденіє, коли вона розуміє, що бачить.

Обличчя. Там хтось застряг, як комаха в бурштині, з розчепіреними кінцівками і з волоссям, ніби вмороженим у спрей. Вона не може розгледіти обличчя, надто далеко, але в її уяві очі і рот широко відкриті. Це крик.

Тоді вона розуміє, що може розгледіти нерівно-мармурову шкіру фігури, і чорні синці крізь темно-червоний матеріал колони. Сонячне світло пробивається всередину і вона розуміє, що волосся у людини біле, чи принаймні досить прозоре, щоб бути помітним в гранатовому кольорі, який навколо нього. І є щось ще, що вона не бачить, але що повинно бути, вона знає про це, тому що на якусь мить вона була частиною цього обеліска, - місце, де ховається сила, яка виходить від нього, - вона не буде зазирати занадто глибоко, тому що, Зло Землі, вона не може прийняти цього. Це знання в її генах, і його не можна заперечувати, незалежно від того, чи може воно знадобитися. Коли у своїх міркуваннях розум змушений протистояти неможливому знову і знову, він не має ніякого вибору, окрім як пристосовуватися.

Отже вона приймає те, що дивиться на зламаний обеліск, який пролежав у невідомості на дні гавані Алії, Земля знає як довго. Вона також визнає те, що в пастці його серця знаходиться той, хто якимось чином порушив цю масивну, чудову, містичну річ... кам'яна істота.

І вона мертва.

* * *

Батько Землі думає, що він старий, але він ніколи не спить. Він також не забуває, хто він.

- Таблет Другий, "Неповна Істина", вірш другий -

13

ВИ ЙДЕТЕ ПО СЛІДУ

Ви те, що тече в його венах, маленька дрібна істота. Це основа вашого життя. Батько Землі має право зневажати тебе, але не соромити. Ви можете бути монстром, але ви також маєте велич.

* * *

Жінка-комлес зветься Тоніке. Це єдине ім'я, яке вона вам повідомляє: без назви касти і імені коммі. Ви впевнені, що вона, незважаючи на її запевнення, геомест; вона визнає ще дещо, коли ви запитуєте її, чому вона переслідує вас. - Він просто з біса цікавий, - каже Тоніке, вказуючи підборіддям на Хоа. - Якби я не намагалася вивчити його, мої старі викладачі в універі найняли би убивць, щоб ті полювали на мене. Якщо вони ще цього не зробили! - Вона сміється, як кінь, показуючи великі білі зуби. - Я хотіла би зразок його крові, але не зможу дослідити його без належного обладнання. Так що я буду задовольнятися спостереженням.

(Хоа виглядає роздратованим, і демонстративно  переходить на інший бік, щоб тримати вас між собою і Тоніке, коли ви йдете далі.)

Універом вона називає, ви впевнені, Сьомий університет в Дібарсі - найвідоміший центр навчання для местів і лористів у всій Нерухомості - розташований у другому по величині місті Екваторії. І якщо Тоніке справді навчалася у такому престижному місці, а не в якомусь нахабному регіональному коледжі для дорослих чи в майстерні якогось місцевого ремісника, то вона зайшла дуже далеко від нього. Але ви занадто чемні, щоб сказати це вголос.

Тоніке не живе в анклаві канібалів, незважаючи на її ефектні погрози. Ви дізнаєтеся про це, коли вона веде вас до себе додому, у другій половині дня. Її будинок це печера, розташована в товщі древніх оплилих залишків затверділої лави, і виглядає як невеликий пагорб. Тепер це непримітна схованка в глибині лісу, з вигнутими колонами блискучого чорного скла, яка схована серед дерев. Тут є різноманітні види маленьких каверн, направлених в різні сторони, коли лава пішла бульбашками. Мабуть, під землею їх ще більше, і Тоніке попереджає Вас, що деякі з них, на протилежному боці схилу, слугують домом для лісових кішок і інших тварин. Більшість з них зазвичай не становлять загрози, але все змінюється протягом одного сезону, так що вам краще бути обережними, коли ви захочете наслідувати приклад Тоніке і поселитися тут.

Печера Тоніке повна хитрих пристроїв, книг, а також небажаного протягу, на тлі великої кількості дійсно корисних речей, таких як ліхтарі і запаси їжі. Печера зберігає запах гару від пожежі, вона колись горіла, але протяг зрештою витягнув сморід. Тоніке одразу починає метушитися. Ви змиряєтеся і терпите, хоча Хоа, здається, не помічає запаху або, можливо, вдає; ви заздрите його стоїцизму. На щастя, виявляється Тоніке дійсно несла воду для лазні. Вона робить це перед вами, безсоромно роздягнувшись і присідає у дерев'яний басейн, щоб помитися. Ви трохи здивовані, помітивши пеніс десь на тлі цього процесу, але у будь-якому коммі можна побачити щось подібне серед заводчиків. Вона закінчує полосканням одягу і волосся з каламутному зеленому розчині, який, як вона стверджує, є протигрибковим засобом. (Щодо цього у вас є сумніви.)

У всякому разі, зараз вона пахне набагато краще, ніж коли ви зустрілися, так що ви проводите дивно приємну і затишну ніч на вашій ковдрі - у неї є запасні, але ви не хочете ризикувати отримати воші і навіть Хоа згорнувся біля вас, хоча ви повертаєтеся спиною до нього, щоб він не притискався. Він не намагається.

Наступного дня ви відновлюєте подорож на південь, з Тоніке в якості комлес і геоместа і Хоа... в якості того, ким він є. Тому що тепер ви впевнені, що він не людина. Це вас не турбує; офіційно кажучи, ви теж не людина. (У Декларації Другої Ради Юменес Лоре з прав орогено-подібних, виданої тисячу років тому.) Що вас турбує, це те що Хоа не хоче говорити про це. Ви питаєте його про те, що він зробив з кіркушею, але він відмовляється відповідати. Ви запитуєте його, чому він не хоче відповідати, і він просто виглядає нещасним і каже: - Тому що я хочу, щоб ви були, як я.

Це майже змушує вас відчувати себе нормально, подорожуючи з цими двома. У будь-якому випадку дорога забирає більшу частину вашої уваги. Вулканічний попіл тільки зростає протягом наступних кількох днів, і ви врешті змушені витягнути маски з вашого дорожнього мішка - у вас їх чотири, на щастя, і передати по одній їм. Попіл лише густіший на даний момент, а не плаваюча каламуть смерті, проти якої застерігають скрижалі, але немає сенсу бути необережними. Інші люди теж витягли свої маски, ви бачите це, коли вони матеріалізуються з сірості, їх шкіра, волосся і одяг ледь помітні на фоні попелу, що розписав ландшафт, їх очі зустрічаються з вашими і зникають. Маски роблять усіх однаково невпізнаними і незнайомими, що добре. Ніхто більше не звертає увагу на вас чи Хоа, або на Тоніке. Ви щасливі приєднатися до цієї нечіткої маси.

До кінця тижня натовп людей, які подорожують по дорозі, почав рідшати до груп, а іноді кількох чоловік. Кожен, хто має відомий коммі, поспішає туди, і зменшення натовпу означає, що більшість з них знаходять де оселитися. Далі бредуть тільки ті, чиї коммі далі по дорозі, або люди, які не мають дому, щоб повернутися до нього - з порожніми очима, - ви бачили таких у Екваторії, багато хто з них отримав страшні опіки або травми від падаючих уламків. У тих, що йшли ще з Екваторії, назрівають проблеми, багато з них ще на дорозі, навіть якщо важко потерпілі, в основному вони хворіють чимось інфекційним і починають вмирати. (Ви проходите по крайній мірі, одну або дві людини кожного дня, які просто сидять на обочині, бліді і нещасні, згорнуті в клубок, багатьох трусить, і так вони чекають кінця.) Однак багато людей здаються ще досить бадьорими, і тепер вони комлес. Це завжди проблема.

Ви розмовляєте з невеликою групою таких людей біля наступного мотелю: п'ять жінок занадто різного віку і дуже молодий, невиразного вигляду чоловік. Ви помічаєте, що вони змінили більшу частину свого занадто дорогого одягу, який люди в екваторіальних містах звикли вважати модним, на вкрадений десь по дорозі, або обміняли на практичніший і належне туристичне спорядження. Але кожен з них тримається за деякі залишки старого життя: Найстарша жінка носить хустку з оборками з блакитного атласу; наймолодший має гейзі-рукави, які стирчать з-під важчої, більш практичної теплої туніки; молода людина носить пояс з тканини навколо талії, м'якого персикового кольору, виключно для прикраси, наскільки ви можете судити.

Але насправді це не прикраса. Ви помітили, як вони дивляться на вас, коли ви підходите: оцінюючий погляд, огляд ваших зап'ясть, шиї або щиколоток, насуплення, так як вони не знайшли бажаного. Непрактична прикраса має одне дуже практичне застосування: Це маркер нового племені в процесі народження. Племені, до якого ви не належите.

Це не проблема. Зрештою.

Ви запитуєте їх, що сталося на півночі. Ви вже приблизно знаєте, але знати про геологічну подію і знати що означає ця подія в реальному людському житті це абсолютно різні речі. Вони розказують вам, як тільки ви піднімаєте руки і даєте зрозуміти, ви не є (видимою) загрозою.

- Я їхала додому з концерту, - розказує одна з молодих жінок, які не називає свого імені, але так повинно бути, якщо вона заводчик. Вона така, як повинні виглядати жінки раси санзед - висока, сильна, з бронзовим загаром і майже образливо здорова, з хорошими особливостями фігури і широкими стегнами, і все це увінчано шапкою сірого попелястого волосся, майже як шкіра на її плечах. Вона киває головою у бік молодого чоловіка, який соромливо опускає погляд. Досить подібного до неї; ймовірно він теж заводчик, хоча трохи худіший. Що ж, він буде повнішати, якщо у нього є п'ять жінок у слугах. - Він грав в імпровізаційному залі на вулиці Шеншена; це в Алебіді. Музика була така прекрасна...

Вона замовкає, і на мить ви бачите її відірваною від тут і зараз. Ви знаєте, що Алебід це середнього розміру місто коммі, відоме своєю художньою сценою. Потім вона ніби повертається назад, тому що вона, звичайно, хороша санзед-дівчина, а мрійників серед санзед можна назбирати хіба на маленьку вантажівку.

Вона продовжує:

- Ми побачили щось подібне до сльози, геть на півночі. Уздовж горизонту, я маю на увазі. Ми бачили як... червоне світло спалахнуло в одній точці, а потім поширилося на схід і захід. Я не можу сказати, як далеко, але ми бачили, як воно відбивалося від нижнього боку хмар. - Вона знову поринає у спогади, але на цей раз згадує щось страшне, і тому її обличчя стає похмурим і сердитим. Це більш соціально прийнятний вираз обличчя, ніж ностальгія. - Вибух поширився швидко. Ми просто стояли на вулиці, спостерігаючи за ним і намагалися з'ясувати, що ми бачили, і попадали, коли земля почала трястися. Потім щось затемнило червоний відблиск хмар, і ми зрозуміли, що це рухається до нас.

Це не були пірокластичні хмари, ви це знаєте, інакше вона б не розмовляла з вами. Просто шторм з попелом, зрештою. Алебід досить далеко на південь від Юменеса; все, що вони отримали було лише залишками того, що отримали більш північні коммі. І це добре, тому що ці залишки в окремих районах заходили набагато далі на південь, далі Тірімо. По всьому від Алебіда повинні були залишитися  руїни.

Ви підозрюєте, що місто і цю дівчинку врятувала орогена. Так, поблизу Алебіда є вузлова станція, або була.

- Всі будинки до цих пір стоять, - каже вона, що підтверджує ваше припущення. - Але попіл, який прилетів - ніхто не міг дихати. Він обліплював лице, губи, заповзав у легені, перетворюючись там в цемент. Я зав'язала свою блузку навколо голови; вона була зшита з того ж матеріалу, з якого шиють маски. Це мене врятувало. Вірніше нас. - Вона дивиться на молодого чоловіка, і ви розумієте, що кільце навколо його зап'ястя є частиною того, що раніше належало одягу жінки, за кольором. - Це був вечір такого прекрасного дня. Нам вдалося не стати мішками протоплазми.

Тиша. На цей раз усі шанобливо мовчать, дозволяючи їй знову пережити ті хвилини. Пам'ять не дуже хоче згадувати щось погане. Ви також знаєте, що не так багато екваторіанців врятувалися. Хоча вузлів там було більш ніж достатньо, щоб найбільші міста були безпечними для життя протягом багатьох століть.

- Так ми зустрілися, - підсумовує жінка, зітхнувши. - І йдемо, не зупиняючись.

Ви дякуйте їй за розповідь, і залишаєте, перш ніж вони встигають задати питання у відповідь.

Проходять дні, і ви чуєте інші й подібні історії. І ви помітили, що жоден з екваторіанців, яких ви зустрічаєте, не з Юменес, або з будь-якого коммі приблизно на тій же широті. Алебід далеко на північ від вас, і лише з тої широти можна зустріти людей, що вижили втечею.

Хоча це не має значення. Ви не збираєтеся на північ. І незалежно від того, наскільки вас турбує те, що трапилося, вам не хочеться занадто докладно зупинятися на ньому. Ваша голова досить наповнена своїми болючими спогадами.

Таким чином ви і ваші супутники продовжуєте похід через сірі дні і рум'яні ночі, і все, що вас турбує по-справжньому, це поповнення ваших запасів продуктів і  води. У магазині коммі ви  купуєте нові черевики, коли  старі зношуються. Тепер це робиться дуже просто, тому що люди все ще сподіваються, що це буде лише короткий сезон - рік без літа, або два чи три роки. Так думають у більшості коммі, які ви минаєте, усі готові торгувати в такий час, отримуючи прибуток від поганого планування у інших коммі, тому що, як правило, стають від цього багатшими. Ви однак знаєте, що цей сезон буде набагато довший, ніж будь-хто з них очікує, але це не зупиняє вас від того, щоби скористатись їх неправильними уявленнями.

Зараз ви зупинилися у коммі при дорозі, деякі з них величезні і ховаються за гранітними стінами, які височіють над головою, деякі з них захищені тільки від грабіжників, частоколом і погано озброєними стронгбеками. Ціни починають дико стрибати. Один коммі приймає гроші, і ви використовувати майже всі, щоби купити для Хоа власний спальний мішок. Наступний не бере валюти взагалі, але згоден брати корисні інструменти, і ви витягуєте один зі старих молотків Джоя з нижньої частини сумки. Він вартує продуктів на пару тижнів і трьох баночок солодкої горіхової пасти.

Ви розділяєте їжу серед вас трьох, тому що це важливо. скрижалі сповнені повчаннями проти накопичення їх у когось одного у групі, а ви зараз група, хочете ви цього чи ні. Хоа теж знайшов свою роль, - він вартує більшу частину ночі, тому що майже не спить. (І їсть щось неїстівне. Але через деякий час ви звикаєте не помічати цього, так само, як намагаєтеся не думати про те, що він перетворив кіркушу в камінь.) Тоніке не любить заходити у коммі, навіть незважаючи на можливість випрати одяг і позбутися сильного запаху свого тіла, після чого вона може зійти за переміщену особу, а не комлес. Так що вмовляння лягають на вас. Проте Тоніке допомагає, де тільки може. Коли ваші черевики зношуються і у вас не беруть нічого, що ви можете запропонувати, Тоніке дивує вас, простягаючи компас. Компаси безцінні через задимлене небо і погану видимість крізь попіл у повітрі. Ви можете отримати за нього десять пар черевиків. Але жінка, яка торгує, користається тим, що ви у скрутному становищі, так що ви отримуєте тільки дві пари черевиків, одну для себе, а іншу для Хоа, так як його взуття вже починає виглядати зношеним. Тоніке має запасні черевики, що звисають з її мішка. І коли ви говорите з нею про це пізніше, вона каже,

- Є інші способи, щоб знайти свій шлях, - а потім дивиться на вас, що змушує вас задуматися.

Ви сумніваєтеся, що вона знає, що ви рогга. Але хто може сказати, що у неї на думці?

Милі лягають під ноги. Дорога часто роздвоюється, тому що у цій частині Мідлат багато великих коммі, а також тому що імперська дорога перетинає дороги коммі і пасовиська, річки і старі металеві рейки, які використовувалися для перевезення тією чи іншою давно зниклою цивілізацією. Також є перехрестя імперських доріг, де можна перейти з однієї на іншу; дороги завжди були джерелом життєвої сили старої Санзе. На жаль, це означає, що можна легко  заблукати, якщо ви не знаєте, де опинилися - або, якщо у вас немає компаса, або карти, або при дорозі немає таблички, яка вказує напрям тим чи іншим чином.

Хлопчик вас рятує. Ви готові повірити, що він може якось відчувати, де знаходиться Нассун в даний час, що він кращий за компас, який показує тільки один напрямок, хлопчик показує, куди ви повинні йти кожен раз, коли ви досягаєте перехрестя. Здебільшого ви слідуєте імперською дорогою - це тракт Юменес-Кетеккер, хоча з Кетеккера всі шляхи ведуть в Антарктику і ви молитеся, щоб вам не довелося заходити так далеко. В один момент Хоа веде вас вниз по дорозі коммі, що перетинає імперську, що, ймовірно, економить вам багато часу, особливо якщо Джой залишався на головних дорогах весь шлях. (Коротша дорога є проблемою, тому що коммі, який побудувався тут, настовбурчується добре озброєними Стронгбеками, які кричать і роблять кілька попереджувальних пострілів з арбалета, коли бачать вас. Вони не відкривають свої ворота для торгівлі. Ви відчуваєте їхні погляди ще довго після того, як пройшли повз них.) Хоча далі дорога звивається  прямо на південь, Хоа стає менш певним. Коли ви питаєте причину, він говорить, що він знає напрямок, в якому Нассун подорожує, але він не може відчути конкретну дорогу, по якій їдуть вона і Джой. Він може тільки вказати на шлях, який, швидше за все, приведе вас до них.

У міру того як проходять тижні, він починає відчувати труднощі навіть з цим. Ви стоїте з Хоа на одному перехресті цілих п'ять хвилин, поки він жує губи - і нарешті запитуєте його, що трапилося.

- Там багато ваших зібралися в одному місці прямо зараз, - говорить він неспокійно, і ви швидко змінюєте тему, тому що якщо Тоніке не знає, хто ви, то почне щось підозрювати після цієї розмови.

"Багато ваших". Людей? Ні, це не має сенсу. Рогга, які зібралися разом? У цьому ще менше сенсу. Фулькрум помер разом з Юменесом. Є учбові центри Фулькрума в Арктиці - далеко на півночі, через нині непрохідні центральні широти континенту - і Антарктиці, але ви у місяцях подорожі до нього. Будь-які орогени, що мандрують по дорогах в даний час, як і вона, приховують своє прокляття, і намагаються вижити, як усі інші. Для них немає сенсу збиратися в групу, щоб збільшити ймовірність їх виявлення.

Зрештою Хоа вибирає шлях, і ви слідуєте по ньому, але ви можете сказати по його зморщеному обличчі, що це лише припущення.

- Ми поруч, - нарешті каже вам Хоа одного разу, увечері, коли ви їсте хліб з горіховою пастою і намагаєтесь не шкодувати, що могли їсти щось краще. Ви хочете свіжих овочів, але ті дуже скоро будуть в дефіциті, якщо не є такими вже, так що ви намагаєтеся ігнорувати бажання. Тоніке кудись відійшла, ймовірно, поголитися. Вона замкнута останні кілька днів, і варить і п'є якесь зілля, що тримає в окремій упаковці і намагається не дозволити вам побачити цього, навіть якщо ви не збираєтеся цього робити. І збриває щетину кожні кілька днів і тому мусить усамітнюватись. Що робить її дратівливою.

- Місце з багатьма орогенами, - продовжує Хоа. - Я не можу знайти когось окремо серед  них. Вони схожі на... вогники. Їх легко розпізнати, тільки коли кожен окремо, а разом вони складають одне дуже яскраве багаття, і вона зараз біля нього або всередині. Тому я не можу... - Він, здається, підшукує слово. У нього немає слів для деяких речей. - Я не можу відчути...

- Надчуттям? - Пропонуєте ви.

Він хмуриться.

- Ні, це не те...

Ви вирішуєте не розпитувати, що він робить.

- Я не можу... Я не можу нічого виділити. Яскраве світло заважає мені зосередитися на будь-якому малому вогникові.

- Скільки о... - ви обриваєте це слово, тому що Тоніке може повертатися - там є?

- Не можу сказати. Більше, ніж кілька. Менше, ніж за містом. Але ще більше направляються туди.

Це вас турбує. Усі не можуть гнатися за викраденими дочками і чоловіками-убивцями.

- Чому? Звідки вони знають, що їм потрібно туди?

- Не знаю.

Що ж, це корисно.

Ви знаєте напевно, що Джой попрямував на південь. Але "південь" охоплює величезну територію - понад третину континенту. Тисячі коммі. Десятки тисяч квадратних миль. Де він збирається зупинитися? Ви не знаєте. Що робити, якщо він поверне на схід чи захід? Що робити, якщо він зупиниться і вони його проминуть?

Тому ви запитуєте.

- Чи могли вони там зупинилися? Джой і Нассун, в цьому місці?

- Не знаю. Вони йшли по цій дорозі, це точно. Я не втрачав її з виду до цього часу.

Таким чином, ви чекаєте, поки повертається Тоніке, і говорите їй, куди ви йдете. Ви не говорите їй, чому, і вона не питає. Ви не говорите їй, що ви збираєтеся там робити, тому що, якщо по правді, ви не знаєте. Можливо хтось намагається побудувати новий Фулькрум. Можливо, було оголошення. У будь-якому випадку добре, що можна знову мати чіткий статус.

Ви ігноруєте почуття тривоги, коли ідете з ними вниз по дорозі - і сподіваєтеся, що Нассун не проїхала далі.

* * *

Судіть по їх корисності: лідерів по їх серцю, родичів по їх лукавству, мудрих по їх самопожертві, і стронгбеків по здатності охороняти усіх інших.

- Таблет Перший, "Про виживання", вірш дев'ятий. -

14

СІЄНІТА ЛАМАЄ СВОЇ ІГРАШКИ

"Залишайтеся на місці. Інструкції пізніше", така телеграма з Юменеса.

Сієніта безмовно подає її Алебастру, він читає і сміється.

- Добре. Я починаю думати, що ви тільки що заробили ще одне кільце, орогена Сієніта. Або смертний вирок. Я вважаю, що ми це взнаємо, коли повернемося.

Вони в своїй кімнаті в "Кінці сезону", голі після їх звичайного вечірнього трахання. Сієніта встає, гола, незадоволена і роздратована, щоб вийти з кімнати. Цей номер менший, ніж той, який вони мали тиждень тому, так як їхній контракт з Алією виконаний, і магістрат більше не платить за проживання.

- Коли ми повертаємося? - Вона кидає на нього погляд, коли йде. Він повністю розслаблений, його тіло темне на фоні білизни ліжка в тьмяному вечірньому світлі. Вона не може не згадати гранатовий обеліск, коли дивиться на нього: він також повинен-не-бути, також ніби не цілком реальний, і також приносить розчарування. Вона не може зрозуміти, чому він не засмучений. - Що це за "Залишайтеся на місці"? Чому ми не можемо повернутися?

Він шипить "Тсс.." на неї, а далі голосно каже:

- Що я чую! Ти була такою слухняною в Фулькрумі. Що сталося?

- Я зустріла тебе. Відповідай на питання!

- Можливо вони хочуть дати нам відпустку. - Алебастр позіхає і нахиляється, щоб взяти дольку фрукта з сумки на тумбочці. Вони купують продукти харчування з минулого тижня. По крайній мірі, тепер він їсть сам, без нагадування. Нудьга добре діє на нього. - Яка різниця, де ми витрачаємо свій час - тут, чи на зворотному шляху до Юменеса, Сієніта? По крайній мірі тут відносно комфортно. Повертайся у ліжко.

Вона оголює свої зуби на нього.

- Ні. - Він зітхає.

- Відпочивати. Ми виконали ритуал на ніч. Земний вогонь, ти хочеш, щоб я залишив тебе на деякий час, щоби ти могла помастурбувати? Це додасть тобі настрою?

Це справді було би непогано, але вона не буде визнавати цього перед ним. Вона повертається у ліжко, через те що більше нічого робити. Він простягає їй помаранчеву дольку, яку вона приймає, тому що це її улюблені фрукти, і вони тут дешеві. Життя в Коастер-коммі досить приємне, вона думала про це кілька разів з моменту приходу сюди. М'яка погода, хороша їжа, низька вартість житла, зустрічі з людьми з різних земель і регіонів - вони течуть через порт для подорожей і торгівлі. І океан красивий і чарівний; вона стояла біля вікна і дивилася на нього кілька годин. Якби не тенденція для усіх Коастер-коммі портів стиратися з карти світу через кожні кілька років цунамі... Добре.

- Я просто не розумію, - каже вона про свої відчуття у десятитисячний раз. - Бастер, напевно, вже втомився від її скарг, але вона нічого не може з цим вдіяти, так що йому доводиться терпіти. - Це свого роду покарання? Чи я не повинна була знайти гігантський літаючий артефакт захований на дні гавані під час звичайного очищення русла гавані від коралів? - Вона піднімає руки. - Наче хтось міг очікувати цього.

- Швидше за все, - каже Алебастр, - вони хочуть, щоб ви були під рукою щоразу, коли сюди прибувають геомести, в такому разі у Фулькрума більший потенціал для бізнесу.

Він говорив про це раніше, і вона знає, що, ймовірно, це правда. Геомести справді вже сходяться до міста - і археомести і лористи і біомести, і навіть кілька лікарів, які стурбовані тим, що обеліск так близько розташований до населення Алії. Звичайно, шарлатани і шахраї з'явилися теж: металористи, астроломести та інші подібні фахівці від лженауки. Будь-які люди з невеликою долею зацікавленості або хобі, від кожного коммі в квартенті і з сусідніх коммі. Єдина причина, через яку Сієніта і Алебастр отримали кімнату, полягала в тому, що вони ті, хто відкрив цю річ, і тому що вони прийшли на початку; в усякому разі кожен двір і житловий будинок в Алії наповнений по вінця.

Ніхто дійсно не цікавився цими чортовими обелісками досі. Знову ж таки, ніхто ніколи не бачив їх так близько, з чітко видимим тілом мертвої кам'яної істоти всередині обеліска, вищого за великий населений будинок.

Але крім інтерв'ю у Сієніти щодо перспективи підняття обеліска - вона щоразу здригається, коли незнайомі дурні-інноватори запитують її про це - інші 'мести не хочуть від неї нічого. І це добре, тому що вона не має права вести переговори від імені Фулькруму. Алебастр можливо має, але вона не хоче вести переговори з будь-ким і робити йому послуги. Вона не думає, що він навмисно підбиває її на те, чого вона не хоче; він не повний осел. Це просто її принциповий погляд на такі речі.

І що ще гірше, вона тепер не довіряє Алебастрові. Політика Фулькруму, що вони повинні залишалися тут, не має сенсу. Навпаки, Фулькрум повинен хотіти бачити її в Екваторії, де вона може бути опитана на Раді імперських вчених, і де люди похилого віку будуть контролювати, скільки різним ...местам доведеться платити за доступ до неї. Вони повинні бажати взяти інтерв'ю у неї самі, і можливо вони краще зможуть зрозуміти, що за дивну владу над собою вона відчувала три рази. Про яку вона, нарешті, зрозуміла, що та виходить з обелісків.

(Хранителі теж повинні бажати поговорити з нею. У них завжди є свої секрети, які вони зберігають. Те, що вони не виказали ніякого інтересу, турбує її найбільше.)

Алебастр попередив її не говорити про це. Ніхто не повинен знати, що вона можете підключатися до обеліска - сказав він наступного дня після інциденту. Він був ще слабкий, і ледь зміг вибратися з ліжка після отруєння; Виявляється, він був занадто виснажений отрутою і не міг зробити хоч що-небудь, коли вона підняла обеліск, незважаючи на її хвастощі перед Азаель про його майстерність на шляху сюди. Проте, ще слабкий, він схопив її за руку і схопив міцно, щоб переконатися, що вона слухає. Скажи їм, що ти просто намагалася зсунути підземний пласт і ця річ виштовхнулася вгору сама по собі, як корок з-під води; навіть наші викладачі повірять цьому. Це просто ще один артефакт мертвої цивілізації, який не має ніякого сенсу; ніхто не буде питати тебе про це, якщо ти не дасиш їм приводу. Тому не говори ні з ким про це. Навіть зі мною.

Що, звичайно, змушує її бажати говорити про це ще більше. Але одного разу, коли вона намагалася повернутися до цієї теми, після того як Бастер видужав, він подивився на неї і замовк, - поки вона, нарешті, зрозуміла натяк і пішла робити щось інше.

І це бісить її ще більше, ніж все інше.

- Я йду гуляти, - каже вона нарешті, і піднімається.

- Добре, - каже Алебастр, потягуючись і встаючи; вона чує хрускіт його суглобів як поп-музику. - Я піду з тобою.

- Я не хочу компанії.

- Ні, хочеш. - Він знову посміхається їй, таку безкомпромісність вона починає ненавидіти. - Але якщо ти збираєшся погуляти одна, в нічний час, в чужому коммі, де хтось вже намагався вбити одного з нас, то ии, іржа все бери, будеш мати мою компанію.

При цьому Сієніта здригається.

- Ох. - Але це інша тема, вони не можуть говорити про це не тому, що Алебастр заборонив, а тому що жоден з них не знає достатньо, щоб зробити щось більше, ніж будувати здогади. Сієніта хоче вірити, що найпростіше пояснення є найбільш імовірним: хтось на кухні був неуважним. Однак Алебастр вказав на недолік цього припущення: ніхто інший в готелі, чи в місті, не захворів. Сієніта думає, що може бути просте пояснення - Азаель наказала кухонному робітникові забруднити їжу тільки Алебастрові. Це така річ, яку сердиті лідери схильні робити, принаймні, у всіх розповідях про них, де у великій кількості є отруєння і заплутані, хитрі інтриги. Сієніта воліє інші історії - про подолання Стійкими неможливого або порятунку Заводчиками життів інших за рахунок розумних політичних шлюбів і стратегічного планування, або вирішення Стронгбеками різних проблем з хорошим чесним насильством.

Алебастр, будучи Алебастром, здається, думає, що був близький до смерті. А Сієніта не хоче визнавати, що він може бути правий.

- Тоді добре, - каже вона, і вони одягаються.

Це приємний вечір. Сонце вже заходить, коли вони йдуть вниз по похилій авеню, яка веде до гавані. Їхні довгі тіні тягнуться далеко перед ними, а будівлі Алії, які в основному піщано-блідого кольору, на короткий час розцвітають більш глибокими тонами дорогоцінних червоних і фіолетових каменів і золота. Проспект звивається ї перетинає бічну вулицю, яка закінчується в невеликій бухті, найбільш зайнятій у гавані; коли вони зупиняються тут, щоб відпочити, Сієніта бачить групу підлітків-коммі, які зі сміхом бігають по пляжу з чорним піском. Вони усі худі, коричневі і здорові, і, очевидно, задоволені. Сієніта ловить себе на тому, що їй приємно дивитися на них, і цікаво - якщо це те, про що говорять як про нормальний ріст.

Тоді обеліск - який видніється над кінцем алеї, де вони стоять, можливо, на десять або п'ятнадцять футів над акваторією порту, випускає ще один ледь помітний імпульс, як це було, коли Сієніта підняла його, і це змушує її забути про дітей.

- З цією штукою щось не так, - каже Алебастр, дуже м'яко.

Сієніта дивиться на нього з роздратуванням і докоряє йому поглядом, що тепер він хоче поговорити про це. І тоді зауважує, що він не дивиться на неї. Він соває по землі однією ногою, руки в кишенях, зображаючи... - Ой. Сієніта майже сміється. Зображаючи, на даний момент, сором'язливого парубка, який хоче запропонувати щось пустотливе компаньйону протилежної статі. Той факт, що він не молодий, або не соромиться, не має значення, якщо вона красива, - або він вередує, бо вони вже спали сьогодні. Випадковий спостерігач і не зрозуміє, що вся його увага звернута на обеліск.

Якось раптово Сієніта розуміє: це не його надчуття, а їх обох разом. Імпульси тепер інші, точно. Це не короткі ритмічні імпульси; зараз це більш короткочасна пульсація, яку вона відчуває знову і знову, в ритмічному порядку і зловісна, як зубний біль. Якби інші люди у коммі мали надчуття, то вони не сміялися би і не бігали з задоволенням у кінці довгого золотого дня. Вони всі були би тут і дивилися би на цю масивну, нависаючу над гаванню річ, до якої Сієніта все частіше починає застосовувати прикметник "небезпечно", який звучить в її голові.

Сієніта приймає гру Бастера і хапає його під руку, притискаючись, ніби вона насправді любить його. Вона шепоче, не маючи ні найменшого поняття, чому або від кого їм потрібно приховати розмову. На вулиці є люди, як завжди у робочий день, але поблизу нікого, і ніхто не звертає на них увагу, якщо вже на те пішло.

- Я думаю, що незабаром він підніметься вгору, до інших.

Тому що він повинен висіти у небі, а не лежати на землі, або під поверхнею води. Всі інші обеліски, які Сієніта коли-небудь бачила - в тому числі аметистовий, який врятував Алебастру життя, і який до цих пір дрейфує за кілька миль від берега - плавають на тлі нижнього шару хмар, або вище.

- Він хилиться на одну сторону. Так що він навряд чи залишиться стояти.

Що? І вона не може допомогти, дивлячись на це, хоча Бастер негайно стискає її руку, щоб змусити її відвести погляд від обеліска. Але цього короткого часу було досить, щоб підтвердити те, що він сказав: Обеліск дійсно трохи нахилився, його верхній кінець тепер нахилений на південь. Він падає, дуже повільно, якщо придивитися. Ухил настільки малий, що вона не помітила би його, якби вони не стояли на вулиці в оточенні прямих стін будівель. Тепер вона не може не помітити цього.

- Давай підійдемо ближче, - пропонує вона. Вони затрималися на одному місці занадто довго. Алебастр, природно, погоджується, і вони ідуть вниз по вуличці до бухти, прогулюючись, ніби забрели сюди випадково.

- Ось чому вони тримають нас тут.

Сієніта не звертає на нього уваги, коли він це говорить. Не зважаючи на його слова, вона відволікається, спостерігаючи красивий захід сонця, і довгу, елегантну вулицю коммі. Ще одна пара іде по вулиці; Висока жінка киває їм, хоча вони обидвоє, Сієніта і Бастер, носять чорну форму. Це дивно, такий маленький жест. І приємно. Юменес це чудо людських досягнень, вершина винахідливості і генерії; він тримається уже десять сезонів, нікчемні малі коммі у Коастері ніколи не зможуть навіть наблизитися до такого результату. Але в Юменесі ніхто й ніколи не кивнув би до рогга, незалежно від того, який чудовий день.

Тоді останні слова Алебастра проникають у її роздуми.

- Що?

Він тримає легкий темп, підлаштувавшись під її кроки, незважаючи на його, природно, більшу ходу.

- Ми не можемо говорити в кімнаті. Ризиковано говорити навіть тут. Але ти хотіла би знати, чому вони тримають нас тут, і наказали нам не повертатися? Ось тому. Цей обеліск зазнає невдачі.

Це очевидно, але...

- І як це вплине на нас?

- Ти підняла його.

Вона хмуриться, а тоді згадує його попередження.

- Він сам піднявся. Я тільки зсунула все лайно, що наросло на ньому, і, можливо, розбудила його. - Її розум стверджує, що обеліск спав, перш ніж це сталося, хоча тепер вона у цьому сумнівається.

- І це найбільший контроль над обеліском, який вдавався кому-небудь за майже три тисячі років імперської історії. - Бастер знизує плечима. - Педант, який претендує на п'яте кільце, посилає мені телеграму, і як мені реагувати і намагатись контролювати людину, яка може контролювати ось це. - Його очі повертаються до обеліска. - Але ми повинні турбуватися про цього педанта з Фулькруму.

Сієніта не розуміє, що за дурниці він верзе. Не те, щоб його слова звучали неправдоподібно; вона цілком може уявити собі когось на зразок Фельдшпар, яка могла утнути щось подібне. Але чому? Щоб заспокоїти місцеве населення, тримаючи десятого рангом під рукою? Про Бастера тут знають лише купа чиновників, які, ймовірно, занадто зайняті раптовим напливом ...местів і туристів, щоб піклуватися про щось інше. Для того, щоб бути в змозі щось зробити, якщо обеліск раптом... щось зробить? В цьому немає сенсу. А про що ще їм турбуватися? Якщо тільки...

Вона хмуриться.

- Ти казав про це раніше. - Дещо про... про підключення до обеліска? Що це означає? І... і ти робив щось тоді, у ту ніч. - Вона кидає на нього напружений погляд, але він не помічає його, засліплений яскравим світлом. Він дивився вниз на бухту, як ніби зачарувала його, але його очі гострі і серйозні. Він знає, про що вона говорить. Вона коливається на мить довше, а потім продовжує: - Ви можете робити щось з тими речами, чи ні? - О, Земля, яка вона дурна. - Ви можете управляти ними! Чи знають у Фулькрумі про це?

- Ні. І ти нічого про це не знаєш. - Його темні очі ковзають по ній на мить, а потім повертаються до бухти.

- Чому ти такий... - Це навіть не скритність. Здається він щиро розмовляє з нею. Але так, ніби підозрює що хтось підслуховує їх. - Ніхто не може почути нас у кімнаті. - Вона киває, попереджаючи його про зграйку дітей, які пробігають повз них, один з них наштовхується на Алебастра і вибачається; вулиця вузька. І вибачення. Справжнє.

- Ти цього не знаєш. Основна опорна стійка будівлі суцільний граніт, ти не помітила? Фундамент теж на  вигляд суцільний. Якщо він сидить прямо на скелі... - Вираз його обличчя стає на мить ніяковим, а потім знову стає звичайним.

- Отже нас тримають тут щоб... - А потім вона розуміє. Ох. Ох. Але ні, це не може бути можливим. - Ти говориш, що хтось може почути нас крізь стіни? Через камінь? - Вона ніколи не чула про щось подібне. Це має сенс, звичайно, тому що це схоже на надчуття; коли Сієніта закріплена на землю, вона може відчувати не тільки камінь, а все, що торкається його. Навіть якщо вона не може сприймати саму річ, як це було з обеліском. Проте, щоб відчувати не тільки тектонічні коливання, але навіть звук? Це не може бути правдою. Вона ніколи не чула про рогга з такою тонкою чутливістю.

Він дивиться на неї прямо протягом довгого часу.

- Я можу. - Коли вона оглядається назад, він зітхає. - І завжди міг. Ти можеш також, ймовірно, ця здатність ще просто не  розвинулася, поки що. Для тебе зараз доступні лише грубі  вібрації. Лише після восьмого чи дев'ятого кільця я почав розрізняти візерунки на тлі коливань. Незначні подробиці...

Вона хитає головою.

- Але ви десятий рангом.

- Більшість моїх дітей мало потенціал, щоб носити десять кілець.

Сієніта здригається, раптово згадавши мертву дитину в вузловій станції близько Мехи. Ох. Фулькрум управляє всіма супроводжуючими вузлами. Що робити, якщо у них є якийсь спосіб, щоб змусити цих бідних дітей, які постраждали, слухати, і передавати те, що вони почули, через який-небудь живий телеграфний приймач? Це те, чого він боїться? Що Фулькрум, як павук, сидить в серці Юменеса і за допомогою веб-вузлів слухає кожну розмову на Нерухомості?

Але вона відволікається від спекуляцій щодо того, що у неї може знаходитися в задній частині голови. Алебастр щойно щось сказав. Його проклятий вплив змушує її сумніватися у всіх правилах, з якими вона виросла. Більшість моїх дітей мають достатній потенціал, щоб носити десять кілець, сказав він, але у Фулькрумі немає нікого іншого десятого рангу. Рогга-діти направляються до вузлів, тільки якщо вони не можуть контролювати себе. Чи не так?

Ох.

Ні.

Вона вирішує не згадувати про це прозріння вголос.

Він гладить її руку, можливо, знову вдаючи закоханого, а можливо справді намагається її заспокоїти. Звичайно, він напевне знає краще, ніж вона, що вони зробили з його дітьми.

Потім він говорить:

- Про викладачів у Фулькрумі є кому турбуватися. -

Що він хоче цим сказати? Викладачі мають різні уподобання, що само собою зрозуміло. Сієніта стежить за їх політикою, тому що в один прекрасний день вона буде серед них, і їй важливо розуміти, хто тримає владу, а хто тільки вдає це. Є щонайменше десяток груп, поряд зі звичайними шахраями: коричневі, ідеалісти і такі, хто заріже скляним ножем власну матір, щоб вирватися вперед. Але усі вони пролітають в голові Сієніти в одну мить, щоб залишитися тим, хто справді відповідає за все.

Хранителі. Тому що ніхто насправді не буде довіряти групі нечистих рогга управляти своїми власними справами - не більше, ніж Шеншена могла би довіряти Мусалему. Ніхто в Фулькрумі не розмовляє про політику Опікунської ради, ймовірно тому, що ніхто в Фулькрумі не розуміє їх. Хранителі мають свою власну раду, і заперечують проти запитів про їх діяльність. Люто.

Не в перший раз Сієніта дивується: чому Хранителі так ховаються?

Поки Сієніта це обдумує, вони досягають бухти, і зупиняються перед смугою піску на тротуарі. Проспект тут закінчується, його бруківка зникає під нанесеним піском, а далі починається дерев'яний настил. Недалеко від них ще один піщаний пляж, майже такий, як вони бачили раніше. Діти бігають вгору і вниз по сходах променаду, в вереском і сміхом, і за ними Сієніта бачить зграю старших жінок, які купаються оголені у воді гавані. Вона зауважує чоловіка, який сидить на перилах на кілька футів далі від того місця, де вони стоять, тільки тому, що він без сорочки, і ще тому, що він дивиться на них. Він затримує її увагу на якусь мить, а потім вона ввічливо відводить очі і повертається, тому що Алебастр не такий вродливий, щоб дивитися на нього, і пройшло не так багато часу, як вони займалися сексом. Вона ігнорує незнайомця, тому що зазвичай в Юменесі веде себе з незнайомими людьми таким чином.

Але.

Вона розслаблено спирається на перила поряд з Бастером, і їй навіть більш комфортно, ніж коли вона слухала сміх дітей. Їй не хочеться утримувати розум на загадках і речах, які  вони обговорюють. Політика Юменеса здається дуже далеко звідси і таємничою, але неважливою і недосяжною. Подібно до обеліска.

Але.

Але. Вона з запізненням зауважує, що Бастер  жорсткий і напружений поруч з нею. І хоча його обличчя повернуте до пляжу і дітей, вона може сказати, що він не звертає на них уваги. Нарешті вона розуміє - мешканці Алії не дивляться на незнайомців, навіть на пару чорних жакетів на вечірній прогулянці. Азаель виключення, більшість людей, яких вони зустрічали в цьому коммі надто добре виховані для чогось в цьому роді.

Тоді вона знову дивиться на людину на перилах. Він посміхається їй, що почасти добре. Він старший за неї, приблизно на десять років або близько того, і у нього чудове тіло. Широкі плечі, витончений дельтоїд під бездоганною шкірою, абсолютно конічна талія.

Бордові штани! І така ж сорочка, покладена на перила поруч з ним - здається нібито він прийшов, щоб ввібрати останні промені сонячного світла. Тільки з запізненням вона помічає своєрідний, знайомий гул в задній частині її голови, що попереджає про присутність хранителя.

- Твій? - Запитує Алебастр.

Сієніта облизує губи.

- Я сподівалася, що він був твоїм.

- Ні. - Алебастр нахиляється, кладе руки на перила, і опускає голову, наче хоче трохи розім'яти плечі. - Не дозволяй йому доторкатися до тебе голою шкірою.

Це шепіт; вона ледь його ловить. А потім Алебастр випрямляється і повертається до молодої людини.

- Що тобі потрібно, охоронець?

Охоронець видає смішок і зістрибує з перил. Він принаймні трохи коастер, більш коричневий і з кучерявим волоссям; шкіра трохи блідіша, але якщо не зважати на це, його можна прийняти за мешканця Алії. Майже. Ні. Він такий лише з виду, але у нього є щось невизначене, щось таке, що є у всіх охоронців, з якими Сієніта мала нещастя взаємодіяти. Ніхто в Юменесі не спутає охоронця орогени з кимось іншим. У них просто є щось, що відрізняє їх, і всі це помічають.

- Так, справді, - каже охоронець. - Алебастр десятий ранг. Сієніта четвертий ранг. - Що само по собі змушує Сієніту стиснути зуби. Вона вважала би за краще звичайне "орогена", якщо це необхідно, або нічого, крім свого імені. Охоронці звичайно прекрасно розуміють різницю між четвертим і десятим рангом. - Я Едкі Гардіан Варрант. Мої вибачення, хоч ви обидва були зайняті.

- Як і повинні бути, - каже Алебастр, і Сієніта не може втриматися від того, щоб не подивитися на нього з подивом. Він напружився так, як вона ніколи не бачила, жили на його шиї тугі, руки розчепірені і готові? Готові до чого? Вона не знає, чому слово готові спало їй на думку. - Ми виконали завдання Фулькруму, як ви можете бачити.

- О, справді. Прекрасним робота. - Едкі майже байдуже киває на обеліск, який зазнав аварії. Сієніта однак уважно спостерігає його обличчям. Вона бачить що посмішка охоронця зникає, ніби її ніколи не було. Що недобре. - Чи буде правильним припущення, що ви зробили тільки ту роботу, яку вам сказали зробити, щодо такого вольового чоловіка, як ви, Алебастр.

Сієніта хмуриться. І поблажливо говорить.

- Це зробила я, Охоронець. Чи є якась проблема з моєю роботою?

Охоронець повертається, щоб подивитися на неї з подивом, і тоді Сієніта розуміє, що вона зробила помилку. Велику, тому що його усмішка не повертається.

- Ви, справді?

Алебастр шипить і прямує до зла Землі, вона відчуває це, коли він завдає удару своєю Силою по шарах, тому що він йде неймовірно глибоко. Сила змушує її відгукнутися усім тілом, а не тільки надчуттям. Вона не може слідувати за ним; він пройшов повз її діапазон за одне дихання, легко проникнувши до магми, хоча це милі вниз. І його контроль над всією цією чистою енергією землі ідеальний. Дивовижний. Він легко може зрушити гору з такою силою.

Але чому?

Охоронець раптово посміхається.

- Хранитель Лешет передає тобі привіт, Алебастр.

Сієніта все ще намагається розібратися у тому, що відбувається, а також її дивує той факт, що Алебастр збирається боротися з охоронцем, Алебастр застигає у невизначеності.

- Ви знайшли її?

- Звичайно. Ми повинні поговорити про те, що ти зробив з нею. Незабаром.

Несподівано - Сієніта не знає, коли він витягнув його, - в його руці з'являється чорний обсидіановий ніж. Його лезо широке, але до смішного коротке, можливо, тільки два дюйми в довжину. Цього недостатньо, щоб назвати його ножем взагалі.

Що, іржа його бери, він збирається робити ним, стригти нігті?

І чому він демонструє цю зброю двом імперським орогенам, в першу чергу?

- Охоронець, - вона намагається згладити ситуацію, - можливо це якась помилка...

Тоді охоронець щось робить. Сіеніта кліпає, але картина залишається такою ж, як і раніше: Вона і Алебастр проти Едкі на променаді з довгими тінями і кривавим заходом світила, з дітьми і бабусями, які купаються за ними. Але щось змінилося. Вона не впевнена, що, але Алебастр видає звук, ніби задихається  і штовхає її, відкидаючи на дошки за кілька футів від нього.

Як такий худий чоловік зміг відкинути її, Сієніта ніколи не зрозуміє. Вона падає і з неї виходить все повітря; через розпатлане волосся вона бачить, що деякі з дітей, які бігали поблизу, зупиняються і дивляться. Одна дитина сміється. Потім вона щосили  відштовхується, щоб підвестися, розлючена, її рот вже відкрився проклинати Алебастра, Землю і все решта.

Але Алебастр уже лежить на землі, розкинувши ноги. Він лежить на животі, але його очі спрямовані на неї, і... і він видае дивний звук. Негучний, хоч рот широко відкритий, і звук, що виходить назовні, більше схожий на писк дитячої іграшки, або міхура з повітрям у руках металориста. І він тремтить всім тілом, ніби не може поворухнутися, що не має сенсу, тому що з ним нічого не сталося. Сієніта не впевнена, що їй думати, поки, з запізненням вона не здогадується, що насправді він кричить.

- Чому ви думали, що я буду прагнути схопити її? - Едкі дивиться на Алебастра, і в Сієніти  по тілі повзуть мурашки, тому що його обличчя випромінює радість, він дуже радіє з чогось, у той час коли Алебастр лежить і безпорадно здригається... з ножем, який поранив його плече. Сієніта дивиться на все, приголомшена, що вона пропустила це раніше. Ніж виділяється навіть на тлі різкої чорноти туніки Бастера. - Ти завжди був дурнем, Алебастр.

У руках Едкі зараз новий темний кинджал. На цей раз довгий і злобно вузький: цей кинджал їй жахливо знайомий.

- Що... - Сієніта не може думати. Її рука болить, коли вона спирається на дошки настилу, намагаючись підвестися і стати на ноги. Інстинктивно вона тягнеться до землі під собою, і аж тоді, нарешті, розуміє, що охоронець зробив, тому що у неї всередині немає Сили, щоб це зробити. Вона не може відчувати землю далі кількох футів нижче її рук і заду; нічого, крім піску і солоного бруду і дощових черв'яків. І починається неприємний дзвін і біль в її надчутті, коли вона намагається потягнутися далі. Це схоже на те, ніби вона забила лікоть і відключилися всі відчуття від нього до кінчиків пальців; ніби та частина її розуму вирішила спати. Поколювання означає, що чутливість повернеться. Але поки що її немає.

Вона чула шепіт крупок про це після відбою. Всі опікуни дивні, але не це робить їх тими, кими вони є: якимось чином вони можуть зупинити горотворення орогени своєю волею. І деякі з них, що особливо дивно, тренувалися не так, як інші. Вони не охороняли когось конкретно і до них ніколи не підпускали непідготовлених дітей, тому що вони були небезпечні навіть своєю близькістю. Цих охоронців готували відстежувати найпотужніших диких орогенів, і коли вони знаходили їх... Ну, Сієніта ніколи особливо не хотіла знати, що вони робили далі (до цих пір), але тепер їй здається, що вона може це з'ясувати. Підземний вогонь, вона лежить заніміла на землі, як підбита пташка - так виглядають усі дикі орогени, яких вони знаходять? І це все, що вони відчувають? Вона не заздрила їх свободі все своє життя, до цих пір.

Але. Коли Едкі підходить до неї з кинджалом у руці, навколо його очей лежать тіні, і похмурий вираз обличчя доповнюється кривою лінією губ, що змушує її подумати про те, що вона відчуває себе так тоді, коли у неї болить голова. Тоді вона ляпає:

- А, це ти... Ох, все в порядку? - Вона й гадки не має, чому вона це  говорить.

При цьому Едкі нахиляє голову; посмішка повертається на його обличчя, ніжна і здивована.

- Як мило. Я в порядку, малятко. Все просто чудово. - І продовжує наближатися до неї.

Вона знову пробує - знову намагається піднятися на ноги, знову намагається скористатися Силою, знову пробує надчуття, і зазнає невдачі у всіх трьох зусиллях. Навіть якби вона добилася успіху, він - хранитель. Її обов'язок підкорятися. Її обов'язок померти, якщо він побажає цього.

Це неправильно.

- Будь ласка, - каже вона, відчайдушно, з диким благанням. - Будь ласка, ми не зробили нічого поганого, я не розумію, я не...

- Вам і не потрібно розуміти, - говорить він з досконалою посмішкою на обличчі. - Вам потрібно зробити тільки ще одну річ. - А потім він кидається, направивши кинджал до її грудей.

Пізніше вона відтворить послідовність подій.

Пізніше вона зрозуміє, що все сталося в проміжку одного видиху. Зараз, однак, усе дуже сповільнене. Плин часу стає іншимим. Вона бачить тільки кинджал, величезний і різкий, його грані блискучі в завмираючих сутінках. Він, як їй здається, підходить до неї поступово, плавно, розтягуючи її обов'язок смерті.

Це ніколи не було правильно.

Вона відчуває тільки шорсткі дошки настилу під пальцями, і марне тепло і рух - це все, що вона може взяти під дошкою. І не може змістити щось більше, ніж гальку під нею.

Вона знає про те, що Алебастр сіпається, тому що він у конвульсіях - чому вона не розуміла цього раніше - він не в змозі контролювати власне тіло, якийсь наркотик на ножі, який встромився в його плече, і зробив його безпомічним при всій його силі, і погляд на його обличчі повний безпорадного страху і страждання.

Вона усвідомлює, що злиться. Як фурія. Обов'язок бути проклятою. Те, що робить цей охоронець, те, що роблять усі опікуни, не є правильним.

І потім...

І потім...

І потім...

Їй стає відомо про обеліск.

(Алебастр сіпається важче, відкриває рот ще ширше, його очі фіксуються на ній, не дивлячись на некерованість решти його плоті. Скороминуща пам'ять про його попередження пролітає в її свідомості, хоча в той момент вона не може згадати слова.)

Ніж зараз знаходиться на півдорозі до її серця. Вона дуже добре обізнана про це.

Ми боги в ланцюгах, яких не видно. Іржа усе бери. Вірно.

Тоді вона тягнеться знову, але не вниз, а вгору, і не прямо вверх, а до обеліска.

"Ні", Алебастр хоче сказати їй щось крізь конвульсії:

- і обеліск малює їй свої видіння у тремтячому кривавому світлі. Вона падає вгору. Вона притягується, і опиняється всередині. Вона повністю вийшла з-під контролю Батька Землі, Алебастр мав рацію, ця річ занадто потужна для неї,

- Вона кричить, тому що забула, що цей обеліск зламаний. Це боляче, проходити крізь пошкоджені зони, кожна з тріщин стискає її і змушує відчувати себе розщепленою на шматки, поки...

- поки вона не зупиняється, зависнувши і згорнувшись в агонії на тлі потрісканого почервоніння.

Це нереально. Це не може бути реальним. Вона відчуває також, що лежить на дерев'яних дошках зі загасаючими променями сонячного світла на шкірі. Вона не відчуває наближення кинджалу охоронця, принаймні поки що його немає. Але вона також і тут. І вона може бачити, хоча надчуття не має очей, "погляд" в її уяві:

Кам'яна істота в центрі обеліска пливе перед нею.

Вона вперше так близько до неї. Всі книги говорять, що кам'яні істоти не є ні чоловіком, ні жінкою, але ця нагадує стрункого молодого чоловіка, сформованого з білого з прожилками чорного мармуру, одягненого в гладкий одяг з розового опала. Його (її?) кінцівки з відполірованого мармуру розставлені, і ніби застигли в середині руху. Його голова відкинута назад, його розпущене волосся розлетілося позаду нього в сплескові напівпрозорості. Тріщини повзуть по його шкірі і жорсткій ілюзії його одягу, заходять у нього, проходять наскрізь.

З ним все гаразд? Вона задається цим питанням, хоча й гадки не має, чому вона турбується, тому що вона сама теж серед тріщин. Його плоть страшно розколота; вона навіть хоче затримати дихання, щоб не пошкодити його ще більше. Але це нераціонально, тому що вона не тут, і це нереально. Вона знаходиться на вулиці, готуючись померти, а кам'яна істота була мертвою з початку світу.

Істота закриває рот, відкриває очі, і опускає голову, щоб подивитися на неї.

- Я в порядку, - каже він. - Дякую за питання.

І потім

обеліск

зникає...

15

ВИ СЕРЕД ДРУЗІВ

Ви разом приходите у "місце, де багато орогенів", - і воно не зовсім те, на що ви очікували. Це з однієї сторони. З іншої сторони, це місто не схоже на інші коммі-міста.

У будь-якому реальному сенсі цього слова. Дорога стає ширшою у міру вашого наближення, втоптаною багатьма ногами, і зникає десь всередині міста. Багато коммі спеціально будують так, щоб дорога ніби зникала, щоб спонукати мандрівників зупинятися і щось купити, але такі коммі, як правило, мають якесь місце для торгівлі, а тут ви не бачите нічого подібного, що виглядало би як вітрина магазину або ринок або навіть готель. Гірше того, місто не має стін. Жодних кам'яних мурів, стін, чи навіть загостреного частоколу, які б огороджували місто по периметру. Немає нічого, що відокремлювало би його від землі навколо нього, з кущами і свіжим підліском, який дозволяє досконало приховати ворожу атакуючу силу.

Але на додаток до очевидної пустки міста, а також відсутності стін, є й інші дивні речі. Багато з них ви помітили, коли роздивлялися навколо, підходячи до нього. Мало оброблених полів, ви помітили тільки одне. Коммі, у якому живуть кілька сотень людей, повинен мати більше городів, ніж один (уже оголений) гектар кукурудзи, на який ви звернули увагу на шляху сюди. Він повинен мати більше пасовищ, ніж невелику ділянку висохлої зелені, яку ви бачите недалеко від центру міста. Ви не бачите складів, або насипів, які вказували би на склади або щось подібне. Добре, можливо це все приховане;  так роблять у багатьох коммі. Але тоді ви помічаєте, що всі будинки знаходяться в дико різних стилях: один високий і по міському вузький, інший широкий і плоский, і лежить на землі, як перенесений з більш теплого клімату, ще один виглядає як купол, покритий дерном і до половини в землі, як твій старий будинок в Тірімо. Є причина, по якій більшість коммі вибирають один стиль і дотримуються його: однорідність посилає візуальне повідомлення. Вона попереджає потенційних нападників, що члени коммі в рівній мірі об'єднані в своїх цілях і готовності захищати себе. Візуальне повідомлення цього коммі... заплутане. Байдуже, можливо. Таке, що ви не можете інтерпретувати. Таке, що змушує вас нервуватися навіть більше, ніж якби коммі кишів ворожо налаштованими людьми.

Ви групкою продовжуєте йти - обережно, повільно, - по порожніх вулицях міста. Тоніке навіть не прикидається, що вона нервує. У неї близнюки-кинджали в руках, застиглі і чорні; Ви не знаєте, де вона їх ховала, хоча її спідниця могла би приховати армію. Хоа здається спокійним, але хто дійсно може сказати, що відчуває Хоа? Він теж здавався спокійним, коли обернув кіркушу у статую.

Ви не витягуєте свій ніж. Якщо тут дійсно багато рогга, то є тільки одна зброя, яке врятує вас, якщо вони будуть заперечувати проти вашої присутності.

- Ти впевнений, що це те місце? - Запитуєте ви Хоа.

Хоа рішуче киває. Це означає, що тут багато людей; отже вони просто ховаються. Але чому? Хіба вони могли побачити вас крізь попіл?

- Ще недавно тут жили, - бурмоче Тоніке. Вона оглядає мертвий сад біля одного з будинків. Все зібрано мандрівниками або колишніми жителями, і не залишилося нічого їстівного серед засихаючих дерев. - Ці будинки виглядають добре відремонтованими. І сад був здоровий ще два місяці назад.

Ви на мить з подивом розумієте, що мандруєте уже два місяці. Два місяці після Уче. І трохи менше з того часу, коли почав падати попіл.

Потім ви швидко зосереджуєтеся на тут і зараз. Тому що після того як ви троє зупиняєтеся в центрі міста і стоїте там деякий час в замішанні, двері одного з прилеглих будинків відкриваються, і на сходаж з'являються три жінки.

Перше, на з що ви звертаєте увагу - це арбалет у руках першої. На мить ви повертаєтеся в останній день в Тірімо, але ви не збуджуєте орогенез, тому що арбалет не спрямований на вас. Вона тримає його однією рукою, і хоча її погляд попереджає вас, що вона не матиме ніяких проблем з його використанням, ви також думаєте, що вона не зробить цього без причини. Її шкіра майже біла, така як у Хоа, хоча, на щастя, її волосся просто жовте, а карі очі нормальні на вигляд. Вона маленька, зі слабим кістяком з ледь випнутими вузькими стегнами, які ніби запрошують екваторіанців робити єхидні зауваження з приводу поганої селекції. З Антарктики, і, ймовірно, з коммі занадто бідних, щоб добре годувати своїх дітей. Вона відходить від будинку.

Наступна, яка отримує її увагу, майже повна її протилежність, і цілком можливо, найбільш некрасива жінка, яку ви коли-небудь бачили. Вона не має нічого спільного з зовнішністю попередньої.  Раса санзед: очікувана грива сланцево-сірого волосся, очікувана темно-коричнева шкіра, відповідні розміри і видимий міцний кістяк. Її очі шокуюче чорні не тому, що чорні очі особливо рідкісні, а тому, що вона навела димчасті сірі тіні на повіки і олівцем затемнила круги навколо, щоб підкреслити їх. Косметика, в той час як світ закінчується. Ви не знаєте, чи варто відчувати благоговіння, чи бути цим ображеною.

І вона користається цими чорними очима як пронизуючою вас зброєю, зустрічаючи кожен ваш погляд зустрічним, перш ніж, нарешті, розглядає решту вашого спорядження та одягу. Вона не настільки висока, як справжні санзед - нижча, ніж ви, але вона носить товсту коричнево-хутряну мантію, яка звисає до її щиколоток. Мантія робить її схожою на невеликого, але міцного ведмедика. Але в її обличчі однак, є щось таке, що змушує вас ледь напружитися. Ви не впевнені, що. Вона широко усміхається, показуючи всі свої зуби; її погляд спокійний, не привітний, і не простий. Швидше врівноважений, - що ви, нарешті, визнаєте, - ви бачили такі раніше, і вони викликають довіру. Такого роду цілковита, незламна впевненість часто зустрічається серед чиновників, але ви не очікували побачити її тут.

Тому що вона рогга, звичайно. Ви знаєте це через своє надчуття, коли подивилися на неї. І вона знає, хто ви.

- Ну добре, - каже жінка, поклавши руки на свої стегна. - Скільки вас тут, троє? Я припускаю, що ви не хочете розлучатися.

Ви дивитеся на неї протягом одного-двох подихів.

- Привіт, - говорите ви, нарешті. - Е-е...

- Юкка, - каже вона. Ви розумієте, що це ім'я. Потім вона додає: - Юкка рогга Кастріма. Ласкаво просимо. А ви..?

Ви ляпаєте:

- Рогга? - Ви використовували це слово весь час, але сказати його в імені означає підкреслити його вульгарність. Назвати себе рогга все одно що називати себе купою лайна. Це ляпас. Ця заява, про те, що... Ви не можете цього виразити.

- Воно, ах... воно не є одним з семи імен загального користування, - говорить Тоніке. Її голос неприродній; ви думаєте, що вона намагається звести все до жарту, щоб заспокоїти нерви. - Або навіть серед п'яти менш вживаних.

- Давайте скажемо, що це нове для вас. - Погляд Юкки перестрибує над кожного з ваших супутників, оцінює їх, а потім повертається до вас. - Ваші друзі знають, хто ви.

Вражені, ви дивитеся на Тоніке, яка дивиться в Юкку, а та дивиться на Хоа, і коли Хоа не реагує, це для Юкка ніби захоплююча нова таємниця, від якої, можливо, потрібно отримати зразок крові. Тоніке зустрічає ваш погляд з повною відсутністю подиву або страху, і ви розумієте, що Юкка права; вона, ймовірно, зрозуміла це деякий час назад.

- Рогга як ім'я касти. - каже Тоніке вдумливо, знову фокусучись на Юкка. - Це буде мати багато наслідків. І Кастрім, - здається це з Імперського реєстру включених в список назв коммі у Сомідлат, хоча визнаю, що я могла просто забути його. Там їх тисячі, в кінці кінців. Хоча я не думаю, що це точно; але у мене хороша пам'ять. Це новком?

Юкка нахиляє голову, частково ствердно і частково іронічно, визнаючи своє захоплення пам'яттю Тоніке.

- З технічної точки зору. Цій версії Кастріма, яка навколо вас, близько п'ятдесяти років. Насправді це не коммі взагалі, офіційно тільки житло для зупинки людей, що прямують за маршрутами Юменес-Мекемера і Юменес-Кетеккер. Тут ми отримуємо більше вигоди, ніж в інших місцях, тому що в цьому районі є шахти.

Тоді вона робить паузу, дивлячись на Хоа, і на мить її погляд напружується. Ви теж дивитеся на Хоа, здивовані тим, що його так пильно розглядають, ви не впевнені, що він щось зробив, щоб заслужити такого роду пильну увагу від незнайомця. І тоді ви, нарешті, помічаєте, що Хоа стоїть зовсім нерухомо, і його маленьке обличчя загострилося порівняно зі звичайним спокоєм у щось туге, сердите і майже звіряче. Він впивається в Юкка таким поглядом, ніби хоче убити її.

Ні, не в Юкка. Ви простежуєте за його поглядом на третього члена групи, яка досі залишалася трохи позаду двох інших, і на кого ви насправді не звернули увагу, просто тому, що Юкка перебила вас. Висока, струнка жінка, а потім ви зупиняєтеся, хмурячись, тому що ви не впевнені у тому, що це так. Жіноча частина, звичайно, присутня; її волосся антарктично-рідке і глибокого рудого кольору, декоративно довге, і обрамляє тонкі риси обличчя. Зрозуміло, що це означає, що вона жінка, хоча вона носить тільки довгу, вільну сукню без рукавів, яка повинна бути занадто тонкою для холодного навколишнього повітря.

Але її шкіра... Ви дивитесь, - це грубо і не найкращий спосіб для того, щоб почати розмову з цими людьми - але нічого не можете з собою вдіяти. Її шкіра. Вона не просто гладка, вона... глянсова, чи щось на зразок. Майже відполірована. Через це вона має найдивовижніший колір обличчя, який ви коли-небудь бачили.

Рудоволоса жінка посміхається, і її зуби породжують у вас дрож до кісток.

Хоа у відповідь на цю посмішку шипить, як кіркуша. І, коли він це робить, явно наляканий, ви ясно бачите його зуби в перший раз. Він ніколи не їв перед вами, в кінці кінців. Він ніколи не показував їх, коли посміхався. Вони пофарбовані там, де у неї вони прозорі, і емалево-білі, ніби свого роду камуфляж, але не сильно відрізняються по формі від зубів рудоволосої. Не квадратні, але грановані. Алмазні.

- Зло Землі, - бурмоче Тоніке. Ви розумієте, що вона говорить про них обох.

Юкка різко кидає погляд на свою супутницю.

- Ні.

Очі рудоволосої переміщаються в сторону Юкки. Жодна інша частина її лиця не рухається. Включаючи тіло, яке стоїть, як укопане. Вірніше як статуя.

- Це може бути зроблено без шкоди для вас або ваших товаришів. - Її губи не рухаються. Голос, який звучить, дивно порожній, і долинає звідкись зсередини її грудей.

- Я не хочу, щоб це "було зроблено" - Юкка кладе руки на стегна - Це моє місце, і ви погодилися дотримуватися моїх правил. Відступаємо.

Блондинка ледь змінює позу. Вона не піднімає арбалет, але ви знаєте, що вона готова зробити це в один момент. І неважливо, що ви буде робити. Рудоволоса не рухається якусь мить, а потім закриває рот, ховаючи свої жахливі алмазні зуби. Коли вона це робить, ви розумієте відразу кілька речей. По-перше, вона насправді не посміхалася. Це був вияв загрози, такий як з кіркушею, яка оголює свої ікла. По-друге, з закритим ротом і безтурботним виразом, вона набагато менше вас нервує.

Третім моментом є те, що Хоа теж загрожував. Але він розслабляється і, коли рудоволоса відходить назад.

Юкка видихає. Вона знову фокусує погляд на вас.

- Я думаю, - каже вона - що вам краще увійти всередину.

- Я не впевнена, що це хороша ідея - говорить вам Тоніке, приязним тоном.

- Як і я, - каже білява жінка, дивлячись на Юкку. - Ви впевнені в цьому, Юк?

Юкка знизує плечима, і ви думаєте, що вона не така безтурботна, як хоче здаватися.

- Коли я була впевнена хоч у чому-небудь? Але на даний момент це здається мені хорошою ідеєю.

Ви не впевнені, що згодні. Проте, дивний цей коммі чи ні, міфічні це істоти чи ні, чекають на вас неприємні сюрпризи чи ні, ви прийшли сюди у справі.

- Тут проходили чоловік і дівчинка? - Запитуєте ви. - Батько і дочка. Чоловік приблизно мого віку, а дівчинці вісім з половиною... Ви згадуєте про два місяці дороги. - Майже дев'ять років. Во... - Ви хвилюєтеся і заїкаєтеся, - в... вона схожа на мене.

Юкка кліпає, і ви зрозумієте, що по-справжньому здивували її. Очевидно, вона готувалася до абсолютно інших питань.

- Ні, - каже вона, і...

І тоді всередині вас щось обривається.

Як боляче чути це просте "Ні". - Воно вражає, як прямий удар, як сіль на рану - цей погляд Юкки у чесному подиві. Це означає, що вона не бреше. Ви здригаєтеся і ваша свідомість пливе, не підготовлена до наслідків, пов'язаних зі смертю всіх ваших надій. Це відбувається з вами крізь серпанок розуміння, що ви очікували на щось, так як Хоа сказав вам про це місце. Ви почали надіятися, що знайдете їх тут, і дочка буде з матір'ю. Тепер ви страждаєте від цього.

- Есс... Ессун? - Чиясь рука схопила вас за передпліччя. Чия? Тоніке. Її рука це грубе і тверде життя. Ви відчуваєте як її мозолі труться по шкірі вашої куртки. - Ессун...

- Ох, ні-і!

Ви завжди знали про це. Як ви сміли очікувати на щось ще? Ви просто нечиста, суцільно-іржава рогга, ще один агент Зла Землі, просто ще одна помилка розумної практичної селекції, ще один загублений інструмент. Ви не повинні були мати дітей, в першу чергу, і ви не повинні були тримати їх біля себе, як тільки народили... і чому Тоніке тягне до вас руки?

Тому що ви підняли свої руки до обличчя. Ох, та ви розревілися.

Ви повинні були сказати це Джою, перш ніж виходити за нього заміж, перш ніж спати з ним, перш ніж ви навіть подивилися на нього і подумали про те, про що ви не мали права будь-коли думати. Тоді, якщо бажання вбити рогга охопило би його, він би убив вас, а не Уче. Ви та, хто заслуговує на те, щоб померти, врешті-решт, десять тисяч разів замість населення двох коммі.

Крім того, ви можете ревіти.

Ви не повинні ревіти. Ви повинні бути мертві. Ви повинні були померти раніше за ваших дітей. Ви повинні були померти при народженні, щоб ніколи не жити, щоб не нести їх.

Ви повинні були...

Ви повинні були...

Щось проноситься через вас.

Щось подібне до хвилі сили, що прийшла з півночі, і яку ви шунтували в той день, коли світ змінився. Або, може трохи схоже на те, що ви відчували, коли увійшли в будинок після виснажливого дня і побачили, що ваш хлопчик лежить на підлозі. Подув потенціалу, що залишився невикористаним. Обсяг чогось нематеріального, але значущого, що з'явилося і зникло, шокуючи своєю відсутністю в якості свого існування, в першу чергу.

Ви моргаєте і опускаєте руки. Ваші очі розмиті і болять; пальці ваших рук мокрі. Юкка зійшла вниз і стоїть перед вами, всього за пару футів. Вона не торкається вас, але ви дивитеся на неї, так чи інакше розуміючи, що це зробила вона. Щось таке, чого ви не розумієте. Орогенез, звичайно, але розвернутий таким чином, як ви ніколи не відчували раніше.

- Ей, - каже вона. На її обличчі лише співчуття. Проте, її голос трохи м'якший, коли вона говорить з вами, хоча, можливо, це тільки тому, що вона ближче. - Ей. Вам краще зараз?

Ви ковтаєте. Ваше горло болить.

- Ні, - кажете ви. (Знову це слово! Ви майже хихикаєте, але ковтаєте і бажання зникає.) - Ні. Але я... Я можу контролювати себе.

Юкка повільно киває.

- Слідкуйте за собою. - Блондинка за нею явно скептично ставиться до можливості цього.

Тоді, з важким зітханням, Юкка повертається до Тоніке і Хоа - останній тепер виглядає оманливо спокійним і нормальним. Нормальним по стандартах Хоа, у всякому разі.

- Добре, - каже вона, - тоді ось що. Ви можете зупинитися тут або можете піти геть. Якщо ви вирішите залишитися, я візьму вас у коммі. Але ви повинні знати: Кастрім це унікальне місце. Ми намагаємося створити тут дещо нове. Якщо цей сезон виявиться коротким, то ми збираємося перебути його біля озера лави, коли санзе прийдуть сюди. Але я думаю, що цей сезон не буде коротким.

Вона дивиться на вас, скоса, не лише для того, щоб ви підтвердили її слова. Підтвердження їй не потрібне, так як вона не сумнівається. Будь-яка рогга знає це, як своє власне ім'я.

- Цей сезон не буде коротким, - ви згодні. Ваш голос хрипкий, але виправляється. - Він буде тривати десятиліттями. - Юкка піднімає брову. Так, вона має рацію; ви намагалися щадити ваших товаришів, а вони не потребували м'якості. Тепер потрібно сказати їм правду. - Сторіччя найменше.

Навіть це ще м'яко сказано. Ви впевнені, що цей сезон буде тривати принаймні тисячу років. Можливо, кілька тисяч.

Тоніке хмуриться.

- Ну, все вказує на велику континентальну деформацію, або, можливо, просте порушення ізостазії по всій довжині планети. Горотворенням цього не подолати, у континенту велика інерція... непомірно велика... Ви впевнені?

Ви дивитеся на неї, на мить забувши про горе. Юкка і блондинка також. У Тоніке гримаса роздратування, і особливо проти вас. - О, заради іржі, перестаньте вдавати, що ви здивовані. Секрети навіть зараз, правда? Ви знаєте, хто я, і я знаю, хто ви. Чи повинні ми продовжувати прикидатися?

Ви хитаєте головою, хоча насправді не відповідаєте на це питання. Натомість ви відповідаєте на її перше питання,

- Я впевнена, - скажете ви. - Сторіччя. Можливо, більше. -

Тоніке здригається. - Жоден коммі не має достатніх запасів, щоб протриматися так довго. Навіть Юменес.

Легендарні великі склади Юменеса зараз є шлаком в лаві якоїсь трубки. Частина вас оплакує втрату всієї цієї їжі. Частина вас вважає, ну, що це набагато швидший і більш милосердний кінець для людської раси.

Коли ви киваєте, Тоніке впадає в жах і мовчання. Юкка переводить погляд від вас до Тоніке, і, мабуть, вирішує змінити тему.

- Тут двадцять дві орогени, - каже вона. Ви здригаєтеся. - Я очікую, що буде більше, через деякий час. Ви в порядку? - Вона дивиться на Тоніке.

Оскільки відбувається зміна предмету розмови, це ідеально підходить для її відволікання.

- Яким чином? - Відразу ж запитує Тоніке. - Як ви змусите їх прийти сюди?

- Нічого такого не буде. Я задала вам питання.

Ви могли б сказати, щоб Юкка не турбувалася.

- Я в порядку, - квапливо говорить Тоніке. Ви здивовані, що вона не помічає слинотечі. У неї великий шок через неминучу загибель людства.

- Все в порядку... - Юкка повертається до Хоа. - І ти. Кілька інших вашого роду тут є теж.

- Більше, ніж ви думаєте, - говорить Хоа, дуже м'яко.

- Так. Добре. - Юкка приймає це з чудовим апломбом. - Ви почули, що і як. Якщо ви захочете залишитися тут, ви будете виконуватити правила. Ніяких бойових дій. Ніяких... - Вона розчепірює пальці і оголює зуби. Це дивно зрозуміло. - І ти робитимеш те, що я скажу. Зрозумів?

Хоа трохи нахиляє голову, його очі блищать в чистому розумінні небезпеки. Це настільки ж шокуюче, як побачити його алмазні зуби; ви почали думати про нього як про досить м'яку істоту, лише трохи ексцентричну. Тепер ви не впевнені, що думати.

- Ви не можете наказувати мені.

Юкка, до вашого ще більшого подиву, нахиляється і її обличчя опиняється напроти його.

- Дозвольте мені сказати це так, - каже вона. - Ви можете продовжувати робити те, що ви робили, намагаючись бути пластичним, як лава, чого ваш вид ніколи не зможе досягти, або я можу почати говорити всім, хто ви дійсно такі.

І Хоа... здригається. Його очі - тільки очі - повертаються в сторону не-жінки на ґанку. Вона знову посміхається, хоч і не показує зуби на цей раз, і це кладе край його сумнівам. Ви не знаєте, що все це означає, але Хоа, здається, змирився.

- Добре, - каже він Юкка, з деякою формальністю. - Я згоден з вашими умовами.

Юкка киває і випрямляється, затримавши на ньому погляд на мить довше, ніж необхідно, перш ніж відвернутися.

- Що я збиралася сказати, перш ніж почався ваш маленький, мм-м... момент, це те, що ми прийняли кілька людей, - каже вона вам. Через плече, бо повертається і йде вгору по сходах до будинку. - Ніякого чоловіка з дитиною ми не прийняли, але ці люди бували в пошуках цього місця навіть у Кебак-квартенті. Ми взяли їх, тому що вони нам потрібні. - Це те, що будь-який розумний коммі робить в такі часи: виганяє небажаних, і приймає тих, кого потребує, з цінними навичками і вмінням. У коммі, де сильний лідер, це роблять систематично і безжально, з деяким ступенем холодної люті. У менш сильних коммі це теж роблять, але більш неохайно, у такий спосіб Тірімо позбувся вас.

Джой простий майстер по інструментах для обробки каменю. Корисне вміння, але не таке вже й рідкісне. Хоча Нассун така ж як ви і Юкка. І з якоїсь причини люди цього коммі, здається, набирають орогенів.

- Я хочу зустрітися з цими людьми, - кажете ви. Є невеликий шанс, що Джой або Нассун замаскувалися і тепер серед них. Або що хтось з них, можливо, бачив їх на дорозі. Або... досить. Це дійсно слабенький шанс. Хоча ви хочете надіятися на нього. Вона ваша дочка. Ви будете робити будь-що, щоб знайти її.

- Тоді добре. - Юкка повертається і манить їх. - Заходьте, і я покажу вам чудо або три. - Наче вона ще не зробила цього. Але ви слідуєте за нею, тому що ні міфи, ні таємниці не можуть погасити свічку навіть нескінченно малої іскри надії.

* * *

Тіло зникає. Лідерство, яке триває, покладається на більше.

- Таблет Третій, "Структура", вірш другий -

16

СІЄНІТА У ПРИХОВАНІЙ ЗЕМЛІ

Сієніта приходить в себе через холод з одного боку її тіла. На лівій стороні - стегно, плече і велика частина спини. Джерелом холоду є різкий вітер, пориви якого майже болісно проходять через волосся по всій задній частині черепа - що означає, що її волосся, мабуть, перестало виконувати свою функцію захисту. Крім того, смак бруду у роті, хоча її язик сухий.

Вона намагається поворухнутися - болить все потрошку. Це дивний вид болю, не локалізований, не пульсуючий, не гострий чи якийсь конкретний. Ніби все її тіло одна велика гематома. Вона стогне, необережно рухає рукою, і відчуває під собою тверду землю. Вона відштовхується від землі достатньо, щоб відчути, що вона знову може контролювати себе, хоча насправді їй не вдається встати. Все, що вона робить успішно, це відкриває очі.

Руїни сріблястого каменю під її рукою і перед її обличчям: монциніт, можливо, або один з легших сланців. Вона ніколи не могла запам'ятати субвулканічні породи, так як інструктор-геомест у Фулькрумі був неймовірно нудним. У декількох футах далі каміння поступається конюшині, звичайній траві і якомусь бур'яну з густим листям. (Біоместрії вона приділяла ще менше уваги.) Рослини неспокійно похитуються на вітрі, хоча не так сильно, тому що її тіло захищало їх від сильних поривів.

"Від ударів вітру", це перше, про що вона думає, і прокидається від легкого шоку через її власну розумову незграбність.

Вона сідає. Це боляче, і це важко, але вона це робить, і сидіння дозволяє їй бачити, що вона лежить на пологому схилі біля скелі, в оточенні ще більших бур'янів. Крім цього нерозривна гладінь легкої хмарності. Океан запахів, але він відрізняється від того, до якого вона звикла за останні кілька тижнів: менш солоний, більш розріджений. Повітря вологе як у сушилці. Положення Сонця може означати пізній ранок, а холод такий, який буває в кінці зими.

Це повинен бути пізній ранок. Алія біля екватору; температура повинна бути вищою. Холодна і тверда земля, на якій вона лежить, повинна бути теплим піщаним грунтом. То де вона, іржа все бери?

Гаразд. Вона може зрозуміти дещо. Скеля, на якій вона лежить, знаходиться високо над рівнем моря, відносно близько до знайомого їй кордону: Це край одинієї з двох основних тектонічних плит, з яких складається Нерухомість. Мінімально на північ. І вона відчуває край пити перед собою: Вони недалеко від Алії.

Але вони не в Алії. Насправді, вони не на континенті взагалі.

Рефлекторно Сієніта намагається зробити більше, ніж просто дотягтися надчуттям до краю плити, як робила це кілька разів перед цим.

І нічого не відбувається.

Вона сидить тепер, більш охолоджена, ніж вітер, і не може цього пояснити.

Але вона не одна. Поруч неї лежить, згорнувшись, Алебастр. Його довгі кінцівки притиснуті до тіла, він в несвідомому стані або мертвий. Ні; одна його сторона повільно піднімається і опускається. Добре, якщо це так.

За ним, на верхній частині схилу, стоїть висока, струнка фігура, одягнена в білу туніку, що не розвівається.

Злякавшись, Сієніта завмирає.

- Агов? - Її голос хриплий.

Жіноча фігура, наскільки Сієніта може судити, не повертається. Вона дивиться вдалину, на щось таке, чого Сієніта не може звідси побачити.

- Здрастуйте.

Що ж, це теж початок. Сієніта змушує себе розслабитися, хоча це важко, коли вона не може досягти енергії землі для зігрівання. Немає причин для занепокоєння, дорікає вона собі; ця жінка, якби вона хотіла заподіяти їм шкоду, могла би легко зробити це раніше.

- Де ми?

- На острові, десь у ста милях від східного узбережжя.

- На острові? - Це страшно. Острови це смертельні пастки. Єдине ще гірше місце для проживання, крім тих, які знаходяться на вершинах лінії розлому і в стані спокою, або в кальдерах згаслих вулканів. Але справді, тепер Сієніта чує далекий шелест хвиль, які б'ються до скель, далеко нижче по схилу, на якому вони лежать. Якщо вони у сотні миль від краю плити, це означає, що вони занадто близько до лінії підводного розлому. В основному острови на цій лінії. Ось чому люди не живуть на островах, а віддають перевагу континентові; вони можуть померти в будь-яку мить від цунамі.

Вона встає на ноги, відчайдушно, щоб побачити, наскільки погана ситуація. Її ноги затерпли, лежачи в одному положенні на камені, але вона намагається обійти навколо Алебастра, поки не стає на схил поруч з жінкою. І бачить...

Океан, наскільки може бачити око, відкритий і зникаючий вдалині. Схил скелі різко падає вниз за кілька футів від того місця, де вона стоїть, стаючи прямовисною зазубреною скелею, яка піднята на декілька сотень футів над рівнем води. Коли вона підступає до краю і дивиться вниз, пінні гребені на ножевидних каменях виявляються далеко внизу; падіння звідси означає вірну смерть. Вона швидко робить крок назад.

- Як ми потрапили сюди? - Шепоче вона нажахано.

- Я перенесла вас.

- Ви... - Гнів Сієніти досягає піку через шок, і вона круто повертається до жінки. Тоді гнів вмирає, залишивши шок незаперечним переможцем.

Тому що це майже статуя жінки: невисокої, волосся в простій сіточці, елегантні, витончені риси обличчя, така ж поза. Довершує враження шкіра і одяг кольору старої слонової кістки, але додайте глибоко затінені білки очей і волосся чорного кольору, а також нігті пальців. Колір тут зів'ялий, майже іржавий, брудної землі. Або крові.

Кам'яна істота.

- Зло Землі, - шепоче Сієніта. Жінка не реагує.

Чується стогін, і перебиває те, що Сієніта може додати. (Але що вона може сказати? Що?) Вона відриває очі від кам'яної істоти і фокусується на Алебастрові, який далі паралізований і явно не відчуває себе краще, ніж Сієніта сподівається. Але зараз вона ігнорує його, і, нарешті, оформляє думки у слова.

- Чому? - Запитує вона. - Навіщо ви перенесли нас сюди?

- Для того, щоб він був у безпеці.

Це просто, як кажуть лористи. Губи кам'яної істоти  не ворушаться, коли вона говорить. Очі не рухаються. Вона з таким же успіхом може бути статуєю. Тоді сенс сказаного утверджує себе, і Сієніта усвідомлює, про що істота говорила.

- Для того, щоб він був... у безпеці? - Знову ж таки, кам'яна істота не відповідає.

Алебастр знову стогне, так що Сієніта зрештою йде до нього, допомагаючи йому сісти, так як він починає ворушитися. Його сорочка тягнеться по плечах, і він шипить, і вона запізніло згадує про метальний ніж Хранителя. Його вже немає, але сорочка прилипла до неглибокої рани з засохлою кров'ю. Він лається, коли відкриває очі.

- (Decaye, shisex unrelabbemet). - Це дивна мова, і вона чула, як він користувався нею раніше.

- Говоріть на санзе, - різко просить вона, хоча насправді не хоче дратувати його. Вона спостерігає за істотою, але не рухається.

- ... трахана іржа, - говорить він, хапаючись за пошкоджене плече, - як пече.

Сієніта відштовхує його руку.

- Не хапайтеся. Ви можете знову відкрити рану. - Вони за сотні миль від цивілізації, відокремлені від неї водою, наскільки око може бачити в усіх напрямках. У милості істоти, чия раса є за визначенням найбільш загадковою і смертельною. - У нас тут компанія.

Алебастр, який здається вже повністю прокинувся, кліпає на Сієніту, а потім дивиться в ту ж сторону; його очі трохи розширюються, побачивши кам'яну істоту. Потім він стогне.

- Лайно. Лайно... Що ти зробила на цей раз?

Так чи інакше, Сієніта з подивом розуміє, що Алебастр звертається до кам'яної істоти.

- Я врятувала твоє життя, - каже істота.

- Що?

Рука кам'яної істоти піднімається так впевнено, що жест перевершує витонченістю звичайний людський рух і виглядає неприродно. Жодна інша частина її не рухається. Вона вказує кудись. Сієніта повертається, щоб послідувати за її жестом і бачить західний горизонт. Горизонт зламаний, на відміну від інших: Плоска лінія моря і неба зліва і справа, але посередині цієї лінії росте прищ, жирний і червоний - він світиться і димить.

- Алія, - каже кам'яна істота.

* * *

Виявляється що на острові живуть люди. На острові немає нічого, крім горбів, кущиків трави і твердих порід - ні дерев, ні верхнього шару грунту. Цілком непридатне місце для життя. І все ж, коли вони досягають іншої сторони острова, де скелі трохи менші, вони бачать напівкруглу бухту, майже як у Алії. (Вірніше майже таку, яка була в Алії.) Однак на цьому подібність закінчується, тому що ця гавань набагато менша, а село висічене прямо в прямовисній скелі.

Його важко помітити, в першу чергу. Спочатку Сієніта думає, що вона бачить виходи каверн, які неправильно всіяли зазубрене лице скелі. Потім вона розуміє, що роти печер занадто одинакові по формі, навіть якщо відрізняються розміром: прямі лінії по нижній частині отвору і зі сторін витончено вигинаються до верхньої точки. І всередині кожного отвору хтось формував фасад будівлі: елегантні колони, скошені прямокутники дверного отвору, складні карнизи з вирізьблених квітів і тварин. Це щось незнайоме. Вона бачила не так багато, але життя в Юменесі, в тіні Чорної Зірки і імператорського палацу, що завершував місто, і в Фулькрумі з його стінами з чорного обсидіану, привчає до дивацтв мистецтва і архітектури.

- У неї немає імені, - говорить їй Алебастр, коли вони йдуть вниз під стукіт кроків по кам'яних східцях, які, здається, ведуть в сторону села. Він говорить про кам'яну істоту, яка залишилася на верхньому майданчику сходів. (Сієніта на мить відводить погляд, і озирається - кам'яна істота зникла. Але Алебастр запевняє її, що вона як і раніше поруч. Звідки він знає - Сієніта не впевнена, що вона хоче це знати.)

- Я називаю її Сурма. Ну, тому що вона в основному біла. Метал а не камінь, і тому що вона не рогга, і "Алебастр" уже було зайняте.

Симпатично.

- І як вона відреагувала?

- Байдуже. - Він дивиться на Сієніту, яка обережно переставляє ноги, східці мокрі і чисті. Незважаючи на те, що є перила, у кожного, хто спускається вниз цими сходами, є можливість посковзнутись, перелетіти через них і упасти на темні камені внизу скелі. - Вона не мала нічого проти такого імені, і я вважаю, що вона заперечила би, якби захотіла.

- Чому вона взяла нас до себе? - Для того, щоб зберегти їх. Добре, вони можуть бачити, як Алія курить димом над водою. Але родичі Сурми зазвичай ігнорують і уникають людей, якщо тільки люди не пісяють на них.

Алебастр хитає головою, знову зосередивши увагу на сходах.

- Неможливо отримати відповідь на "чому" для того, що вони роблять. Якщо навіть відповідь існує, то вони ніколи не скажуть її нам. Я давно перестав питати, якщо чесно, це даремна справа. Сурма приходила до мене протягом, хмм, близько п'яти років? Зазвичай, коли нікого не було поблизу. - Він видає м'яке, пригнічене зітхання. - Раніше я думав, що це галюцинація.

Так, добре.

- І про що ви говорили?

- Вона просто каже, що вона тут для мене. Я не можу вирішити, чи підтримає вона таку заяву, - ви знаєте, я тут для вас, Бастер, я завжди буду любити вас, незважаючи на те, що я жива статуя, яка тільки виглядає як красива жінка, я завжди буду у вас за спиною - або щось більш зловісне. Хоча яке тепер це має значення? Адже вона врятувала наші життя.

Сієніта не відповідає.

- А де вона зараз?

- Пішла.

Сієніта пручається бажанню штовхнути його вниз по сходах.

- В, ах... - Вона знає про це, але, здається, трохи безглуздо говорити таке вголос. - В скелю?

- Я теж так думаю. Вони рухаються крізь скелі, для них це повітря; Я бачив, як вони це роблять. - Він робить паузу на одному з частих майданчиків на сходах, що теж змушує Сієніту зупинитися, ледь не наштовхнувшись на його спину. - Ви розумієте, що, ймовірно, вона таким чином перенесла нас сюди, чи не так?

Це те, чого Сієніта жахається. Навіть думка про дотик кам'яної істоти нервує її. Як і ідея, що істота переносила їх всередині миль скель і нижче дна океану: Вона не може подолати тремтіння. Кам'яна істота це сутність, яка кидає виклик причинам, подібним до горотворення, або до артефактів померлої цивілізації, або до чогось такого, що не може бути виміряне і передбачене таким чином, щоб мати сенс. Але якщо орогенів можна зрозуміти (в деякій мірі) і контролювати (з зусиллям), і якщо артефактів можна уникнути (принаймні поки вони не піднімуться з дна океану перед вами), кам'яні істоти ходять куди їм заманеться, і роблять те, що хочуть. Казки лористів щедрі на попередження щодо цих істот; ніколи не намагайтеся їх затримати.

Ця думка змушує Сієніту зупинитися, і Алебастр робить ще кілька кроків, перш ніж зауважує, що вона не йде за ним. - Кам'яна істота, - каже вона, коли він повертається до неї і дивиться роздратованим поглядом. - Там, в обеліску.

- Це не вона, - каже він, з терпінням, яке він резервує для людей, які в даний момент ведуть себе безглуздо, але не заслуговують того, щоб їм сказати, що написано на їхніх обличчях, бо у них був важкий день. - Я казав вам, що знаю Сурму уже деякий час.

- Я не це мала на увазі. - Вона відчуває себе ідіоткою. - Кам'яна істота, яка була в обеліску, подивилася на мене, перед... перед цим. Вона рухалася. І не була мертвою.

Алебастр дивиться на неї.

- Коли ви це бачили?

- Я... - Вона безпорадно жестикулює. У неї немає слів для опису. - Було... це було, коли я... Я думаю, що я бачила. Або, можливо, вона навела галюцинацію... Перед тим як це сталося... мої очі були прикуті до ножа охоронця. І це було так реально.

Алебастр розглядає її протягом довгого часу, його рухливе обличчя зберігає вираз, який вона починає асоціювати з несхваленням.

- Ви зробили те, що повинно було вас убити. Цього не сталося тільки через явну удачу і втручання Сурми. Якщо ви... бачили там щось... Я не здивований.

Сіеніта киває, не протестуючи проти такої оцінки. Вона відчувала силу обеліска в той момент. Він убив би її, якби вона насправді була там. Щось на зразок... вона відчуває... опіку, а потім оніміння. Можливо тому вона не може працювати з горотворенням? Чи це затяжний ефект від того, що робив охоронець?

- Що тоді сталося? - Запитує вона, відчувши розчарування. Там так багато питань, що не має ніякого сенсу копирсатися у цьому. Чому хтось намагався вбити Алебастра? Охоронець прийшов, щоб закінчити роботу? Що-небудь з цього пов'язане з обеліском? Чому вони тут, у смертельній пастці острова посередині іржавого океану? - Що відбувається? Бастер, щоб вас з'їла Земля, ви знаєте більше, ніж говорите.

Його обличчя кривиться, ніби йому боляче, але він нарешті зітхає і складає руки.

- Я не знаю всього, розумієте. Що б ви собі не уявляли, я дійсно не маю відповідей на всі питання. І поняття не маю, чому ви думаєте, що я все знаю.

Тому що він знає багато такого, про що вона навіть не чула. І тому, що він десятий рангом: він може робити те, що вона не може собі уявити, навіть не може описати, а тому якась частина її думає, що він, ймовірно, може зрозуміти те, що вона не може.

- Ви знали, що збирається робити охоронець.

- Так. - Тепер він виглядає сердитим, хоча і не на неї. - Я стикався з таким раніше. Але я не знаю, чому він був там. І можу тільки здогадуватися.

- Це краще, ніж нічого!

Він пригнічує роздратування.

- Ну добре. Припустимо хтось, або група людей, знали, що в гавані Алії лежить розбитий обеліск. Хто б це не був, вони також розуміли, що десятий рангом, ймовірно, помітить це, коли почне промацувати усе внизу. А так як для очищення гавані вистачало орогени четвертого рангу, само собою зрозуміло, що ці таємничі інші не мали ні найменшого уявлення про те, наскільки обеліск був небезпечним насправді. Інакше ні ви, ні я ніколи не прибули би до Алії живими.

Сієніта хмуриться, і кладе руку на перила, щоб не впасти, коли особливо різкий порив зверху тягне її вбік від скелі.

- Інші.

- Групи. Фракції в конфлікті, про який ми нічого не знаємо, яким бракувало часу і удачі.

- Фракції Хранителів?

Він глузливо фиркає.

- Ви говорите це так, ніби це неможливо. Усі рогга мають однакові цілі, Сієніта? Чи лідери? Навіть кам'яні істоти, ймовірно, ведуть суперечки між собою.

Одна Земля знає, що у них там і як.

- Отже хтось, ох, чи фракція, послали охоронця, щоб убити нас обох. - Трохи не так. Вона не повідомляла у Юменес, що була одна, коли активувала обеліск. - Щоб вбити того, хто активує обеліск.

Алебастр похмуро киває головою. - Я вважаю, що він той, хто отруїв мене, думаючи, що тільки я зможу сконтактувати з обеліском. Охоронці не люблять супроводжувати нас у таких місцях, де їх можна побачити, якщо цього можна уникнути; інакше ми будемо отримувати співчуття від громадськості. Напад в кінці дня, коли ще було видно, був останнім засобом. - Він знизує плечима, кривлячись від цієї думки. - Я думаю, нам пощастило, що він не намагався отруїти тебе теж. На мені він повинен був спрацювати. Параліч будь-якого роду, як правило, впливає на надчуття; Я був би абсолютно безпорадним. Якби...

Якби він не був в змозі викликати енергію з аметистового обеліска, приборкати надчуття Сієніти, і зробити те, що не міг зробити самостійно. Тепер, коли Сієніта краще розуміє, що він зробив у ту ніч, їй стає ще гірше. Вона нахиляє голову до нього.

- Ніхто не знає, на що ви здатні, чи не так?

Алебастр ледь зітхає, дивлячись в сторону.

- Я навіть не знаю, на що я здатний, Сієніта. Те, чого Фулькрум навчив мене... Я мав залишити це позаду, пройшовши певну точку. Я повинен був продовжувати своє власне вдосконалення. Іноді мені здається, що я можу просто думати по-іншому, якщо зможу відкинути досить бугато того, чого вони навчили мене і спробувати щось нове. Я міг би... - Він замовкає, ніби губиться в пошуках слів. - Не знаю. Я дійсно цього ще не робив. Але я припускаю, що добре, що я цього не робив, інакше охоронці давно б мене убили.

Це наполовину дитячий лепет, але Сієніта зітхає в розумінні.

- Отже, дехто має можливість послати охоронця, щоб... - знешкодити десятого рангом шляхом отруєння. І змусити панікувати четверту рангом.

- Усі Хранителі вбивці, - кидає він, з гіркотою. - Що стосується того, хто має право командувати охоронцями, про це я не маю поняття. - Алебастр знизує плечима. - Ходять чутки, що вони підзвітні імператору - нібито Хранителі є останнім рубежом влади, якою він володіє. Або, можливо, це намірена брехня, і ними управляють сім'ї лідерства Юменес у такий спосіб, як вони роблять все інше. Або вони управляються самим Фулькрумом? Не маю уявлення.

- Я чула, вони не дозволяють контролювали себе, - каже Сієніта. Це також, ймовірно, просто плітки.

- Можливо. Охоронці, звісно ж, діють швидко, щоб убити рогга, коли мова йде про збереження їх секретів, або якщо хтось намірюється стати їм на заваді. Якщо у них є ієрархія, то тільки вони знають про це. Що стосується того, що вони роблять, то це... - він робить глибокий вдих, - свого роду хірургічна процедура. Вони діти рогга, але не рахують себе ними, тому що є деяке знання про орган орогенезу, і ця процедура змушує працювати на них. Як імплантат у головному мозку. Земля знає, як вони дізналися про це, або коли вони почали це робити, але це дає їм можливість звести нанівець здатність до орогенезу. І розвинути інші здібності. Найгірші з них.

Сієніта здригається, згадуючи звук тріску власних сухожиль. Пальці її рук різко стискаються.

- Однак він не намагався тебе вбити, - каже вона. Вона дивиться на його плече, яке все ще помітно темнішого кольору, тканина навколо рани просякнута кров'ю, хоча, можливо, під час прогулянки вона відірвалася, і до рани нічого більше не прилипає. Трохи свіжої вогкості, це знову кровотеча, але, на щастя, незначна. - Цим ножем...

Алебастр похмуро киває.

- Це охоронець-мисливець. Їх метальні ножі виглядають як звичайне вулканічне скло, але це не так. Вони при дотику так чи інакше порушують все, що контролює орогена, що робить нас тими, кими ми є. - Він здригається. - Ніколи не знав, яке це відчуття; це боляче, як Земний Вогонь. І ні, - говорить він швидко, випереджаючи питання Сієніти, - я не знаю, чому він не вдарив мене іншим ножем. Він вже паралізував нас обох; я був так само безпорадний, як і ви.

Є ще одне питання. Сієніта облизує губи.

- Чи можете ви... ви досі...

- Так. Це пройде через кілька днів. - Він посміхається на її полегшене зітхання. - Я вже казав вам, що стикався з Хранителями раніше.

- Чому ви не хотіли, щоб він торкався до мене?

Алебастр замовкає. Сієніта спочатку думає, що він просто не відповість, але потім дивиться на його обличчя і бачить на ньому тінь. Через деякий час він починає говорити. - Я знав, що матиму десятий ранг, коли ще був молодим. Коли я ще був... наставником, свого роду. Як Фельдшпар для вас.

- Фельдшпар чи ні - не має значення.

Він ігнорує її зауваження, ніби поринув у спогади. - Я не знаю, чому це сталося. Але в один прекрасний день ми йшли по Кільцю, просто насолоджуючись приємним вечором... - Він хитається, різко, а потім дивиться на неї з кривим, якщо не страдницьким, виразом. - Ми шукали якогось місця, щоб побути на самоті.

Ох. Можливо, це поясить кілька речей.

- Я слухаю, - каже вона з перебільшеною зверхністю.

Він киває, з розумінням.

- У всякому разі, охоронець сидів десь над нами. У сорочці, такій, як ви бачили. Про те, що він там, він не попередив і нічого не сказав. Він просто... напав. Я не бачив, усе сталося швидко, як в Алії. - Бастер потирає долонею обличчя. - Він узяв Гесіону в задушливий захват, але не настільки сильний, щоб насправді задушити її. Охоронцю потрібен був лише контакт шкіра до шкіри. Тому він просто тримав Гесіону, а потім він посміхнувся, ніби робив найпрекраснішу річ у світі, хворий придурок.

- Що? - Вона не хоче знати, і все ж запитує. - Що робить шкіра охоронця?

Жовна Алебастра випинаються від напружених м'язів.

- Вона перенацілює наше горотворення всередину, я вважаю. Я не знаю, як у кращий спосіб це пояснити. Але те, що всередині нас, що може розсувати пласти, знижувати напруження і так далі, все, з чим ми народжуємося... Хранителі можуть повернути проти нас.

- Я, я не... - Адже орогени не працюють на плоть, не напряму. якщо тільки...

Ох.

Він мовчить. Цього разу Сієніта не пропонує йому йти далі.

- Так. Отже. - Алебастр хитає головою, а потім кидає погляд у бік вирізаного у скелі села. - Чи не піти нам туди?

Їй важко говорити після такої історії.

- Бастер. - Вона жестом вказує на себе, на одежу, яка запилена, але до сих пір позначає її приналежність до "чорних жилетів" імперської орогени. - Жоден з нас зараз не може зрушити навіть камінчик. І ми не знаємо цих людей.

- Я знаю. Але моє плече болить, і я хочу пити. Ти бачиш поблизу чисту проточну воду?

Ні. І ніякої їжі. І немає ніякої можливості поплисти назад на материк, занадто довга дорога. Якби Сієніта вміла добре плавати, чим вона не може похвалитися, і якби Океан не кишів монстрами, про яких розказують у казках, тоді можливо.

- Добре, йдемо, - каже вона, і проминає його, щоб іти першою. - Дозволь мені поговорити з ними в першою, щоб нас не вбили. - "Божевільні рогга".

Алебастр ледь хихикає, ніби почув її невокалізовану думку, але не заперечує, і вони відновлюють спуск.

Сходи врешті-решт закінчуються, перейшовши у рівний тротуар, що по кривій огинає скелю на кілька сотень футів вище рівня моря. Сієніта здогадується, що коммі застрахований від цунамі через його висоту. (Вона не може бути впевнена, звичайно. Вода навкруги як і раніше незвична їй.) Крім того, незвична відсутність захисної стіни, хоча, з огляду на всі обставини, океан служить досить ефективним бар'єром між людьми, які живуть тут, і кимось з-за меж... коммі, якщо його можна так можна назвати. Дюжина човнів прив'язані нижче, і коливаються біля причалів, які виглядають як завали каменю, безсистемно обкладені дошками, - жахливі і примітивні в порівнянні з рівними пірсами і пілонами Алії. Човни теж мають дивний вигляд, по крайній мірі в порівнянні з тими, які вона бачила: деякі з них прості і елегантні, ніби вирізані цілком зі стовбура дерева, з закріпленими по сторонах стійками. Деякі з них більші і мають вітрила, але вони мають інший дизайн, не такий, до якого вона звикла.

Навколо човнів працюють люди, деякі з них тягають кошики взад і вперед, інші, очевидно фахівці, працюють над складним оснащенням вітрил на одному з них. Вони не дивляться вгору; Сієніта пручається бажанню окликнути їх. Її і Алебастра вже побачили, в усякому разі. Біля першої каверни (кожна з яких величезна, тепер, коли вони знаходяться на рівні "землі" і можуть добре все роздивитися), вже почала збиратися група людей.

Сієніта облизує губи і робить глибокий вдих, коли вони наближаються. Вони не виглядають вороже налаштованими.

- Привіт, - ризикує вона, а потім чекає. Ніхто не намагається відразу ж убити їх. Все йде нормально.

Близько двадцяти людей в основному виглядають приголомшеними, побачивши її і Алебастра. Це в основному діти різного віку, кілька молодих людей, кілька старійшин, і кіркуша на повідку, яка, здається, налаштована дружньо, судячи з того, як виляє її короткий хвіст. Люди, безумовно, східні коастери, в основному високі і темні, як Алебастр, хоча з вкрапленнями блідих, і вона бачить принаймні одну зачіску з попелястого волосся, що розвівається на постійному вітрі. Вони також не виглядають стривоженими, і це добре, хоча Сієніта отримує чітке враження, що вони не звикли дивуватися незнайомим відвідувачам.

Тоді літній чоловік з видом лідера, або можливо лише керівника, робить крок вперед, і говорить щось абсолютно незрозуміле.

Сієніта дивиться на нього. Вона не може навіть сказати, що це за мова, яка, незважаючи на це, звучить дивно знайомо. Тоді - ой, це звичайно ж Алебастр, - виходить вперед і говорить щось тією ж мовою, і всі відразу хихикають, бурмочуть і розслабляються. За винятком Сієніти.

Вона дивиться на нього.

- Переклади.

- Я сказав їм, що ви боялися, що вони нас уб'ють, якщо я заговорю першим, - говорить він, і вона вважає, що зараз справді уб'є його прямо на місці.

Тому вона мовчить. Вони починають розмову, люди цього дивного села і Алебастр, в той час як Сієніта нічого не може зробити, крім як стояти, намагаючись не виказувати розчарування. Алебастр робить паузи і  переводить, коли може, хоча він розуміє не все з того, що чує; вони говорять дуже швидко. Вона отримує враження, що він говорить одразу з усіма. Виявляється, що коммі називається Меов, і людина, яка заговорила до них першою, зветься Гарлас, він їх староста.

Крім того, вони пірати.

* * *

- У них немає ніякої можливості вирощувати тут їжу, - пояснює Алебастр. - Отже вони роблять те, що їм потрібно робити, щоб вижити.

Це відбувається пізніше, після того, як люди Меова запрошують їх в до склепінчатих залів, у яких зосереджене життя їх коммі. Приміщення ведуть в глибину скелі, що не дивно, так як острів складається з більш-менш однорідної групи скель, деякі з каверн природні, а інші вирізані невідомими засобами. Все це дивно красиве, майстерно вирізані склепіння, акведуки і арки уздовж багатьох стін, і досить факелів і світла ліхтарів, щоб вони не відчували приступів клаустрофобії. Сієніті не подобається відчуття маси каменю над головою, яка ніби чекає, щоб розчавити їх наступного разу, коли почне трясти, але якщо вона повинна бути замкнена в смертельній пастці, то по крайній мірі ця затишна.

Меовіти привели їх в будинок для гостей, або, вірніше, в житло, яке пустувало і в якому недавно зробили ремонт. Вона і Алебастр отримали їжу на загальній кухні, їм показали комунальну лазню і дали кілька змін одягу в місцевому стилі. Їм навіть виділили крапельку конфіденційності, хоча не повну, так як цікаві діти щоразу прибігали і зазирали через різьблені, відкриті отвори-вікна, щоб похихикати над ними, а потім втікали. Це майже мило.

Зараз Сієніта сидить на купі складених ковдр, які, здається, були зроблені для того, щоб на них сидіти, спостерігаючи, як Алебастр накладає довгу чисту тканину навколо травмованого плеча, тримаючи другий кінець в зубах, щоб через мить затягнути плече в бандаж. Звичайно, він міг звернутися до неї за допомогою, але він цього не робить, так що вона не може пропонувати свої послуги.

- Вони рідко торгують з материком, - продовжує він, звільнивши зуби. - Все, що вони можуть запропонувати, це риба, а Коастер має багато своїх коммі на узбережжі. Тому меовіти живуть набігами. Вони нападають на судна уздовж головних торгових шляхів, або викачують з коммі плату для захисту від набігів - так, їх набігів. Не питай мене, як це працює; я передаю тільки те, що почув від старости.

Це звучить... нестабільно.

- Навіщо вони будуються тут? - Сієніта дивиться навколо на грубо вирізані стіни і стелю. - Це острів. Я маю на увазі, що ці печери занадто крихкі, і наступний струс або цунамі все знищать. І, як ви сказали, тут немає ніякої можливості вирощувати їжу. Чи є у них склади? Що станеться, якщо наступить сезон?

- Я думаю, що тоді вони вимруть. - Бастер знизує плечима, в основному для того щоб спробувати як тримається накладена пов'язка. - Я запитував їх про це, але вони просто сміялися і не відповідали на питання. Ви помітили, цей острів знаходиться у верхній частині гарячого плями?

Сієніта кліпає. Вона не могла цього помітити, її орогенез як онімілий або вдарений палець. У нього теж, але його оніміння мабуть проходить швидше. - Як глибоко?

- Дуже. Навряд чи будуть зміни найближчим часом, або в найближчій перспективі, але якщо це станеться, замість острова тут буде кратер. - Він морщиться. - "Звичайно, якщо цунамі не зруйнує острів раніше - тут близько до кордону плато. Так багато способів померти в цьому місці. Але вони знають про них - серйозно - і, наскільки я можу судити, їх це не хвилює. По крайній мірі, вони помруть вільними - так вони говорять.

- Від чого? Від життя?

- Санзе. - Алебастр усміхається, коли рот Сієніти залишається відкритим. - Згідно слів Гарласа, тут тільки частина коммі в цілому ланцюгу малих острівних коммі уздовж архіпелагу - це слово для позначення групи островів, якщо ви не знали, - що простягаються звідси вниз майже до Антарктики, які створені на гарячих плямах. Деякі коммі в цьому ланцюзі існують близько десяти сезонів або довше.

- Нісенітниця!

- І вони вже забули, коли Меов був заснований і, мм... вирізаний у скелях, так що, можливо, він ще старіший. Вони були тут ще до Санзе. І наскільки вони знають, Санзе або не знає, або імперію не хвилює, що вони тут. Вони ніколи не були завойовані. - Він хитає головою. - Кораблі коммі завжди звинувачують один одного в піратських намірах, і ніхто не запливає під вітрилами так далеко; можливо, тому що ніхто не знає, де ці острови знаходяться. Я маю на увазі, що вони, ймовірно, знають, що існують острови, але не сподіваються, що хтось буде настільки дурний, щоб жити на них.

"Ніхто не може бути настільки дурний". Сієніта хитає головою, вражена сміливістю цих людей. Коли слідуюча дитина висовує голову над підвіконням, і з цікавістю витріщаеться на них, Сієніта не може втриматися від посмішки, тоді очі дівчини стають круглими, як блюдця, вона вибухає сміхом, лепече щось своєю поривчастою мовою, а потім її відсторонюють товариші. Хоробра, божевільна маленька дівчинка.

Алебастр посміюється.

- Вона сказала, "Менша справді посміхається!"

Іржавий паршивець.

- Я не можу повірити, що у них вистачає розуму жити тут, - каже вона, хитаючи головою. - Я не можу повірити, що на цей острів не накочувалися цунамі, або що він не був перетворений в шлак, або не був завалений сотні разів.

Алебастр трохи зсувається, змовницьки дивлячись на неї, і Сієніта вже знає, що почує дещо нове. - Ну, вони виживають значною мірою тим, що ловлять рибу і вживають морські водорості. Океани не вмирають протягом сезону, як земля або менші водойми. Якщо ловити рибу, завжди є що їсти. Я думаю, що у них немає складів продуктів. - Він дивиться навколо, задумавшись. - Якщо можна зберегти острів від струсів і ударів, то я припускаю, що це буде гарне місце для виживання.

- Але як вони...

- Рогга. - Він дивиться на неї і посміхається, і вона розуміє, що він тягнув час, щоб сказати їй про це. - Ось як вони пережили стільки часу. Вони не вбивають рогга. Вони їх поважають. Насправді вони дуже раді бачити нас.

* * *

Кам'яна істота це дурість, що стала плоттю. Вивчайте її, але стережіться її подарунків.

- Таблет другий, "Неповна Істина", вірш сьомий -

17

ДАМАЯ, В ЗАВЕРШЕННІ

Все змінюється. Життя у Фулькрумі впорядкувалося, але дещо змінилося. Проходить рік.

Після того, як Тріщина зникає, Максіс не розмовляє з Дамаєю зовсім. Коли він бачить її в коридорах, або після огляду, він просто відвертається. Якщо він зауважує, що вона дивиться на нього, він хмуриться. Хоча він не ловить її на цьому часто, тому що вона рідко дивиться на нього. Вона не заперечує проти того, щоб він ненавидів її. Він був лише потенційним другом, у всякому разі. Тепер вона знає, що деколи краще триматися осторонь і не намагатися щось пояснити.

(Друзів не існує. Фулькрум не школа. Крупки не діти. Орогени не люди. Зброї друзі не потрібні.)

Проте це важко, тому що без друзів їй нудно. Викладачі навчили її читати краще, ніж зуміли її батьки, але їй ще потрібно добре напружуватися, щоби слова починали складатися у рядки на сторінці, як галька під час струсу. У бібліотеці немає багато книг просто для задоволення, усі для навчання, так чи інакше (зброї не обов'язково проводити час весело.)  Їй дозволяють практикуватися у горотворенні під час прикладних занять, і деколи вона лежить у ліжку і уявляє урок знову, для додаткової практики - можливості орогенезу знаходяться в центрі її уваги - і залишається багато часу, коли вона може робити щось інше.

Таким чином, щоб зайняти вільний час, чи будь-який інший час, коли вона не зайнята і не хоче спати, вона бродить вулицями Фулькруму.

Ніхто не зупиняє її під час прогулянок. Ніхто не охороняє гуртожиток крупок під час вільної години або незабаром після неї. Викладачі не перетворюють життя крупок у комендантську годину; вільну годину можна розтягнути у цілу ніч, якщо крупка готова боротися наступного дня з сонливістю. Також дорослі не роблять нічого, щоб запобігти крупкам покинути будівлю. Будь-якій дитині, спійманій у кільці саду, де існують обмеження на перебування, або яка перебувала біля воріт, які ведуть з Фулькруму, доведеться відповідати перед літніми людьми. Але все полегшене і санкції будуть м'якими, терпимими; звичайне покарання за перебування в недозволеному місці - це не злочин.

Ніхто не отримує виключення з Фулькруму, врешті-решт. Неблагополучну зброю просто видаляють зі штабеля. Функціонуюча зброя повинна бути досить розумною, щоб піклуватися про себе.

Таким чином Дамая уникає найбільш цікавих районів Фулькруму в своїх мандрах, але ще залишається багато чого, щоб досліджувати, так як комплекс Фулькрума величезний. Крім саду і тренувальних майданчиків для старших крупок є цілі скупчення житлових приміщень, де живуть ранговані орогени, бібліотеки і театр, лікарні, а також місця, де дорослі орогени роблять якусь роботу, коли не виїжджають за межі Фулькруму. Є також затишні вимощені обсидіаном доріжки і зелені майданчики, що не були переорані - їх тримають підготовленими для можливого п'ятого сезону; вони упорядковані. Просто щоб було красиво. Дамая розуміє, що хтось за ними доглядає.

Тому Дамая на прогулянках в кінці кожного вечора уявляє собі, де і як вона буде жити, як тільки вступить до лав окільцьованих. Дорослі у своєму районі як правило ігнорують її, проходять і йдуть у своїх справах, розмовляючи один з одним або бурмочучи наодинці, зосереджені на своїх проблемах. Деякі з них помічають її, а потім розводять руками і продовжують іти. Вони теж колись були крупками. Тільки в одному випадку якась жінка зупинилася і запитала, "Вам необхідно бути тут?" - Дамая киває і йде повз неї, і жінка не переслідує її.

Будинки цікавіші. Вона відвідує великі камери для практичних занять, які використовують окільцьовані орогени: великий Амфітеатр і подібні великі аудиторії, з мозаїчними кільцями, викладеними на голій землі у вигляді концентричних кіл. Іноді трапляються величезні блоки базальту, що лежать поряд, а іноді земля розрита, але базальту не видно. Іноді вона бачить в камерах дорослих, які практикують; вони перекидають блоки навколо як дитячі іграшки, штовхають їх глибоко в землю і піднімають знову по своїй волі, розмитість повітря навколо них означає смертоносні кільця холоду. Це хвилює і лякає її, і вона спостерігає за тим, що вони роблять, дуже уважно, вона може дещо з цього, хоча й небагато. У неї попереду довгий шлях, перш ніж вона зможе робити щось подібне.

Головна будівля цікавить Дамаю найбільше. Це ядро Фулькрум-комплексу: величезний увінчаний куполом шестикутник більший за всі інші будівлі узяті разом. Саме в цьому будинку ведуть бізнес і інші справи. Тут окільцьовані орогени мають офіси, підписують документи і оплачують рахунки, тому що, звичайно, вони повинні робити саме такі речі. Ніхто не говорить, що орогени даремно витрачають ресурси Юменеса; Фулькрум у фінансовому відношенні і в деяких інших позиціях вважається самодостатнім. Вона гуляє у вільний час, після основних робочих годин для будинку, так що у ньому не так людно, як буває протягом дня, але всякий раз, коли Дамая блукає поблизу нього, вона зауважує, що у багатьох офісах як і раніше горять свічки і зрідка електричні лампочки.

Охоронці мають у будинку своє крило. Кожного разу, коли Дамая бачить бордову форму серед скупчень чорного, вона швидко повертається і йде в іншу сторону. Не зі страху. Вони, ймовірно, бачать її, але не турбують, тому що їм не наказано ловити дітей чи не робити цього. Усе так, як казав їй Шаффа: боятися охоронців слід лише за певних, обмежених обставин. Проте вона уникає їх, тому що, коли росте і стає більш досвідченою, вона починає помічати дивне відчуття в присутності опікуна. Це... як нерівне і настирливе щеміння, щось інше, ніж звук і смак, ніж надчуття. Вона не розуміє, що це, але зауважує, що вона не єдина орогена, яка не любить бути поруч з охоронцями.

У Головному корпусі є крила, що перейшли в запустіння, тому що Фулькрум будувався з запасом, або таким чином викладачі відповідають Дамаї, коли вона запитує їх про це. Ніхто не знає, скільки орогенів було в світі до того, як Фулькрум був побудований, або, можливо, будівельники думали, що сюди будуть приводити більше орогенів, ніж їх народжувалося, і які з дитинства будуть навчатися тут. Тому, коли в перший раз Дамая відкриває вхідні двері до такого крила, яким ніхто, здається, не  користується і виявляє темні, порожні коридори за ними, вона миттєво заінтригована.

І занадто темно, щоб бачити далеко всередину. Поруч вона ще може бачити поламані меблі і кошики для зберігання різних речей. Вона вдразу вирішує не йти далі, тому що ймовірність того, що вона могже зробити собі боляче, занадто велика. Тому вона іде назад до гуртожитку крупок, і протягом наступних кількох днів готується. Легко взяти невеликий гострий ніж, яким ріжуть м'ясо, з одного з столів на кухні, також у гуртожитку є велика кількість масляних ліхтарів, без будь-якого особливого нагляду, так що вона ховає один. Вона робить ранець з наволочки, яку відклали під час прання, вона має обірваний край і була забракована, і, нарешті, коли відчуває себе готовою до несподіванок, вирушає.

Це повільний рух, в першу чергу. За допомогою ножа вона позначає стіни тут і там, щоб не заблукати, поки не здогадується, що ця частина Головного має таке ж планування, як і решта корпусів: центральний коридор з періодичними сходами, а також двері з обох сторін, що ведуть в номери або зали. Кімнати вона любить найбільше, хоч там багато нудного. Конференц-зали, покинуті офіси, час від часу простір досить великий, щоб служити в якості лекційного залу, хоча в основному такі приміщення використовується для зберігання старих книг і одягу.

Але книги! Дуже багато з них легковажні збірки казок, яких діюча бібліотека має так мало - романів і пригод з елементами неактуальних знань. Але іноді двері ведуть до дивних речей. Вона виявляє поверх, який був колись, мабуть, використовуваний в якості житлових приміщень, можливо, давно, коли було занадто багато орогенів для розміщення їх з комфортом в багатоквартирних будинках. Проте виявляється, що з якоїсь причини багато жителів зникли поспішно і залишили позаду свої речі. Дамая виявляє довгі, елегантні сукні в шафах, суху гниль; іграшки, призначені для дітей ясельного віку; ювелірні вироби, такі, що у її матері потекла би слина. Вона надіває деякі з них і хихикає до себе в дзеркалі, поцяткованому точками, але одразу ж зупиняється, здивована звуком власного сміху.

Інші дивні речі. Кімната, повна плюшевих меблів, багато стільців зношені, покриті міллю і розташовані по колу так, щоб люди сиділи обличчям один до одного: навіщо, вона може тільки здогадуватися. Кімната, призначення якої вона зрозуміє дещо пізніше, після того як крупок проведуть екскурсією по будівлях Фулькрума, які призначені для досліджень: вона взнає, що знайшла свого роду лабораторію геоместів, з дивними контейнерами і хитрими механізмами, і вона врешті-решт дізнається, що вони використовуються для аналізу енергії і маніпуляцій з хімічними речовинами. Можливо, геомести вивчали природу горотворення і орогени робили це теж, окремо? Вона може тільки здогадуватися.

Таких питань нескінченно більшає. Це стає її хоббі, на яке вона чекає кожного дня після практичних занять. Вона знову потрапляє на кухню, тому що думає про речі, які знайшла, і пропускає питання під час вікторини. Вона піклується, щоб не пропускати багато, щоби вчителі не допитали її, навіть якщо підозрює, що вони знають про її нічні мандрівки. Вона навіть бачила кількох з них, вони сидять, розвалившись, і схожі на звичайних людей в їх неробочий час. Хоча це не обтяжує її думками щодо їхньої поведінки. Їй приємно відчувати, що у неї є секрет, яким вона може поділитися з ними, незважаючи на те, що вона робить дещо не зовсім дозволене. Існує порядок життя в Фулькрумі, але вона встановлює свій, і ніхто його не порушує. Добре мати щось для себе.

А потім, в один прекрасний день, все змінюється.

* * *

Незнайома дівчина ковзає в лінію крупок так ненав'язливо, що Дамая ледь встигає її помітити. Вони знову ідуть по кільцю саду, повертаючись до свого гуртожитку після прикладних занять. Дамая втомилася, але задоволена собою. Інструктор Маркасіт похвалив її за гладенький двофутовий тор навколо себе, одночасно простягнутий  до глибини ста футів, що був під її повним контролем.

- Ви майже готові до тесту на перше кільце, - сказав він їй в кінці уроку. Якщо це правда, вона може пройти цей тест на рік раніше, ніж більшість крупок, і буде першою в групі, хто отримає кільце.

Оскільки Дамая настільки захоплена цією думкою, і тому що це вечір довгого дня, і вона втомлена і сад  майже безлюдний, і викладачі базікають один з одним десь попереду, ніхто не бачить, що дивна дівчина прослизає в лінію попереду Дамаї. Навіть Дамая майже не зауважує цього, тому що дівчина спритно почекала, поки вони повертатимуть навколо огорожі; а тоді один крок і вона вже йде з ними, зрівнявши темп і дивлячись вперед, як роблять більшість інших. Але Дамая знає, що її не було з ними раніше.

На мить Дамая витріщається. Вона не знає інших крупок дуже добре, але вона дійсно знає усіх у лице, і ця дівчина не одна з них. Хто вона? Вона задається питанням, чи повинна вона щось сказати.

Дівчина круто повертає голову назад і ловить погляд Дамаї. Вона усміхається і підморгує; Дамая теж моргає від несподіванки. Тоді дівчина знову відвертається, і Дамая продовжує йти, надто схвильована, щоб попліткувати.

Вони проходять через сад і заходять у гуртожиток, а потім інструктори відправляються відпочивати, - у крупок  вільний час перед сном. Діти розходяться, деякі збираються принести їжу з буфету, Деякі лягають спати. Деякі з більш енергійних негайно починають якусь дурну гру, ганяючись один за одним навколо двоярусних ліжок. Як завжди, вони ігнорують Дамаю і їй нічого робити.

Тому Дамая повертається до крупки, який не є крупкою.

- Ти хто?

- Ти справді хочеш знати? - Дівчина виглядає справді спантеличеною. Вона віку Дамаї, висока, довготелеса і має більш жовту шкіру, ніж більшість молодих санзед, а її волосся хвилясте і темне, а не жорстке і попелясте. Вона носить форму крупок, і фактично зав'язала волосся так, як це роблять інші крупки з довгим волоссям. Руйнує ілюзію тільки той факт, що вона незнайома Дамаї.

- Я маю на увазі, що тебе насправді не хвилює, хто я, чи не так? - Дівчина, як і раніше, дивиться так, ніби майже ображена першим питанням Дамаї. - Якщо хочеш знати, я сама хочу знати, що я тут роблю.

Дамая дивиться на неї, втративши дар мови. У той же час дівчина оглядається навколо, і злегка насуплюється.

- Я думала, що багато хто помітить мене. Вас не дуже багато, близько тридцяти в цій кімнаті? Це менше, ніж в моїх яслах, і я хотіла би зауважити, що якби у нас з'явився новенький...

- Хто ти? - повторює Дамая, наполовину шиплячи. Інстинктивно вона притишила голос, а для додаткового впливу хапає дівчину за руку і тягне її у напівтемний куток за ліжком, де вони будуть менш помітні. За винятком кількох крупок у всіх були уроки практики, крупки змучені і не звертають увагу на Дамаю, так що зараз вони одні. - Скажи мені, інакше я закричу і покличу інструкторів.

- О, це вже краще. - Дівчина усміхається. - І набагато більше, ніж я очікувала! Але все-таки дивно, що ти одна. - Потім вираз її обличчя змінюється, ніби вона побачила аварійний сигнал, коли Дамая вдихає, явно готуючись закричати. Вона швидко говорить,

- Мене звуть Бануф! Бануф! А тебе?

І кидає на неї такий банальний погляд, просто зразок ввічливості, яким Дамая користувалася протягом більшої частини свого життя до приходу у Фулькрум, що вона відповідає майже автоматично.

- Дамая Стронг... Вона не говорила своє друге ім'я, через той факт, що більше не належала до касти, так довго, що тепер майже в шоці від сказаного. - Дамая. Що ти тут робиш? Звідки ти прийшла? Чому ти ... - Вона безпорадним жестом вказує нає її форму, волосся, на саму Бануф.

- Тссс. Тепер ти хочеш задати мільйон питань? - Бануф хитає головою. - Слухай, я не збираюся тут залишатися, і не збираюся накликати на тебе біду. Мені просто потрібно знати, чи не бачила ти чого-небудь дивного? - Дамая знову дивиться на неї, і Бануф кривиться. - Місце. У будинку. Несхожому на інші. Великому. Вона робить серію складних жестів, мабуть, намагаючись зобразити у пантомімі, що вона має на увазі. Це абсолютно безглуздо.

Крім того, він не такий. Не зовсім.

Фулькрум має круглу форму. Дамая знає це, незважаючи на те, що може отримати тільки відчуття, коли крупок ведуть через сад по кільцю. Чорна Зірка маячить на захід від Фулькрума на підставках, а на півночі Дамаї видно скупчення будівель, досить високих, щоб заглядати за обсидіанові стіни. (Вона часто задається питанням, про що думають жителі цих будинків, дивлячись вниз на Дамаю і її життя з високих вікон чи з дахів будинків.) Але більш істотно, що Головний корпус має круглу форму, навіть занадто. Дамая тепер часто блукає по темних коридорах з ліхтарем - її пальці і надчуття ведуть її, - тому, коли вона бачить, що Бануф намагається зобразити шестикутну форму руками, вона відразу розуміє, про яке місце говорить дивна дівчина.

На її думку, зали і коридори Головного не досить широкі, щоб займати весь простір всередині будівлі. Дах  покриває лише середину будівлі, де нічого не роблять і куди немає коридорів, щоби по них прогулятися; напевне там всередині величезна порожня камера. Внутрішній двір, можливо, або театр, хоча у Фулькрумі є театри в інших місцях. Дамая бачила стіну навколо цього простору, і ходила вздовж неї, вони не повністю рівна; є нерівності і кути. Шість, якщо точніше. Але якщо є двері, які відкриваються в цю гексагональну центральну кімнату, вона не бачила їх ніде в нежилому крилі, де вона ходить.

- Кімната без дверей, - Дамая випалює, не замислюючись. Так вона почала називати невидиму камеру про себе, в той день, коли зрозуміла, що вона повинна існувати. Тоді Бануф вдихає і нахиляється вперед.

- Так. Так. Ти її так називаєш?  Це в тому великому будинку в центрі комплексу Фулькруму? Я теж  думала, що вона повинна бути там. Так.

Дамая кліпає і хмуриться.

- Хто... Ти... Така... - У цієї дівчини дивна манера казати насправді не те, що вона хоче сказати. Проте вона схоплює суть питання відразу.

Бануф гримасничає. Вона оглядається навколо, думає якусь мить, жує щелепою, і, нарешті, каже,

- Бануф Лідерство Юменес.

Це майже нічого не означає для Дамаї. У Фулькрумі ніхто не говорить назви касти або імені коммі, з якого родом. Та, що була лідером, перш ніж її узяли у Фулькрум, не більше. Крупки, які народилися тут або привезені достатньо молодими, мають друге ім'я Рогга, і їм дають ім'я Орогена, коли вони отримують своє перше кільце. Це стосується всіх.

Але тут інтуїція повертає ключ тут і натискає різні кнопки разом, і раптом Дамая розуміє, що Бануф не просто висловлює недоречну лояльність по відношенню до соціальної конвенції, яка стосується рогга. Це відноситься і до Бануф, оскільки Бануф не орогена.

І Бануф не просто людина: вона лідер, і лідер в Юменес, що робить її нащадком однієї з наймогутніших родин на Нерухомості. І вона пробралася в Фулькрум, одягнувшись, як крупка.

Це неможливо і здається настільки божевільним, що Дамая сидить з відкритим ротом. Бануф бачить, що вона шокована, нахиляється ближче і понижує голос.

- Я вже казала тобі, що не збираюся накликати на тебе неприємності. Я зараз піду і знайду ту кімнату, і про те, що я тебе розпитувала, я не скажу нікому. Ти хотіла знати, чому я тут. Ось тому. Ця кімната є тим, що я шукаю.

Дамая закриває рота.

- Навіщо?

- Я не можу цього сказати. - Коли Дамая сердито кліпає, Бануф хапає її за руки. - Це для твоєї ж безпеки, а також моєї. Є речі, які знають тільки лідери, і навіть я не повинна знати їх поки що. Якщо хто-небудь дізнається, що я сказала тобі це, тоді... - вона соромиться. - Я не знаю, що вони тоді будуть робити з кожною з нас, але я не хочу цього з'ясовувати.

Тріщина. Дамая киває, неуважно.

- Вони спіймають вас.

- Можливо. Але коли вони зроблять це, я просто скажу їм, хто я. - Дівчина знизує плечима, з легкістю, ніби ніколи не відчувала істинного страху в житті. - Вони не будуть запитувати, чому я тут. Хтось передасть моїм батькам і я буду мати неприємності, але я отримаю їх так чи інакше. Хоча якщо я зможу знайти відповіді на деякі питання, то це буде того варте. Розкажи, як пробратися до кімнати без дверей?

Дамая хитає головою, відразу розуміючи пастку.

- Я можу потрапити в біду, якщо допоможу тобі. - Вона не лідер, і не має авторитетних заступників; її ніхто не врятує. - Ти повинна піти звідси тим шляхом, яким потрапила. Зараз. Я нікому нічого не скажу, якщо ти теж так зробиш.

- Ні. - Бануф виглядає самовдоволеною. - Я пішла на масу неприємностей, щоб пробратися сюди. І в будь-якому випадку ти вже потрапила в біду, тому що не покликала інструктора в ту хвилину, коли зрозуміла, що я не крупка. Тепер ти співучасник. Хіба не так?

Дамая здригається, і її шлунок падає кудись вниз, коли вона починає розуміти, що дівчина каже правду. Також вона лютує, тому що Бануф намагається маніпулювати нею, що вона ненавидить.

- Буде краще, якщо я закричу зараз, ніж дозволю тобі помилитися і попастися пізніше. - І вона встає, щоб попрямувати до дверей.

Бануф ахає, вираз її обличчя змінюються, і вона швидко хапає її за руку і шипить різким тоном.

- Не треба! Прошу! Поглянь, у мене є гроші. Три червоних алмази і цілий олександрит! Ти хочеш гроші?

Дамая лише ще більше злиться.

- Іржа тебе бери, що я робитиму з ними?

- Привілеї, пізніше. Коли ти залишиш Фулькрум.

- Ми не можемо йти туди. - Дамая хмуриться і висмикує руку від Бануф. Який дурень впустив її сюди? Охоронці, міська міліція стоять біля всіх дверей, які ведуть у Фулькрум і з нього. Але охоронці затримують орогенів, а не представників влади ззовні, і, можливо, ця дівчина-лідер з її грошима, привілеями та безстрашністю знайшла б дорогу, якби навіть охоронці спробували зупинити її.

- Ми живемо тут, тому що це єдине місце, де ми можемо бути в безпеці від таких людей, як ти. Забирайся.

Тепер Дамая повинна відвернутися, стиснути кулаки і твердо сконцентруватися на швидких глибоких вдихах, тому що вона настільки розізлилася, що та частина її, яка вміє шукати лінії розлому, поринає вниз, в землю. Це ганебне порушення контролю, і вона молиться, щоб жоден з наставників цього не відчув, бо тоді вона не буде розглядатися як майже готова для тесту на перше кільце. Не кажучи вже про те, що вона може в кінцевому підсумку заморозити цю нахабу.

Настирлива Бануф обходить її і каже,

- Ох! Ти сердишся? Ти робиш горотворення? На що це схоже?

Питання настільки смішні, і відсутність у Бануф страху настільки безглузда, що орогенез Дамаї видихається. Вона раптом перестає сердитися, просто до краю вражена. Невже це правда, що всі лідери схожі, як діти? Палелі було настільки мале містечко, що не мало лідерів; люди-лідери як правило вважають за краще жити в місцях, які багатші. Можливо, Бануф якраз те, на що схожі лідери Юменеса. Або, можливо, ця дівчина просто смішна.

Сприйнявши мовчанку Дамаї за відповідь, Бануф усміхається і танцює навколо неї.

- Я ніколи не бачила орогенів у роботі раніше. Дорослих, я маю на увазі, тих, з кільцями, які носять чорну форму. А ти така віком, як я. І не така страшна, як кажуть лористи. Але лористи розказують багато різної брехні.

Дамая хитає головою.

- Я не хочу з тобою розмовляти.

На її подив, Бануф стає серйозною.

- Ти говориш, як моя мама. - Вона дивиться на мить кудись убік, а потім стискає губи і з очевидним обуренням повертається до Дамаї.

- Ти допоможеш мені знайти цю кімнату, чи ні? Якщо не хочеш допомогти, принаймні можеш сказати куди треба йти.

Незважаючи на інтриганку Дамая уже обдумує можливість знайти шлях в кімнату без дверей, це новизна її власної інтриги. І вона ніколи не ходила туди з кимось раніше. Це взагалі захоплююче. Вона відсувається і оглядається навколо, ніби їй незручно, але частина її вже вирішила, чому б і ні?

- Добре. Але я не знайшла шляху всередину, хоч вивчала Головний кілька місяців.

- Головний, це той великий будинок, він так називається? І так, я не дивуюся; там, ймовірно, немає легкого шляху. Або, можливо, колись був, але в даний час він закритий. - Забувши, що Дамая дивиться на неї, Бануф потирає підборіддя. - Хоча у мене є деяке уявлення про те, де треба шукати. Я бачила деякі старі малюнки Ну, у всякому разі, це було на південній стороні будівлі. Перший поверх.

Це не в нежилому крилі, незручно. Проте Дамая каже,

- Я знаю де це, - і їй приємно бачити, як Бануф світлішає при цих словах.

Вона веде Бануф звичною дорогою, і йде так, як вона зазвичай ходить. Як не дивно, і можливо тому що цього разу вона трохи нервує, вона зауважує, що на них двох звертають більше уваги. Кілька пар очей супроводжують їх, більше, ніж зазвичай, і коли вона помічає інструктора Галена, який випадково опиняється на їхньому шляху повз фонтан, того Галена, який одного разу побачив її п'яною і врятував їй життя, не повідомивши про це - він посміхається їй, перш ніж знову перемкнути увагу на свого балакучого співрозмовника. Тоді Дамая, нарешті, розуміє, чому люди не чіпають її: тому що вони знають про дивну тиху крупку, яка блукає тут весь час. Вони всі напевно чули про Дамаю через чутки або якось інакше, і їм подобається, що нарешті з нею гуляє ще хтось. Вони думають, що вона знайшла подружку. Дамая могла би засміятися, якби правда не була іншою.

- Дивно, - каже Бануф, коли вони йдуть по одній з обсидіанових доріжок через менший сад.

- Що?

- Ну, я продовжую чекати коли вони помітять мене. Але замість цього ніхто майже не звертає уваги на нас. І це незважаючи на те, що ми тут єдині діти. - Дамая знизує плечима і продовжує йти. - Ти не думаєш, що хтось може зупинити нас і задати питання, чи щось подібне. Ми могли б робити щось небезпечне.

Дамая хитає головою.

- Якщо ми постраждаємо і хтось знайде нас, перш ніж ми стечемо кров'ю, вони відвезуть нас в лікарню. - А потім Дамая матиме примітку у її особистій справі, яка може перешкодити їй пройти тест на кільце. Все, що вона робить зараз, може перешкодити їй в цьому. Вона зітхає.

- Це добре, - каже Бануф, - але можливо краще подумати про те, щоб зупинити дітей, перш ніж вони зроблять щось, що може їм нашкодити.

Дамая зупиняється посередині стежки через галявину і повертається до Бануф.

- Ми не діти, - каже вона роздратовано. Бануф кліпає очима. - Ми крупки, імперські орогени в процесі навчання. Те, як ти виглядаєш, означає, що кожен припускає, що ти теж крупка. Нікого не хвилює, що пара орогенок під час навчання можуть отримати травми.

Бануф дивиться на неї.

- Ох.

- І ти занадто багато говориш. Крупки мовчать. Ми відпочиваємо тільки в гуртожитках, і тільки тоді, коли поблизу немає інструкторів. Якщо ти вдаєш, що ти крупка, то повинна вести себе так само.

- Добре-добре, все в порядку! - Бануф піднімає обидві руки, ніби для того, щоб заспокоїти її. - Мені шкода, я просто... - Вона кривиться, і Дамая знищує її поглядом.

- Вірно. Більше немає про що говорити.

Бануф затикається, і Дамая відновлює ходьбу.

Вони дістаються до Головного корпусу і заходять всередину. Дамая робить те, що й завжди. Тільки на цей раз вона повертає направо, а не наліво, і прямує вниз, а не вгору. Стелі в цьому коридорі нижчі, а стіни прикрашені так, як вона ніколи не бачила раніше, з маленькими фресками, з інтервалами, які зображують приємні необразливі сцени. Через деякий час вона починає турбуватися, тому що вони все ближче і ближче до крила, яке вона ніколи не досліджувала і не дуже й хотіла - крила охоронців.

- Де саме на південній стороні будівлі?

- Що? - Зосереджена на тому, що бачить навколо, і що захоплює її навіть більше, ніж нескінченна балаканина, Бануф кліпає на Дамаю з подивом.

- Ох. Просто десь на південній стороні. - Вона з гримасою накидається на Дамаю. - Я не знаю де! Я просто знаю, що були двері, можливо навіть кілька. - Хіба ти не можеш... - Вона розчепірює пальці. - Орогени вміють робити щось на зразок цього...

- Що, знайти двері? Ні, якщо вони в землі. - Але коли Дамая говорить це, вона хмуриться, тому що... ну добре. Вона може відсортувати надчуттям, де двері, уявляючи, що шукає. Несучі стіни відчуваються так само, як корінні породи, а дверні прорізи відчуваються, як прогалини в суцільній структурі, де тиск будівлі на грунт менше. А якщо двері десь на цьому рівні були завалені, а рама видалена? Таке може бути. Але чи буде тоді це місце відчуватися інакше, ніж стіни навколо нього?

Вона готується, розминаючи пальці, як завжди перед роботою, коли намагається розтягнути зону контролю як можна далі. У кімнатах для прикладних занять є маркери - не дуже великі блоки з мармуру зі словами, вигравіруваними на одній з поверхонь. Маючи дуже тонку ступінь контролю, можна не тільки знайти ці блоки, але визначити слово, на них написане; це як виділити сторінку книги і помічати найменші відмінності між чорнилом і голою сторінкою і читати за допомогою надчуття. Вона робила це вже не раз під пильним наглядом інструктора, і вона розуміє, що та ж сама вправа спрацює і для цієї мети.

- Ти готуєшся до горотворення? - З цікавістю запитує Бануф.

- Так, тому стули писок, перш ніж я випадково не заморозила тебе у лід. - На щастя Бануф одразу підпорядковується, хоча це не горотворення і немає ніякої небезпеки обмерзання для будь-кого. Дамая просто вдячна їй за мовчання.

Вона навпомацки веде надчуттям вздовж стін будівлі. Вони подібні до тіней сили в порівнянні з великими напругами у скелях, але якщо надчуття тонке, вона може відслідковувати їх. І там, і там, і там уздовж поверхні внутрішньої стіни, якою оточена камера, вона може відчути, де стіна найтонша. Вдихнувши, Дамая відкриває очі.

- Ну? - У Бануф практично течуть слюнки.

Дамая повертається, досліджуючи стіну на різних висотах. Зрештою вона потрапляє на потрібне місце і зупиняється, двері перед ними. Відкривати такі двері в жилому крилі ризиковано, ймовірно, в офісах ше сидять. Коридор тихий, порожній, але Дамая бачить світло під деякими дверима, а це означає, що принаймні кілька людей працюють допізна. Спочатку вона стукає по каменю. Коли немає ніякого відлуння, вона робить глибокий вдих і намагається знайти замок. Він закритий.

- Почекай, - каже Бануф, і риється в кишенях. Через секунду вона тримає щось, що виглядає як інструмент, який Дамая використовувала, щоб лущити горіхи, які росли на фермі, де вона жила. - Я читала про те, як це зробити. Сподіваюся, це простий замок. - Вона починає возитися інструментом у шпарині замку, її обличчя стає зосередженим і сконцентрованим.

Дамая чекає якийсь час, спираючись до стіни і слухає обома вухами і надчуттям, остерігаючись будь-якої вібрації ніг або наближення голосу - або ще гірше, гул від наближення охоронця. Хоча вже за північ, і навіть найвідданіші працівники планують поспати в своїх кабінетах, залишившись на ніч, тому ніхто не турбує їх протягом болісно довгого часу, який потрібен Бануф, щоб з'ясувати, як використовувати відмичку.

- Достатньо, - каже Дамая після того, як проходить вічність. Якщо хтось прийде і спіймає їх тут, Дамая не зможе переконати його. - Приходь завтра, і ми попробуємо знову.

- Я не можу, - каже Бануф. Вона спітніла, і її руки дрижать, і це не допомагає їй. - Я дала медсестрі снотворне на одну ніч, але це не спрацює знову. Я мало не попалася останнього разу. Просто дай мені ще хвилину.

Дамая чекає, все більше і більше турбуючись, поки, нарешті, чується клацання і Бануф сама ахає від подиву.

- Мені почулося? Я думаю, ні! - Вона натискає на двері, і ті піддаються. - Полум'яне пукання Землі, це спрацювало!

У кімнаті за дверми дійсно чийсь офіс: там стоїть стіл і два стільці з високими спинками, і книжкові шафи вздовж рівних стін. Стіл довший за звичайні, а стільці міцніші; той, хто працює тут, робить щось важливе. Для Дамаї потрясіння побачити офіс, який використовується, після стількох місяців блукання занедбаними офісами у старих крилах. Тут немає пилу, і горять ліхтарі, хоча й з прикрученим гнітом. Це дивно.

Бануф дивиться навколо і насуплюється; немає ніяких ознак ще одних дверей. Дамая ковзає повз неї, переходячи до того, що виглядає як шафа. Вона відкриває її: мітли і швабри, і запасна чорна форма на вішаку.

- Це воно? - Бануф ледь не сипе прокляттями вголос.

- Ні. - Тому що Дамая розуміє, що цей офіс занадто короткий, від дверей до дальньої стіни, щоб відповідати ширині будівлі. Ця шафа мала би бути глибшою, щоб пояснити різницю.

Орієнтовно вона тягнеться повз мітли і штовхає стіну. Нічого; це тверда цегла. Що ж, це була ідея.

- Авжеж. - Бануф плече в плече разом з нею обмацує стіну у шафі і відштовхує чорну форму, вона  заважає. - Ці старі будівлі завжди мають приховані двері, що ведуть униз до складів. Або...

- У Фулькрумі немає ніяких складів. - Навіть зараз, коли вона це говорить, вона моргає, тому що ніколи не думала про це раніше. Що вони будуть робити, якщо наступить сезон? Так чи інакше, думає вона, люди з Юменеса не будуть готові поділитися їжею з купою орогенів.

- Ага. Вірю. - Кривиться Бануф. - Все-таки це Юменес, навіть якщо це Фулькрум. Там завжди...

Вона завмирає, її очі розширюються, коли пальці натикаються на цеглу, що подається. Вона усміхається, штовхає один край, поки не вискакує інший; скориставшись цим, вона вільно витягує її. Всередині ручка, зроблена з чогось, що виглядає як метал.

- ... щось відбувається під поверхнею, - закінчує Бануф.

Дамая наближається, їй цікаво.

- Потягни її.

- Тепер ти зацікавилася? - Насправді Бануф вже обвила руку навколо ручки і тягне.

Вся стіна з шафою вільно відходить, відкриваючи отвір, вистелений цеглою. Вузький тунель викривлений і з їхнього поля зору майже відразу занурюється у темряву.

Дамая і Бануф обидві дивляться всередину, і переглядаються.

- Що там є? - шепоче Дамая.

Бануф облизує губи, дивлячись в затінений тунель. - Я не впевнена.

- Нісенітниця. - Це ганебне задоволення, говорити так як говорять окільцьовані дорослі. - Ти прийшла сюди в надії знайти щось.

- Давай спершу побачимо - Бануф намагається протиснутися повз неї, але Дамая хапає її за руку. Бануф пробує звільнитися, але її рука затиснута під рукою Дамаї; вона дивиться вниз на руку, ніби ображена. Дамая не реагує.

- Ні. Скажи мені, що ти шукаєш, або я закрию ці двері після того, як ти підеш і трохи потрясу, щоб завалити стіну і залишу тебе там у пастці. Тоді піду і скажу Хранителям. - Це блеф. Було б найдурнішою річчю у світі використати несанкціоноване горотворення прямо під носом у охоронців, а потім піти і сказати їм, що це зробила вона. Але Бануф про це не знає.

- Я вже казала тобі, що тільки лідери можуть знати про це - Бануф намагається відштовхнути її геть.

- Ти лідер; зміни правило. Хіба це не те, що ви повинні робити?

Бануф кліпає і дивиться на неї. Довгий час вона мовчить. Потім зітхає, потирає очі, і напруга зникає з її тонкої руки.

- Прекрасно. Гаразд. - Вона робить глибокий вдих. - Там щось є, якийсь артефакт, в самому серці Фулькрума.

- Який артефакт?

- Я не впевнена. І насправді не знаю! - Бануф швидко висмикує руку в процесі розмови, а Дамая не намагається утримати її. - Все, що я знаю, це... що в історії чогось не вистачає. Там ніби отвір, щілина.

- Що?

- В історії. - Бануф впивається в Дамаю, як ніби це має щось означати. - Ти знаєш історію, яку нам викладають вихователі? Про те, як Юменес був заснований?

Дамая хитає головою. По правді вона ледь пам'ятає з ясел, що Юменес був першим містом Старої імперії Санзе, вона не може згадати, чи чула вона щось про його заснування. Можливо, лідери отримують кращу освіту.

Бануф закочує очі, але пояснює.

- Був сезон. Перед заснуванням Імперії, Його назвали Бродячим сезоном, коли північний материк раптово змістився і зернові культури не вродили, тому що комахи не змогли знайти їх і запилити. Після цього в більшості районів владу захопили військові - що завжди трапляється після сезону. У них не було нічого, крім скрижалей, щоб вести людей, а пізніше чуток і забобонів. І саме через чутки ніхто не осідав у цьому районі протягом дуже довгого часу. - Вона вказує вниз, на землю під ногами. - Юменес був ідеальним місцем для міста: хороша погода, посередині плато, є вода, далеко від океанів з цунамі. Але люди боялися цього місця і так було протягом століть, тому що згідно чуток тут щось було.

Дамая ніколи не чула нічого подібного.

- Що?

Бануф роздратована.

- Якраз про це я намагаюся дізнатися! Це те, чого не вистачає. Імперська історія починається після Бродячого сезону. Божевільний сезон настав пізніше, і воєначальниця Веріша - імператор Веріша, перший імператор - заснувала тут Санзе. Вона заснувала імперію тут, на землі, про яку ходили погані чутки, і збудувала місто навколо місця, якого всі боялися. Це допомогло зберегти Юменес у безпеці в ті далекі роки. А пізніше, після того, як імперія стала більш сильною, десь між сезоном Зубів і Задушливим сезоном, тут був побудований Фулькрум. З деякою метою. Над артефактом, якого вони боялися.

- Але що... - Дамая замовкає, розуміючи, нарешті. - І в історії не говорять, чого вони боялися.

- Правильно. І я думаю, що це там. - Бануф вказує на відчинені двері.

Дамая хмуриться.

- Чому тільки лідери можуть знати про це?

- Не знаю. Ось чому я тут. То ти йдеш зі мною, чи ні?

Замість відповіді Дамая проходить повз Бануф у цегляну футеровку коридору. Бануф з прокльоном скаче вслід за нею, і через це вони входять з нього разом.

Тунель відкриває величезний темний простір. Дамая відразу зупиняється, так як відчуває легкість і широту навколо неї; дуже темно, але вона може відчувати форму землі попереду. Вона ловить Бануф, яка необачно іде вперед по чомусь на зразок стежки, незважаючи на темноту - дурепа та й годі - і каже:

- Зачекай. Земля тут притиснута вниз. - Вона шепоче, тому що це те, що кожен робить в темряві. Її голос повертається луною; відлунню потрібен значний час, щоб повернутися. Це великий простір.

- Притиснута до чого?

- Спресована. - Дамая намагається пояснити це, але це завжди важко пояснити, без відповідного малюнка. Інша орогена зрозуміла би її одразу. - Як... як ніби там є дійсно щось важке. - Таке як гора. - Пласти деформовані, і обриваються. Велика діра. Ти можеш впасти.

- Іржа тебе бери, - бурмоче Бануф. Дамая майже здригається, хоча вона чула і гірші лайки від деяких грубих крупок, коли біля них не було інструкторів. - Нам потрібно більше світла.

Попереду прямо на землі спалахують вогники, один за іншим. Чути слабке клацання, яке повторюється, коли запалюється новий вогник: маленькі круглі білі біля їхніх ніг і побратими вздовж стежки, коли вони йдуть вперед, а потім спалахують набагато більші лампи, які мають прямокутну форму і масляно-жовте світло, що поширюються назовні від тротуару. Жовті панелі продовжують послідовно активуватися і поширюватися, повільно утворюючи величезний шестикутник і поступово висвітлюючи простір, всередині якого вони стоять: кавернозний атріум з шістьма стінами, викладений так, що має дах високо над їхніми головами. Стеля настільки віддалена, що вони ледь можуть розгледіти її у світлі, що відбивається від опорних балок. Стіни невиразні, звичайний камінь, який включає в себе іншу частину Головного корпусу, але більша частина підлоги цієї камери покрита чимось подібним до асфальту, і дуже їм подобається - блискуча і рівна, але це не камінь, трохи шорстка, і напевне довговічна.

В центрі цього залу, однак, дійсно є дефект. Це ще м'яко сказано: це величезна, звужена донизу яма з плоскими односторонніми стінами і акуратними, точними гранями, їх шість, і вони вирізані так точно, як ріже лише алмаз.

- Зло Землі, - шепоче Дамая, коли вони ідуть вперед по проходу - туди, де жовті вогні окреслили форму ями.

- Так, - каже Бануф, її голос звучить майже з благоговінням.

Це глибокий отвір, і яма дуже крута. Якби вона впала туди, то покотилася би вниз по стінці і, ймовірно, на дні поламала би собі всі кістки. Але форма ями впливає на неї, тому що вона має грані. Які звужуються до точки в самому низу. Ніхто не копає ями такої форми. Навіщо вони? Ними було б майже неможливо вилізти звідти, навіть по драбині, яка може досягти до дна.

Але цю яму ніхто не копав. Вона може екстраполювати дещо: щось жахливо важке пробило цю яму в землі, і сиділо там досить довго, щоб скелі і грунт під ним перетворився в гладкі, акуратні площини. Тоді те, що тут було, забрали, як намазаний маслом рулон з каструлі, і не залишилося нічого, крім виїмки.

Але чекай; стіни ями не цілком гладенькі. Дамая присідає для кращого огляду, в той час як у неї за спиною Бануф просто дивиться.

Так: Уздовж кожного пологого схилу, вона може бачити тонкі, ледь помітні гострі предмети. Голки? Вони проштовхуються вгору через дрібні тріщини в гладких стінах, нерівні і випадкові, як коріння рослин. Голки виготовлені із заліза; Дамая може відчути запах іржі в повітрі. Тому вона змінює попереднє припущення: якби вона впала в цю яму, то буде подрібнена задовго до того, як досягне дна.

- Я не очікувала цього, -  нарешті видихає Бануф. Вона говорить тихо, можливо з поваги чи зі страху. - Багато чого, але... не це.

- Що це? - Запитує Дамая. - Що це таке?

Бануф повільно хитає головою.

- Це, як передбачається, був...

- Прихований зал, - говорить голос позаду них, і вони обидві підстрибують і повертаються, злякавшись. Дамая стоїть ближче до краю ями, і стикається з жахливим, запаморочливим моментом, коли вона абсолютно впевнена, що зараз впаде в яму. Насправді ж вона лякається, і не намагається нахилитися вперед або відновити рівновагу або зробити будь-яку з тих речей, які б вона робила, щоб не впасти. Вона все більше важчає, і яма позіхає з неминучістю позаду неї.

Але Бануф хапає її за руку і смикає вперед, і раптом вона розуміє, що була ще добрих два або три фути від краю. Вона впала би тільки тоді, якби дозволила собі впасти назад у повний ріст. Це така дивна річ, що вона майже забуває, що справді мало не зробила цього, а потім до них підходить жінка-охоронець.

Жінка висока, широка і бронзова через освітлення, ніби вирізьблена, з попелястим волоссям, підстриженим у вигляді шапочки чи ковпака. Вона напевне старіша Шаффи, хоча це важко визначити; на шкірі немає розпізнавальних знаків, а медового кольору очі оточені морщинами, як від гусячих лапок. Дамая просто відчуває себе... важче, в її присутності. А її посмішка таке ж нервуюче поєднання миролюбності і погрози, як і у кожного охоронця, якого Дамая коли-небудь бачила.

Якщо вона думає, що я небезпечна - думає Дамая - то мені потрібно її боятися.

Хоча це питання: чому орогена пішла туди, де, як вона знає, може бути небезпечно? Дамая облизує губи і намагається не дивитися перелякано.

Бануф навпаки заспокоюється, кидає погляд на Дамаю, жінку, яму і двері. Дамая хоче сказати їй не робити нічого з того, про що вона думає - утікати, швидше за все. Не від охоронця. Але Бануф не орогена; можливо, вона буде захищати її, навіть якщо зробить щось дурне.

- Дамая, - каже жінка, хоча Дамая ніколи раніше не зустрічалася з нею. - Шаффа буде розчарований.

- Вона зі мною, - швидко говорить Бануф, перед тим як Дамая хоче відповісти. Дамая дивиться на неї з подивом, але Бануф вже вступила у розмову, і тепер, коли вона почалася, здається що ніщо її не зупинить. - Це я привела її сюди. Вмовила її. Вона навіть не знала про це і про двері, поки я не сказала їй.

Це неправда, Дамая хоче це сказати, тому що вона здогадалася, що таке місце тут було, просто вона не знала, як зайти всередину. Але жінка-охоронець дивиться на Бануф з цікавістю, і це позитивний знак, руки жінки також не рухаються.

- А ви..? - Посміхається жінка. - Наскільки я розумію, ви не орогена, незважаючи на вашу форму.

Бануф ледь підстрибує, ніби забула, що грала роль трохи схибленої крупки.

- Ох. Ем-м... - Вона випрямляється і піднімає підборіддя. - Мене звуть Бануф Лідерства Юменес. Прошу вибачення за моє вторгнення, охоронець; У мене було питання, на яке необхідно було знайти відповідь.

Бануф розмовляє по-іншому, раптом розуміє Дамая: її слова рівні і голос стійкий, її манери не тільки гордовиті, а навіть відточені. Наче доля усього світу залежить від того, чи знайде вона відповідь на своє питання. Неначе вона не просто якась зіпсована дівчина з впливової родини, яка вирішила з примхи зробити щось неймовірно дурне.

Жінка-охоронець зупиняється, схиливши голову і моргаючи, її посмішка на мить завмирає.

- Лідерства Юменес? - Тоді іншим тоном продовжує. - Як мило! Ви такі молоді, а у вас вже є ім'я коммі. Ви дуже до речі серед нас, Бануф-лідер. Якби ви сказали нам, що ви приїдете, ми могли б показати вам те, що ви хотіли побачити.

Бануф виразно здригається від докору.

- У мене було бажання побачити це на власні очі. Можливо, це не дуже мудро, але моїм батькам, ймовірно, до теперішнього часу стало відомо, де я, тому, будь ласка, не соромтеся говорити з ними про це.

Це розумний хід, Дамая з подивом усвідомлює, що до цих пір вона не думала про Бануф, як про розумницю. Згадка про те, що інші знають, куди вона пішла.

- Я поговорю з ними, - каже жінка, а потім вона посміхається до Дамаї, що змушує її живіт стиснутися. - І я поговорю з твоїм опікуном, а потім ми поговоримо разом. І це буде прекрасно, так? Так. Будь ласка. - Вона відходить в сторону і робить жест, вказуючи їм, щоб вони йшли перед нею, а так само чемно, як вона виглядає, вони обидві знають, що це не прохання.

Жінка-охоронець виводить їх з камери. Коли вони заходять в цегляний тунель, вогні за ними згасають. Вони закривають внутрішні двері, потім двері офісу і йдуть через крило охоронців, жінка торкається плеча Дамаї, щоб зупинити її,  Бануф робить ще крок чи два. Коли Бануф зупиняється і дивиться на них в замішанні, жінка говорить Дамаї,

- Будь ласка, почекай тут. - Потім вона іде з Бануф.

Бануф обертається і дивиться на Дамаю, можливо, намагаючись передати щось очима. Дамая дивиться вбік, і не реагує, охоронець веде Бануф далі по коридору і вони зникають за дверима. Бануф вже наробила достатньо шкоди.

Дамая чекає, звичайно. Вона не дурна. Вона стоїть перед дверима в достатньо жвавому районі; незважаючи на пізню годину, інші охоронці з'являються знову і знову, і дивляться на неї. Вона не дивиться на них, і щось у ній, здається, задовільняє їх, так що вони йдуть далі, не намагаючись її розпитувати.

Через кілька хвилин жінка, який спіймала їх у камері з ямою, повертається і веде її у інші двері, ніжно поклавши руку їй на плече.

- Зараз давай просто трохи поговоримо, чому б і ні? Я послала за Шаффа; на щастя, він зараз знаходиться в місті, а не в дорозі, як звичайно. А поки його тут немає...

Вони заходять у велику кімнату, гарно оздоблену, з килимовим покриттям за дверима, з багатьма маленькими партами. Деякі з них зайняті, а деякі ні, і люди, які переміщаються між ними, носять поєднання чорної і бордової форми. Але далеко не всі одягнені в форму, на багатьох цивільний одяг. Дамая дивиться на все це заворожено, поки жінка не кладе руку їй на голову і м'яко, але невблаганно, повертає її вперед.

Вони направляються в невеликий приватний офіс в кінці камери. Стіл тут абсолютно порожній, однак у кімнатці застояне повітря. Стільці стоять по обидва боки столу, тому Дамая сідає на один, призначений для гостей.

- Мені дуже шкода, - каже вона, коли жінка-охоронець сідає напроти. - Я...- я не подумала.

Жінка хитає головою, наче це не має значення.

- Ти торкалася до будь-якої з них?

- Що?

- У гнізді - Жінка як і раніше посміхається, але охоронці завжди посміхаються; це не означає щось позитивне. - Ти бачила вирослі на стінках нарости. Тобі не було цікаво? Вони були від тебе на віддалі витягнутої руки.

Гніздо? Ох, вона говорить про залізні цвяхи, що стирчали зі стін. - Ні, я не торкалася жодного з них. - А чиє це гніздо?

Жінка подається вперед, і раптово її посмішка зникає. Вона не рухає м'язами і не хмуриться, щоб зменшити її. Посішка просто розтає.

- І ніхто не говорив з тобою? Можливо, ти відповідала?

Щось не так. Дамая відчуває це раптово, інстинктивно, і усвідомлення цього заважає словам вилетіти назовні. Голос жінки навіть звучить по-іншому, глибше, м'якше, майже приглушено, ніби вона не хоче, щоб хтось інший почув її слова.

- Що тобі казали? - Жінка простягає руку, і Дамая негайно слухняно кладе свою руку у її, хоч не хоче цього робити. Вона зробить це в будь-якому випадку, тому що опікунів потрібно слухатися. Жінка бере руку Дамаї і тримає долонею вгору, її великий палець, погладжує довгу зморшку, лінію життя. - Ти можеш сказати мені.

Дамая хитає головою в повній розгубленості.

- Що, що мені сказати?

- Сердита. - Голос жінки падає ще нижче, стає монотонним, і Дамая розуміє, що жінка не контролює  себе більше. Вона говорить по-іншому, тому що це не її голос. - Сердита і... боїться. Я чую, як збирається, зростає гнів і страх. І чекає на вихід.

Це як... ніби хтось знаходиться всередині охоронця, і цей хтось говорить, використовуючи обличчя і голос опікуна і все інше. Але, коли жінка говорить це, її рука починає стискати руку Дамаї. Її великий палець лежить прямо на суглобах, які Шаффа вивихнув півтори роки тому, і починає тиснути на них. Дамая відчуває себе слабкою, а якась частина її думає, - я не хочу щоб мені було боляче знову.

- Я вам скажу, що ви хочете, - пропонує вона, але жінка тримає руку і тисне далі. Виглядає на те, що вона навіть не чує її.

- Він зробив те, що повинен був зробити, останнього разу. - Тиск збільшується. Жінка-охоронець, на відміну від Шаффи, має довші нігті, які починають врізатися в плоть Дамаї. - Він просочувався крізь стіни і зіпсував найчистіші творіння, використавши їх раніше ніж вони могли б використати його. Коли були зроблені таємні зв'язки, він змінив тих, хто буде контролювати його. Скувавши їх долі з його долею.

- Будь ласка, не треба, - Дамая шепоче. З її долоні потекла кров. Майже в той момент лунає стукіт у двері. Жінка ігнорує обидва звуки.

- Це зробило їх частиною його.

- Я не розумію, - каже Дамая. Боляче. Боляче. Вона тремтить, чекаючи на хрускіт кістки.

- Він сподівався на спілкування. Компроміс. Замість цього війна... загострилася.

- Я не розумію! Це не має ніякого сенсу! - Це неправильно. Дамая підвищила голос на охоронця, і вона це розуміє, але це не правильно. Шаффа обіцяв, що таке робитимуть тільки з поважної причини. Всі охоронці працюють за цим принципом; Дамая бачила докази в тому, як вони взаємодіяли зі своїми колегами серед крупок і окільцьованих орогенів. Існує порядок життя в Фулькрумі і ця жінка ламає її уявлення про нього. - Відпустіть мене! Я буду робити все, що ви хочете, просто відпустіть!

Двері ривком відчиняються, і влітає Шаффа. Дамая ловить ротом повітря , але він не дивиться на неї. Його погляд фіксується на жінці, яка тримає руку Дамаї. Він не посміхається, а швидко рухається, щоб стати за нею.

- Тімай. Відновіть контроль.

Тімай немає вдома, думає Дамая.

- Це тільки попередження, - продовжує вона низьким голосом. - Наступного разу не буде ніяких компромісів.

Шаффа вимушено зітхає, а потім різко тикає стиснутими пальцями в основу черепа Тімай.

З місця, де сидить Дамая, не видно, чи тримав він щось у пальцях, коли це робив. Вона просто бачить, що він зробив раптовий, різкий насильницький рух, після чого голова Тімай смикається вперед. Вона видає звук настільки різкий і горловий, що це майже вульгарно, і її очі широко розкриваються. Обличчя Шаффи непроникне, і він щось робить, його рука вигинається, і зрештою по шиї Тімай тече перша доріжка крові, досягає туніки і частково починає капати на коліна. Її рука, яка тимає руку Дамаї, відразу розслабляється, і обличчя стає умиротвореним.

Дамая починає кричати. Вона продовжує кричати, коли Шаффа знову вигинає руку, роздуваючи ніздрі через зусилля, яке йому доводиться прикласти, і звук хрускоту кістки, яка рве сухожилля, не викликає сумнівів. Потім Шаффа піднімає руку, тримаючи щось маленьке і розпливчасте, покрите червоним слизом - між великим і вказівним пальцем. Тімай падає вперед, і тепер Дамая бачить заглиблення, яке зроблене в основі черепа.

- Мовчи, малятко, - каже Шаффа, м'яко і тихо, і Дамая замовкає.

Приходить інший охоронець, дивиться на Тімай, дивиться на Шаффу, і зітхає.

- Нещасна.

- Дуже сумно. - Шаффа пропонує закривавлену річ цій людині, яка чашкою складає руки, щоб обережно тримати її. - Я хотів би, щоб це прибрали. - Він киває в бік тіла Тімай.

- Так. - Людина виходить з тим, що Шаффа витягнув пальцями з Тімай, а потім приходять ще два охоронці, зітхають, як попередній, і забирають тіло зі стільця. Вони кладуть тіло на підлогу, і один з них використовує паузу, щоб зчистити носовою хусткою краплі крові на столі, куди впала голова Тімай. Все дуже ефективно і швидко. Шаффа сідає на місце Тімай, і Дамая підводить очі на нього тільки тому, що повинна. Вони дивляться на один одного в мовчанці протягом декількох хвилин.

- Дай мені подивитися, - каже Шаффа м'яко, і вона подає йому руку. Вражаюче, але рука не дрижить.

Він бере її лівою рукою - тою, яка чиста, і не видирала щось з спинного мозку Тімай. Він повертає її руку, уважно вивчає її, розтираючи серп крові там, де нігті Тімай порвали шкіру. Одна крапля крові Дамаї скочується з краю її руки, і капає на те місце на столі, де тільки що була кров Тімай.

- Добре. Я боявся, що вона зашкодила тобі гірше, а це дрібниця.

- Що... - починає Дамая. Вона не може витиснути з себе більше.

Шаффа посміхається, хоча це як облямівка печалі. - Дещо, що ти не повинна була бачити.

- Що... - Це вимагає зусиль на десять кілець.

Шаффа вагається, а потім каже:

- Ти знаєш, що ми - хранителі - трохи... відрізняємося. - Він посміхається, ніби хоче нагадати їй про те, що вона побачила. Всі охоронці забагато посміхаються.

Вона киває, і мовчить.

- Існує... процедура. - Він відпускає її руку і торкається задньої частини свого черепа, крізь своє довге чорне волосся. - Цю річ вкладають, щоб зробити нас тим, ким ми є. Імплантація. Іноді дещо йде не так, і ми повинні її видаляти, як ти бачила. - Він знизує плечима. Його права рука все ще покрита запеченою кров'ю. - З'єднання охоронця з орогеною допомагає запобігти гіршому, але Тімай дозволила собі спробу розірвати зв'язок. Нерозумно.

Холодний сарай в Номідлат; момент очевидної прихильності; два теплі пальці, притиснуті до основи черепа Дамаї. По-перше обов'язок, сказав він тоді. Щось, що зробить мені добре.

Дамая облизує губи.

- В-в... вона... говорила щось. Що не мало сенсу.

- Я чув дещо з того, що вона сказала.

- Вона не була... З собою. - Тепер Дамая думає не про сенс. - Вона не була такою, якою вона була раніше. Я маю на увазі, вона була кимось іншим. І говорила так, ніби хтось інший... був там. - В її голові. В її роті, і говорив через нього. - Вона продовжувала говорити про якесь гніздо. І що "це" сердиться.

Шаффа нахиляє голову.

- Батько Землі, звичайно. Це поширена помилка.

Дамая кліпає. Що? Він злиться. Що?

- І ти маєш рацію; Тімай не була собою. Мені шкода, що вона зробила тобі боляче. Шкода, що ти повинна була побачити це. Мені так шкода, малятко. - І такий справжній жаль в його голосі, таке співчуття на його обличчі, що Дамая робить те, чого не сподівається сама, як у ту першу холодну темну ніч в сараї Номідлат: вона починає плакати.

Через мить Шаффа встає, йде навколо столу і бере її на руки, сідає у крісло і дозволяє їй плакати у нього на колінах і в його плече. У Фулькрумі дотримуються правила, яке полягає в сідуючому: якщо не засмучувати їх, опікуни дбають про безпеку рогга більше ніж будь-хто інший. Так Дамая плаче протягом тривалого часу, а не тільки через те, що вона бачила сьогодні. Вона плаче, тому що була невимовно самотня, а Шаффа... добре. Шаффа любить її, у ніжній і жахливій манері. Вона не звертає уваги на його закривавлену праву руку, що лежить на її стегні, або на його пальці - досить сильні, щоб проломитися до основи черепа. Такі речі не мають ніякого значення, по великому рахунку.

Коли ридання стихають, Шаффа гладить її по спині чистою рукою.

- Як ти себе почуваєш, Дамая?

Вона не піднімає голову з його плеча. Його одяг пахне потом, шкірою і залізом - що потм завжди буде асоціюватися з комфортом і страхом.

- У мене все добре.

- Добре. Мені потрібно, щоб ти зробила щось для мене.

- Що?

Він ніжно стискає її, обнадіюючи. - Я збираюся повести тебе вниз по коридору, до одного з тиглів, де ти будеш мати справу з першим тестом на кільце. Мені потрібно, щоб ти пройшла тест, для мене.

Дамая кліпає, насупившись, і піднімає голову. Він ніжно посміхається їй. Під цим вона розуміє, у спалаху інтуїції, що тест означатиме дещо більше, ніж її здатність до горотворення. Зрештою, більшість рогга кажуть про випробування заздалегідь, так що вони можуть попрактикувати і підготуватися. Для неї це відбувається швидко, без попередження, тому що це її єдиний шанс. Вона показала себе неслухняною. Ненадійною. Через це Дамаї потрібно буде також довести її корисність. Якщо вона не зможе...

- Мені потрібно, щоб ти жила, Дамая. - Шаффа торкається своїм чолом до її. - Прийми моє співчуття. Моє життя настільки сповнене смертями. Будь ласка; пройди цей тест для мене.

Є так багато речей, про які вона хоче знати. Що мала на увазі Тімай; що буде з Бануф; що таке гніздо і чому воно сховане; що сталося з Тріщиною минулого року. Чому Шаффа не дає їй навіть можливості запитати. А зараз наказ до життя в Фулькрумі, і її обов'язок не ставити під сумнів волю опікуна.

Але...

Але...

Але. Вона повертає голову і дивиться на єдину краплю її крові на столі.

Це неправильно.

- Дамая?

Це неправильно, що вони роблять з нею. Що це місце робить з кожним, хто перебуває у його стінах. Те, що він змушує її робити, щоб вижити.

- Ти можеш це зробити? Для мене?

Вона все ще любить його. Це неправильно, але...

- Якщо я пройду тест. - Дамая закриває очі. Вона не може дивитися на нього і говорити про це. Ні, не можна, щоб він прочитав такі думки у її очах. - Я...  я хочу мати інше ім'я.

Він не докоряє їй.

- Не те, що зараз? - Він явно задоволений. - А яке?

Вона облизує губи.

- Сієніта.

Шаффа сидить в кріслі і вдає, ніби задумався.

- Мені це подобається.

- Ви можете це зробити?

- Звичайно, можу. Ти ж сама вибрала його, чи не так? - Він сміється, але в хорошому сенсі. Разом з нею, а не з неї.

- Цей кристал утворюється на краю тектонічної плити. З високою температурою і тиском він не руйнується, а тільки стає міцнішим.

Він розуміє. Вона кусає губу і відчуває, що їй загрожують свіжі сльози. Це не тому, що вона любить його, а тому що багато речей на світі неправильні. Так що вона бореться з слізьми, і приймає рішення. Плакати слабкість. Сльози були у Дамаї. Сієніта буде сильнішою.

- Я зроблю це, - каже Сієніта, тихо. - Я пройду тест для вас, Шаффа. Обіцяю.

- Моя хороша дівчинка, - каже Шаффа, і посміхається, пригортаючи її до себе.

* * *

...затемнює тих, хто бере землю занадто близько до себе. Вони не господарі самих себе; і не мають майстерності інших.

- таблет Другий, "Неповна Істина", вірш дев'ятий -

18

ВИ СПОСТЕРІГАЄТЕ ЧУДЕСА ВНИЗУ

Юкка запрошує вас у будинок, з якого з'явилися вона і її супутники. Всередині  мало меблів, а стіни голі. Плями на підлозі і стінах, слабкий запах їжі і несвіжий людського тіла; ніхто не живе тут з недавнього часу. Можливо, поки не почався сезон. Будинок зараз всього лише оболонка, а ви і інші прямуєте до дверей у підвал. Унизу після сходів ви опиняєтеся у великій порожній камері, яка освітлюється кількома смоляними факелами.

Тут ви вперше починаєте розуміти, що це дещо більше, ніж просто химерна спільнота людей і не-людей: стіни підвалу твердий граніт. Ніхто не добуватиме граніт у кар'єрі для того, щоб побудувати підвал, і... і ви не знаєте, хто це міг зробити. Усі зупиняються, в той час як ви йдете до однієї стіни, щоб доторкнутися до неї. Ви закриваєте очі і розширюєте надчуття. Так, є відчуття чогось знайомого. Це рогга сформували цю ідеально гладку стіну, використовуючи волю і фокусування тонші, ніж ви можете собі уявити. (Хоча слово фокусування тут не дуже підходить.) Ви ніколи не чули, що хтось може робити щось подібне, використовуючи горотворення. Це не збудоване звичайним чином.

Обернувшись, ви бачите, що Юкка спостерігає за вами.

- Ваша робота?

Вона посміхається.

- Ні. Цей та інші приховані входи навколо були тут протягом багатьох століть, задовго до мене.

- Люди в цьому коммі живуть з орогенами так довго? - Вона казала, що общині всього п'ятдесят років.

Юкка сміється.

- Ні, я просто маю на увазі, що цей світ вже пройшов через багато сезонів. Не всі з них були настільки безглуздими, щоб використовувати орогенів так як це робиться зараз.

- Ми не дурні зараз, - кажете ви. - Усі прекрасно розуміють, як можна використовувати нас.

- Ох. - Юкка кривиться, з жалістю. - Фулькрум? Ті з них, які виживають, здається, завжди думають так як ви.

Ви задаєтеся питанням, скількох Фулькрум-орогенів бачила ця жінка.

- Продовжуйте.

- Добре. Тепер ви побачите, на що ми здатні, коли вільні. - І Юкка робить реверанс у бік широкого отвору в стіні за кілька футів від неї, який ви не помітили через ваше захоплення гранітною стіною підвалу. Через прохід у підвал задуває легенький вітерець. Далі ви бачите трьох чоловік, які тиняються у проході, спостерігаючи за вами з різними виразами - ворожості, настороженості, розваги. Вони не тримають зброю у руках - вона притулена до стіни поруч, і намагаються не впадати в очі, але ви розумієте, що це охоронці коммі. Тут, у цьому підвалі.

Білява жінка спокійно розмовляє з одним з охоронців; це ще більше підкреслює, наскільки вона крихітна, з короткими ногами і, ймовірно, на сто фунтів легша, ніж найменший з них. Її предки дійсно зробили їй подарунок, переспавши з санзед або двома. У всякому разі, коли ви рушаєте далі, охоронці залишаються позаду, двоє займають місця на стільцях поруч, а третій іде вгору по сходах, мабуть, стежити з порожнього будинку за вулицею.

Ви здогадуєтеся пізніше: покинуте село нагорі є стіною цього коммі. Це камуфляж, а не бар'єр.

Камуфляж чого, цікаво? Ви прямуєте за Юкка в темноту.

- Ядро цього місця завжди було тут, - продовжує вона, коли ви йдете вниз по довгому темному тунелю, який може бути входом до покинутої шахти. Видно треки для візків, хоча дуже старі і втоплені в шорсткий камінь, і їх нелегко побачити. Просто незручні гребені під вашими ногами. Дерев'яні перила тунелю виглядають старими, як і настінні бра, які тримають дроти електричного світла, вони виглядають так, ніби спочатку були зроблені як тримачі дерев'яних смолоскипів, а потім були модернізовані генерами чи іншими. Світло є, що означає, що коммі підтримує функціонування гео або гідро або обох; це краще, ніж у Тірімо. І в тунелі тепло, але ви не бачите звичайних труб опалення. Тут просто тепло, і стає тепліше по мірі того як ви спускаєтеся по пологій підлозі вниз.

- Я говорила вам, що у цьому районі були шахти. Одного дня їх знайшли, багато років тому. Хтось проламав стіну, якої не повинно було бути, і наткнувся на цілий лабіринт тунелів - ніхто не знав, що вони там були. - Юкка замовкає на довгий час, поки прохід розширюється, і ви тепер ідете вниз по металевих східцях. Довго. Вони виглядають старими, проте дивно, що метал не здається, він не засмічений і не іржавий. Все гладеньке, і все ціле і неушкоджене. Кроки не хитають східці взагалі.

Через деякий час ви помічаєте, з запізненням, що родоволоса кам'яна істота зникла. Вона не послідувала за вами вниз. Юкка, здається, не помічає цього, тому ви торкаєтеся її руки.

- Де ваш друг? - Хоча ви здогадуєтеся.

- Мій... а, зрозуміло. Рухатись як ми їм важко, у них є свої власні способи пересування. У тому числі такі, про які я б ніколи б не здогадалася. - Вона дивиться на Хоа, який спокійно йде вниз по сходах з вами. Він дивиться на неї, холодно, і вона видає смішок. - Цікаво.

У нижній частині сходів починається інший тунель, і він виглядає по-іншому. Вигнутий у вершині, а не квадратний, і опори дуже товсті, сріблясті кам'яні колони, які наполовину виступають зі стін, як ребра. Ви майже відчуваєте вік цього коридору порами шкіри.

Юкка пожвавлюється.

- Насправді всі корінні породи в цьому районі пронизані тунелями, поверх за поверхом. Одна цивілізація над іншою, опираючись на те, що було раніше.

- Арітусід, - каже Тоніке. - Джамарія. Ще нижче Оттай-штати.

- Ви чули про Джамарію з історії, яку вам викладали в яслах. Це було ім'я великої нації, яка розпочала будівництво сітки доріг, яку імперія Санзе пізніше вдосконалила, і яка колись покривала більшу частину того, що ми називаємо Сомідлат. Вони вимерли близько десяти сезонів тому. Решта імен, ймовірно, від інших мертвих цивілізацій; здається, про такі речі знають лише геомести, інших це не дуже цікавить.

- Тут небезпечно, - говорите ви, намагаючись не показувати очевидної тривоги. - Якщо шахти такі древні...

- Так Так. Це ризик, пов'язаний з будь-яким видобутком корисних копалин, здебільшого через некомпетентність, і  струси.

Тоніке повертається і оглядає тунель, по якому вони йдуть, сприймаючи все навколо і до сих пір не врізавшись ні в кого, що дивовижно.

- Північний струс був дуже сильний, і тут все повинно було завалитися, - каже вона.

- Ви маєте рацію. Цей струс - ми назвали його Юменес-рифтогенез, так як ніхто не придумав кращої назви, не був найгіршим, який бачив цей світ. Я не думаю, що перебільшую, кажучи так. - Юкка знизує плечима і дивиться на вас. - Але, звичайно, тунелі не зруйнувалися, тому що я була тут. Я не дозволила цього.

Ви киваєте, повільно. Це нічим не відрізняється від того, що ви зробили у Тірімо, за винятком того, що Юкка повинна була вжити заходів щодо захисту не тільки поверхні. Область повинна бути відносно стабільною в будь-якому випадку, інакше тунелі завалилися би давним-давно.

І ви говорите:

- Ви не завжди можете бути поруч.

- Коли мене немає, це буде робити хтось інший. - Вона знизує плечима. - Як я вже казала, нас тут багато.

- Про що... - Тоніке повертається на одній нозі, і переносить частину уваги на Юкку. Юкка сміється.

- Свого роду цілеспрямоване навіювання, чи не так?

- Не зовсім. - Ви підозрюєте, що Тоніке досі вивчає тунель, композицію стін, рахує ваші кроки і так далі, і одночасно приймає участь у розмові. - То як ви це робите? Як спокушаєте ороген жити тут.

- Спокушаю? - Юкка хитає головою. - Тут не так уже й погано. І це важко описати. І є... одна річ, яку я роблю. Ось... - Вона замовкає.

І ви усі відразу наштовхуєтеся на щось невидиме, коли йдете. Попереду немає ніяких перешкод. Просто несподівано стає важко іти прямо, ніби підлога зробила невидимий нахил вниз. До Юкки.

Ви зупиняєтеся і кліпаєте на неї. Вона теж зупиняється, і повертається до вас з посмішкою.

- Що ви робите? - Ви вимагаєте пояснення.

- Не знаю. - Вона розводить руками у відповідь на ваш недовірливий погляд. - Я просто намагалася знайти чуттям таких, як я, кілька років тому. І через деякий після того, як я почала це робити, у місто прийшла людина і сказала, що він відчував мене здалеку. Потім з'явилися двійко дітей; вони навіть не розуміли, на що вони реагують. Потім ще одна людина. З тих пір я продовжую це робити.

- Робити що? - запитує Тоніке, дивлячись на Юкку.

- Тільки рогга відчувають це, - пояснює Юкка, хоча до цього моменту ви з'ясували, що не всі. Потім вона дивиться на Хоа, який спостерігає за вами обома, абсолютно спокійно. - І вони теж, як я зрозуміла пізніше.

- Скажіть... - випалює Тоніке.

- Земний вогонь і іржаве відро, ви ставите занадто багато питань. - Це білява жінка, яка хитає головою і жестом запрошує всіх іти далі.

Попереду чути слабкий шум, і повітря помітно дме. Але як це може бути? Ви повинні бути на милю внизу, можливо в два рази більше. Вітер теплий і насичений запахами, які ви вже майже забули після декількох тижнів дихання сіркою і золою через маску. Трохи аромату приготування їжі, подув гниючого сміття, запах палаючого дерева. Люди. Ви відчуваєте запах людей. Багатьох. І світло тут набагато сильніше, ніж лінія електричних вогників вздовж стіни тунелю - і прямо перед вами.

- Підземний коммі? - каже Тоніке, і ви відчуваєте, що це звучить дуже скептично. (Ви знаєте більше про неможливі речі, ніж вона.) - Ні, ніхто не може бути настільки дурним.

Юкка лише посміюється.

Штучне світло посилюється, повітря навколо легенько дме, зростає шум і тунель виходить на широкий карниз з металевими поручнями для безпеки. Оглядовий майданчик - тому що дехто з генерів або новаторів розумів, як саме будуть реагувати новачки. Ви робите саме те, що передбачав давній дизайнер: дивитеся, відкривши рота в ганебному подиві.

Це геод. Ви можете без надчуття сказати, що скеля навколо вас різко змінюється на щось інше. Галька в потоці, перенесена течією; незліченні еони назад у потоці розплавленого мінералу всередині Батька Землі утворився міхур. Усередині цієї кишені, утвореної з незрозумілих причин, під тиском, купаючись у воді і вогні, виросли кристали. Це міхур розміром з місто.

Ймовірно тому хтось побудував тут місто.

Ви стоїте під величезним склепінням печери, яка наповнена освітленими кристалами розміром зі стовбури дерев. Великих дерев. Або будівель. Великих будівель. Вони стирчать попереду від стін абсолютно безладними нагромадженнями: різної довжини, різних форм, деякі білі і напівпрозорі, кілька димних або з відтінком фіолетового кольору. Деякі з них короткі, їх гострі наконечники закінчуються всього в декількох футах від стіни, що виростила їх, але багато розтягуються від однієї сторони величезної печери на нечітку відстань. Вони утворюють розвилки і дороги занадто круті, щоб по них підніматися, чи йти в напрямку, який не має ніякого сенсу. Це як ніби хтось знайшов архітектора і змусив його побудувати місто з найкрасивіших матеріалів, які доступні, а потім вкинув всі ці будівлі в коробку і для сміху перемішав.

І тут, безумовно, живуть люди. Якщо придивитися, видно вузькі мотузяні мости і дерев'яні платформи, розкидані повсюди. Лінії з нанизаними електричними ліхтарями, мотузки і шківи, що перетягують невеликі візки з однієї платформи на іншу. На віддалі по дерев'яних сходах іде чоловік, сходи ведуть навколо титанової нахиленої білої колони; двоє дітей бігають на землі, яка набагато нижче, між коротеньких кристалів розміром з маленькі будинки.

Деякі з кристалів справді будинки. Вони мають отвори, вирізані у формі дверей і вікон. Ви можете бачити, що всередині пересуваються люди. Димові завитки виходять з димоходів, вирізаних з загострених кристалів.

- Зло Землі, - шепочете ви.

Юкка тримає руки на стегнах, спостерігаючи вашу реакцію з виразом гордості на обличчі.

- Ми не будували більшу частину цього, - зізнається вона. - Недавні доповнення, нові мости, так, але будинки вже були. Ми не знаємо, як їм це вдавалося зробити, не руйнуючи кристали. Пішохідні доріжки і сходи зроблені з матеріалу, по якому ми тільки що крокували у тунелі. Генери поняття не мають, як це зроблено; металористи і алхіміки відчувають оргазм, коли це бачать. Там є механізми - вона вказує в сторону ледь видимої стелі печери, у сотнях футів над вашими головами. Ви ледь чуєте її, ваш розум онімів, ваші очі починають боліти від того, що ви безперервно  дивитесь, - Насоси закачують погане повітря в шар пористої землі, що фільтрує його, воно проходить крізь неї. Інші насоси качають хороше повітря сюди. Є механізми в безпосередній близькості від геода для відводу води з підземного гарячого джерела через труби і через турбіну, яка дає нам електроенергію, потрібно було багато часу, щоб зрозуміти це, а також провести її сюди  для використання день у день. - Вона зітхає. - Але, якщо бути дійсно чесним, ми не знаємо і половини речей, які ми знайшли тут і як вони працюють. Все це було створене дуже давно. Задовго навіть до Старої Санзе.

- Геоди нестійкі, якщо порушена їх оболонка. - Навіть голос Тоніке хвилюється. У вашому периферійному зорі вона виглядає такою вперше, відколи ви зустрілися з нею. - Немає сенсу навіть думати про будівництво всередині. А чому кристали світяться?

Вона має рацію. Вони світяться.

Юкка знизує плечима, склавши руки на грудях. - Не маю уявлення. Але люди, які побудували це, хотіли, щоб світло не зникало навіть через струс, так що вони зробили для геода все можливе, якщо це станеться. І це було... але вони не вижили. Коли люди з Катріма знайшли це місце, вона було повне скелетів - і деякі були настільки старі, що перетворювалися в пил, як тільки їх торкалися.

- Отже ваші предки вирішили переселитися в гігантський артефакт вимерлої цивілізації, який вбив останніх людей, які жили там, - ви розтягуєте слова. Хоча це слабий сарказм. Ви занадто вражені, щоб взяти дійсно правильний тон. - Звичайно. Чому б не повторити колосальну помилку?

- Повірте, дебати були дуже довгі. - Юкка зітхає і опирається на тендітні поручні, що змушує вас смикнутися. Вони досить високо, і якщо вона зісковзне, деякі з кристалів на поверхні виглядають гострими. - Ніхто не був готовий жити тут протягом тривалого часу. Кастрімці використовували це місце і тунелі, що ведуть до нього, як склади, хоча і не для предметів першої необхідності, таких як продукти харчування або ліки. Але за весь цей час, тут ніколи не було нічого схожого на тріщини в стінах, навіть після струсів. Ми також знали попередню історію: коммі, який контролював цю область протягом останнього сезону - реальний коммі на поверхні, зі стінами і все таке - був захоплений групою комлес. Весь коммі був спалений дотла, всі їхні життєві запаси забрані. У тих, що залишилися в живих, був вибір рухатися вниз, або намагатися вижити наверху без тепла і без стін, де кожна купа негідників буде надіятися на легку наживу. Таким чином, вони змусили нас зробити безпрецендентний вибір.

Необхідність є єдиним законом, говорять скрижалі.

- Не те, щоб ми були в захваті. - Юкка випрямляється і жестом зарошує всіх знову йти за нею. Ви з іншими починаєте спуск вниз по широкому, плоскому скату, який плавно опускається до низу печери. Ви розумієте, хоча й з запізненням, що це викривлений кристал, і що ви йдете по ньому. Хтось покрив його асфальтом для кращого зчеплення, але по краях сірої смуги дороги ви можете бачити м'яке біле світло. - Більшість людей, які переїхали сюди минулого сезону, померли. Вони не змогли запустити механізм очищення повітря; перебувати тут більше ніж кілька днів в той час означало удушення. І у них не було ніякої їжі, тому, хоч вони були в теплі і безпеці і мали велику кількість води, більшість з них померли від голоду, перш ніж сонце повернулося на своє місце.

Це стара казка, освіжена тільки унікальною обстановкою. Ви неуважно киваєте, намагаючись не спіткнутися, і вашу увагу привертає літній чоловік, який іде через печеру до канату і шківів, а потім сідає в петлю, привязану до каната. Юкка робить паузу; чоловік відштовхується і їде вглиб геода.

- Ті, хто пережив цей кошмар, заснували торговий форт, який в кінцевому підсумку став Кастрімом. Вони передавали розповіді про це місце, але ніхто не хотів тут жити... поки моя прабабця не зрозуміла, чому механізми не працювали. До тих пір поки вона не змусила все працювати, просто пройшовши через цей вхід. - Юкка показує жестом туди, звідки всі прийшли. - І  відтоді механізми працювали аж до того часу, коли я вперше приїхала сюди.

Ви зупиняєтеся. Всі йдуть без вас якусь мить. Першим це помічає Хоа. Він повертається і дивиться на вас. Його обличчя має дивний вираз, якого не було раніше, схоже на проминулий жах і здивування. Пізніше, коли ви залишитеся одні, вам доведеться поговорити. В даний час є більш важливі міркування.

- Механізми, - кажете ви. І ваш рот сухий. - Вони працюють від горотворення.

Юкка киває, з напівусмішкою.

- Генери теж так думають. Звичайно, той факт, що все працює, робить висновок очевидним.

- Як... - Ви намацуєте слова, невдало. - Яким чином?

Юкка сміється, хитаючи головою.

- Поняття не маю. Вони просто працюють.

Це жахає вас більше, ніж все інше, що вона показала вам.

Юкка зітхає і кладе руки на стегна.

- Ессун - каже вона, і ви смикаєтеся. - Таке ваше ім'я, чи не так?

Ви облизуєте губи.

- Ессун Стійк... - А потім ви зупиняєтеся. Тому що ви зібралися сказати ім'я, яким вас називали люди в Тірімо протягом багатьох років, і це ім'я є брехнею. - Ессун, - ви говорите, ще раз, і зупиняєтеся. Все решта брехня.

Юкка кидає погляд на ваших товаришів.

- Тоніке Новатор Дібарс, - каже Тоніке. Вона кидає майже збентежений погляд на вас, потім дивиться на свої ноги.

- Хоа, - каже Хоа. Юкка дивиться на нього з хвилину, ніби чекає на продовження, але він нічого не пропонує.

- Ну, тоді. - Юкка розводить руки, ніби хоче охопити ними весь геод; вона дивиться на всіх, її підборіддя підняте, ніби всупереч долі. - Ми намагаємося зробити тут те, що робили у Кастрімі: вижити. Те ж саме, що роблять інші. Ми просто готові до деяких інновацій. - Вона киває до Тоніке, яка нервово хихикає. - Ми можемо усі померти, але, іржа його бери, це може статися в будь-якому випадку; наступає сезон.

Ви облизуєте губи.

- Чи можемо ми залишити вас?

- Що, іржа вас бери, ви маєте на увазі під залишити? Ми ледве встигли прийти сюди. - Починає Тоніке, і сердито дивиться на вас, а потім різко розуміє, що ви маєте на увазі. Її жовтувате обличчя стає ще більше жовтим. - Ох.

Посмішка Юкки гостра як алмаз.

- Добре. Ви не дурні, це добре. Ходімо. Ми покликали декого, щоб ви з ними зустрілися.

Вона запрошує вас слідувати за нею далі вниз по схилу, і більше не відповідає на питання.

* * *

"У фактичній практиці спарені органи, що відповідають за орогенез, розташовані біля основи стовбура мозку. Було встановлено, що їх чутливість набагато вища, ніж місцеві сейсмічні струси і коливання атмосферного тиску. В ході випробувань реакції спостерігалися в присутності хижаків, на фоні емоцій, в далеких крайностях тепла або холоду, а також залежали від рухів небесних об'єктів. Механізм цих реакцій не був визначений".

Нандвід Новатор Муркеші, "Спостереження зміни надчуття в надрозвинених осіб", Сьомий університет біоместр-навчання (з подякою Фулькруму за трупне донорство).

19

СІЄНІТА НА ОГЛЯДІ

Вони у Меові уже три дні, коли щось змінюється. Сієніта проводить ці дні, отримуючи багато вражень від побаченого. Перша проблема полягає в тому, що вона не знає мови, етурпік, як каже Алебастр. Ряд Коастер-коммі говорять нею, як рідною мовою, хоча більшість людей також вивчають санзе для торгових цілей. Алебастрова теорія полягає в тому, що народ островів в основному походить від раси коастер, що є досить очевидним через їхне переважне забарвлення шкіри і загальну кучерявість. Так як вони пірати, а не торговці, у них не було особливої необхідності переходити на санзе. Він намагається навчити її основних слів на етурпік, але насправді вона не в настрої взнавати щось нове. Друга проблема, на яку вказує Алебастр, після того як вони  трохи оговталися від своїх мук - вони не можуть піти звідси. Вірніше, їм нікуди йти.

- Якщо охоронці намагалися вбити нас одного разу, вони спробують ще раз, - пояснює він. Розмова відбувається, коли вони прогулюються по одній з посушливих висот острова; це єдиний спосіб, де вони можуть побути на самоті, в усіх інших випадках орди дітей слідують за ними і намагатися імітувати дивні звуки мови санзе. Їх досить багато, щоб зробити ясла і навчати їх вечорами, після ловлі риби, крабів і іншої роботи протягом дня - ясно, що на острові не так багато розваг.

- Не знаю, що ми зробили, щоб спровокувати гнів охоронця, - продовжує Алебастр - але буде божевіллям повертатися у Фулькрум. Ми не встигнемо навіть дійти до воріт, як хтось з них кине метальний ніж.

Це очевидно, коли Сієніта думає про останні події. Тим не менше є щось, що вона відчуває кожного разу, коли дивиться на горизонт і бачить стовп диму на місці колишньої Алії.

- Вони думають, що ми мертві. - Вона відводить очі від вулкана, намагаючись не уявляти собі, що сталося з красивим маленьким приморським містом, яким Алія залишилася в її пам'яті. Уся система оповіщення, всі їхні служби були націлені на появу цунамі, а не виверження вулкана, який, очевидно, пробудився. Бідна Герміз. Навіть Азаель не заслужила смерті, ймовірно, вона теж постраждала.

Сієніта не може думати про це. Замість цього вона фокусується на Алебастровому обличчі.

- Що ти скажеш на це? Бути мерцями в Алії дозволить нам бути живими і вільними тут.

- Точно! - Алебастр посміхається, і майже танцює. Вона ніколи не бачила, щоб він так радів. Виглядає на те, що він навіть не уявляє, яка ціна заплачена за їхню свободу, або, можливо, він просто ще не думав про це.

- Навряд чи тут мають контакт з континентом, а якщо і мають, то не дуже дружній. Призначені нам опікуни можуть відчувати нас, тільки якщо ми досить близько, але жоден з їхнього кола ніколи не прийде сюди. Ці острови навіть не позначені на сучасних картах! - Тоді він трохи тверезіє. - Але на материку не може бути й мови про можливість уникнути Фулькрума. Кожен охоронець на схід від Юменеса буде обнюхувати останки Алії, щоб визначити, чи не могли ми вижити. Вони вже ймовірно розіслали повідомлення з нашими обличчями  по імператорських дорожньо-патрульних службах у квартенті і бойовикам у регіоні. Я вважаю, що я зображений як Мусалем, що відродився, а ви як мій співучасник. Або можливо нарешті ви отримаєте деяку повагу, і вони вирішать зробити вас зачинщиком.

Так, добре.

Хоча він може бути правий. Для коммі, знищеного таким жахливим чином, Фулькруму потрібно буде знайти винних. Чому б не двох рогга, які були більш ніж достатньо кваліфіковані, щоб погасити будь-яку сейсміку навколо? Руйнування Алії являє собою зраду всього, що Фулькрум обіцяє Нерухомості: ручних і слухняних орогенів, безпеку від великих струсів і так далі. Свободу від страху, принаймні до наступного п'ятого сезону. Звичайно ж Фулькрум буде паплюжити їх усіма можливими способами, тому що в іншому випадку люди поламають обсидіанові стіни і повбивають всередині всіх, вкючаючи крупок і немовлят.

Такі думки заважають Сієніті зосередитися тепер, коли її надчуття відновилося після оніміння, і відчути, наскільки погані справи в Алії. Це на краю її можливостей, що само по собі є сюрпризом; з якоїсь причини тепер вона може сягати набагато далі, ніж раніше. Проте ясно: у тектонічній плиті східного плато пробитий отвір прямо вниз, вниз і вниз, до мантії планети. Далі Сієніта не може відчувати, але їй це не потрібно, тому що вона може сказати, хто зробив цей отвір. Його стіни утворюють шестикутник, і він має приблизно такі ж розміри, які мав гранатовий обеліск.

Алебастра переповнює ейфорія. Вона майже ненавидить його за  це.

Його посмішка завмирає, коли він бачить її обличчя.

- Зло Землі, ти коли-небудь була щасливою?

- Вони будуть шукати нас. Наші опікуни можуть відчувати нас.

Він заперечливо хитає головою.

- Мій не може. - Ви згадуєте того дивного охоронця, який в Алії натякав на це. - Що стосується твого, коли ваш орогенез занімів, він втратив вас. Тоді відтинається все, ми знаємо, не тільки наші здібності. Йому потрібно доторкнутися до вас знову, щоб поновити контакт.

Вона не знала цього.

- Це його не зупинить.

Алебастр робить паузу.

- Вам подобалося в Фулькрумі?

Питання приголомшує її, а потім обурює.

- Я там могла, принаймні, бути сама собою. Мені не потрібно було приховувати, хто я.

Він повільно киває, щось у виразі його обличчя говорить їй, що він розуміє її дуже добре, усі її почуття.

- І що ви робили, коли були самі собою?

- Трахалася. Ви... - Вона занадто зла, щоб проаналізувати, чому вона сердиться.

- Я теж... - Від його посмішки їй стає жарко, ніби вона зараз у Алії. - Пам'ятаєте? Ми трахалися Земля знає скільки разів, навіть якщо не підходили один одному, на чиєсь замовлення. Або ви вірите, що ви цього хотіли? Чи вам був потрібен лише пеніс, будь-який, навіть мій посередній, бо вам було нудно і погано?

Сієніта не може відповісти словами. Не може більше думати або говорити. Вона "йде" в землю і та реверберує з її гнівом, посилюючи його; тор, який матеріалізується навколо неї, високий, об'ємний і залишає дюймове широке кільце холоду настільки запеклого, що повітря сичить і біліє в одну мить. Це майже арктичний холод.

Але Алебастр тільки зітхає і трохи відступає, і його тор стирає холод так само легко, як пальці гасять свічку. Це майже ніжно в порівнянні з тим, що він міг зробити, але осередок її люті зникає так швидко, що вона хитається. Він робить крок вперед, щоб допомогти їй, і вона відсахується від нього з наполовину приглушеним гарчанням. Він відразу ж відступає, піднявши руки, немов просячи перемир'я.

- Мені шкода, - каже він. Він говорить щиро, так що вона не намагається продовжувати. - Я просто намагався поставити крапку.

Він зробив це. Не те, щоб вона не знала цього раніше: що вона раб, що всі рогга раби, що безпека і почуття власної гідності в Фулькрумі пропонує натомість ланцюги на її право на життя і навіть на право контролювати власне тіло. Це та річ, яку знають, визнають про себе, але це свого роду істина, яку орогени не використовують один проти іншого, навіть коли хочуть вияснити відносини -  робити так жорстоко і непотрібно. Ось чому вона ненавидить Алебастра: не тому, що він більш сильний, навіть не тому, що він божевільний, а тому що він відмовляє їй у праві користуватися будь-якою з важливих фікцій і неписаних істини, які тримали її у зручності і безпеці протягом багатьох років.

Вони дивляться один на одного на якусь мить довше, потім Алебастр хитає головою і повертається, щоб іти. Сієніта іде за ним, тому що насправді тут більше нікуди йти, крім як по сходах вниз до рівня каверни. Вони спускаються сходами, і Сієніта не має ніякого вибору, окрім як окреслити третю проблему, через яку вона відчуває себе так незручно в Меові.

Але в гавані стоїть величезний, з витонченими обводами парусник - фрегат, можливо, галеон, вона не дуже пам'ятає, яке з цих слів правильне, і затьмарює усі менші судна у гавані, разом узяті. Його корпус зроблений з дерева такого темного, що здається майже чорним, з смугами блідішого дерева тут і там. Його вітрила - полотняні, жовтувато-коричневі, уже поблідли від сонця і води - і тим не менш, так чи інакше, незважаючи на латки і плями, весь корабель дивно красивий. Він називається Клалсу, або принаймні так звучить це слово у її вухах, і він відплив від материка за два дні до того, як Сієніта і Алебастр прибули в Меов. На борту багато працездатних дорослих, набраних з цього коммі, і багато здобичі, набутої нечесним шляхом протягом декількох тижнів хижацтва на прибережних морських лініях.

Клалсу привів до Меова його капітан - другий староста, який насправді був другим тільки в силу того факту, що проводив більшу частину свого часу далеко від острова. В іншому випадку (що Сієніта зрозуміла в той момент, коли ця людина збігала вниз по трапу під привітання захопленого натовпу), він був  справжній лідер Меова, тому що вона могла сказати, не розуміючи жодного слова, що його усі тут люблять і обожнюють. Його ім'я було Іннон: Іннон Стійкий Меов в санзед-просторіччі. Великий чорношкірий чоловік, як і більшість меовітів, статурою був більше схожий на стронгбека, ніж на стійкого і як особистість міг затьмарити будь-якого лідера Юменеса.

Крім того, що він трохи стійкий, трохи стронгбек і трохи лідер (не те, що будь-яка з цих каст дійсно багато значать в цьому коммі, яке відкидає так багато звичаїв санзед), він рогга. Дикий, народжений вільним і відкритий, як Гарлас, який теж рогга. Тут усі лідери рогга. Ось чому острів пережив більше сезонів, ніж вони спроможні підрахувати.

А поза межами цього факту... Ну, Сієніта не зовсім впевнена, як вести себе перед Інноном.

Поки що вона слухає його в ті моменти, коли вони ідуть до головного входу каверни у коммі. Кожен може його почути, так як він говорить голосно, як, мабуть робить це на палубі свого корабля. Хоч тут це не потрібно; у каверні відлунюють навіть найменші звуки. Просто він не така людина, щоб обмежувати себе, навіть коли повинен.

Як у даний час.

- Сієніта, Алебастр! - Коммі зібрався у  загальному залі для вечері. Кожна людина має місце на кам'яних або дерев'яних лавках, розслаблено сидить або розмовляє, крім великої групи людей, які сидять навколо Іннона, і де він усіх чимось пригощає. Він відразу переходить на санзе, так як він один з небагатьох людей у Меові, які ведуть комерцію і можуть говорити на санзе, хоча і з сильним акцентом. - Я чекав вас обох. Ми маємо хороші новини для вас. Ходіть сюди! - з його легенями цього досить, щоб привернути до них увагу, але він додатково піднімається і запрошує їх, ніби незважаючи на шість з половиною футів висоти і величезну гриву, заплетену в коси, і одягу з трьох різних країн, його сліпучу зовнішність важко виявити серед натовпу.

Тим не менше Сієніта відчуває, що посміхається, коли крокує в кільце лавок, де Іннон, мабуть, тримав одну вільну спеціально для них. Інші члени коммі вигукують вітання, Сієніті це починає подобатися; з ввічливості вона намагається видавити щось подібне на їхній мові, і переносить їх смішки, коли говорить це неправильно. Іннон посміхається до неї і повторює її фразу, тепер належним чином; вона намагається сказати знову і бачить кивки усіх навколо.

- Дуже добре, - каже Іннон так рішуче, що їй залишається лише вірити йому.

Тоді він усміхається до Алебастра, який поруч з нею.

- Ви хороший учитель, я думаю.

Алебастр злегка киває головою.

- Не зовсім. Я не можу здається, зупинити своїх учнів від того, щоб вони мене не ненавиділи.

- Ммм... - Голос Іннона низький і глибокий і дає відлуння, як від найглибшого струсу. Його посмішка чимось нагадує їй тріщину на поверхні везикули, щось яскраве, гаряче і тривожне, особливо поблизу. - Ми подивимося, чи можна щось змінити, так? - І він дивиться на Сієніту, безсоромно і з інтересом, явно не піклуючись про те, що інші члени коммі відповідають смішком.

Ще одна проблема. Цей смішний, гучний, грубий чоловік не робить секрету з того, що хоче Сієніту. І на жаль - тому що в іншому випадку це було б легко - у ньому є щось, що справді притягує Сієніту. Його шарм, можливо. Вона ніколи не зустрічала нікого схожого на нього.

Справа в тому, що він, здається, хоче миру з Алебастром, теж. І Алебастр, здається, не проти.

Це трохи збиває з пантелику.

Після того як він успішно привітав їх обох, Іннон переносить свою нескінченну чарівність на інших людей.

- Добре! У нас достатньо їжі і прекрасних нових речей, які зробили інші люди і якими заплатили. - Він переходить на етурпік, повторюючи ці слова для всіх; дехто хихикає при останніх словах, тому що після того як корабель прибув, багато з них тепер носять новий одяг, ювелірні вироби, тощо. Потім Іннон продовжує, і Сієніті не дуже потрібен Алебастр, щоб розуміти, про що Іннон розповідає - тому що він робить це всім своїм тілом. Він нахиляється вперед і говорить більш м'яко, і увага всіх прикута до напруженого моменту, який він описує. Потім він пантомімою зображає, що хтось падає, і ляскає долонями. Маленькі діти, які слухають його, практично падають від сміху, в той час як підлітки хихикають а дорослі посміхаються.

Алебастр трохи переводить для неї. Мабуть Іннон говорить всім про останній наліт на маленький коастер-коммі днів десять "на півночі". Сієніта слухає переклад у піввуха, в основному звертаючи увагу на рухи тіла Іннона і уявляючи його за виконанням зовсім інших рухів, коли раптово Алебастр припиняє переклад. Коли вона, нарешті, зауважує це, її дивує, що він пильно дивиться на неї.

- Ти хочеш його? - Запитує він.

Сієніта кривиться, в основному через збентеження. Він говорив тихо, але вони поруч з Інноном, і якщо він раптом вирішить звернути увагу... Ну і що, якщо він це зробить? Можливо, було би простіше, якби такі речі не ховали. Хоча вона дійсно вважає за краще мати вибір, І, як зазвичай, Алебастр не дає їй ухилитися.

- У тебе немає тонких кісток у тілі, чи не так?

- Ні, і чому вони повинні бути тонкими. Скажи мені.

- Що потім? Чи це свого роду виклик? - Тоді вона бачить, як Алебастр дивиться на Іннона. Це майже мило, спостерігати, як чоловік, якому за сорок, червоніє і запинається як незайманий.

- Хочеш відступити?

Алебастр здригається і виглядає так, ніби йому боляче. Потім він хмуриться, немов збентежений своєю власною реакцією - чи почуттями - і трохи відвертається. Його рот тягне в одну сторону, коли він бурмоче,

- Якби я сказав, що так, або що не так? Чи буде це щось значити насправді?

Сіеніта кліпає. Ну, вона запропонувала. Але чи буде вона? Раптово, вона не знає.

Коли вона не відповідає, завихрення Алебастра переходить у розлад. Він бурмоче щось на зразок,

- Не бери в голову, - потім встає і виходить з кола, піклуючись, щоб нікому не заважати, коли рухається. Це означає, що Сієніта втрачає можливість слідувати за казкою, але все в порядку. Іннона можна зрозуміти навіть без слів, і так як вона не може звертати увагу на історію, вона може розглянути питання з Алебастром.

Через деякий час казка закінчується, і всі плещуть; майже відразу лунають заклики розповісти ще. Починається метушня, люди отримують на другій порції їжі з масивного казана з пряними креветками, рисом і копченою морською рибою, яку їдять сьогодні ввечері, і Сієніта вирішує піти знайти Алебастра. Вона не впевнена, що вона збирається сказати, але... добре. Він заслуговує хоч на якусь відповідь.

Вона знаходить його в їхньому будинку, де він всівся біля стіни у кутку великої порожньої кімнати, за кілька футів від ліжка з висушеної морської трави і виробленого хутра тварин, на якому вони спали. Він не потрудився прикрутити ліхтар; вона робить це. Будинок поринає у тінь.

- Іди геть, - повідомляє він, коли вона входить у кімнату.

- Я теж тут живу, - вона закриває завісу. - Іди куди-небудь, якщо хочеш поплакати, чи щось таке. - Земля, вона сподівається, що він не плаче.

Він зітхає. Це не звучить, як плач, хоча його ноги підтягнуті і лікті спираються на коліна, а голова наполовину схована в руках. Він міг плакати.

- Сієніта, у тебе сталеве серце.

- Таке як у тебе, коли ти чогось хочеш.

- Я не хочу бути таким. Не завжди. Іржа тебе бери, Сієніта, ти ніколи не втомлюєшся від усього цього? - Він трохи бунтує. Її очі адаптувалися, і вона може побачити, що він дивиться на неї. - Чи не хотіла би ти коли-небудь бути... простою людиною?

Вона проходить кімнату і притулюється до стіни поруч із дверима, схрестивши руки.

- Ми не прості люди.

- Так. Ми інші. - Його голос стає жорстким. - Я не повторюватиму лайно на зразок того, що постановила рада великих важливих старих пердунів, або те, як геомести класифікують орогенів, або будь-що подібне. Те, що ми не люди, це просто брехня, якою вони заспокоюють себе для того, щоб не відчувати себе погано через те, що вони з нами роблять.

Це теж правда, яку знають усі рогга. Тільки Алебастр досить вульгарно виражає її вголос. Сієніта зітхає і притуляється головою до стіни.

- Якщо ви хочете його, ідіот, просто скажіть йому про це. Ви можете мати його. - Це звучить одночасно як відповідь на його попереднє запитання.

Алебастр в середині тиради здригається, дивлячись на неї.

- Ти хочеш його теж.

- Так. - Їй  не вартує ніяких зусиль сказати про це. - Але я не буду переживати, якщо... - Вона злегка знизує плечима. - Так.

Алебастр робить глибокий вдих, а потім другий. Потім третій. Вона не має ні найменшого уявлення, що відбувається протягом будь-якого з цих вдихів.

- Я повинен зробити таку ж пропозицію, яку тільки що зробила ти, - каже він, нарешті. - Показати, що маю якесь благородство, або принаймні, вдати це. Але я... - У тіні і здогадах стискаючи руками коліна, він замовкає. Коли він знову говорить, його голос ледве чутний.

- Це просто було занадто довго, Сієніта.

Ну звичайно у нього був коханець. Коханець, якого він хотів.

Від центру каверни чути сміх, і люди рухаються по коридорах, прощаючись і розходячись на ніч. Вони чують гучний голос Іннона як відлуння між горами; навіть коли він просто підтримує нормальну розмову, практично кожен може його чути. Вона сподівається, що він не кричить так, коли в ліжку.

Сієніта робить глибокий вдих.

- Хочеш, щоб я запросила його? - А потім, для ясності, вона додає - Для тебе?

Алебастр досить довго мовчить. Вона відчуває, що він дивиться на неї, і існує свого роду емоційна напруга в кімнаті, яку вона не може цілком витлумачити. Можливо він образився. Можливо, вона доторкнулася до чогось у ньому. Іржа його бери, якщо вона коли-небудь зможе зрозуміти його... і іржа її бери, якщо вона знає, чому вона це робить.

Потім він киває, проводить рукою по волоссю, і опускає голову.

- Дякую. - Слово майже холодне, але вона знає цей тон, тому що не раз використовувала його сама. Кожен раз, коли було необхідно зберегти гідність з нігтями у долонях і стримуваним диханням.

Таким чином вона йде на гуркіт, і в кінцевому рахунку знаходить Іннона біля загального залу за глибокою розмовою з Гарласом. Всі інші вже розійшлися, і каверна відлунює стійким хаотичним щебетом метушливих малюків, які борються зі сном, сміхом, розмовами, і скрипом тепер порожнього вітрильника в гавані зовні, коли він погойдується біля причалу. І над усім цим домінує шипіння-бурчання моря. Сієніта осідає біля стіни поруч, слухаючи усі ці екзотичні звуки, і чекає. Після того, як, можливо, пройшло близько десяти хвилин, Іннон закінчує розмову і піднімається. Гарлас повертає голову убік, сміючись над тим, що Іннон сказав таким тоном, ніби промовляв заклинання. Як і слід було очікувати, Іннон підходить і сідає до стіни поруч з нею.

- Мій екіпаж думає, що я буду дурень, якщо переслідуватиму тебе, - говорить він, дивлячись на склепінчасту стелю, ніби там є щось цікаве. - Вони думають, що ти не любиш мене.

- Усі думають, що я їх не люблю, - каже Сієніта. Більшою частиною це правда. - Ти мені подобаєшся.

Він дивиться на неї, вдумливо, що вона любить у людях. Флірт засмучує її. Набагато краще бути простим, як він. - Я зустрічався з такими як ти раніше, - говорить він. - З Фулькруму. - Його акцент копіює дурну крихту, що вона знаходить особливо доречним. - Ти найщасливіша з тих, яких я бачив.

Сієніта фиркає на жарт, а потім, бачачи кислий поворот його губ і важке співчуття у погляді вона розуміє, що він не жартує. Ох.

- Алебастр досить щасливий.

- Ні, він нещасливий.

Це так. Але Сієніта не любить жартувати такими речами. Вона зітхає.

- Я тут... через нього, насправді.

- Так? Отже, ви вирішили поділитися?

- Він... - Вона кліпає, зрозумівши його. - Е-е..?

Іннон знизує плечима, що є вражаючим жестом, враховуючи, який він великий, і який шурхіт видають його косички.

- Ви коханці. Я так думав.

Яка тривіальна думка...

- Е-е... ні. Я не... Ні. - Є речі, про які вона не готова говорити. - Можливо пізніше. - Значно пізніше.

Він сміється, хоча і не з неї. - Так-так. Отже ви прийшли, щоб? Щоб запитати мене, чи не хочу я побачити вашого друга?

- Він не... - Але тут вона розуміє, що закуповує його як коханця на ніч. - Іржа...

Іннон сміється - тихо, як для нього - і зміщується в бік стіни, перпендикулярної до тої, де сидить Сієніта, так щоб вона не відчувала себе в тісноті. Незважаючи на те, що він тепер далі, вона як і раніше відчуває тепло його тіла. Великі люди так роблять, якщо хочуть бути уважним, а не залякувати. Вона цінує його задум. І вона ненавидить себе за рішення на користь Алебастра, тому що, земний вогонь, він навіть пахне сексуально, коли каже:

- Він дуже хороший друг, я думаю.

- Так, іржа його бери. - Вона потирає очі.

- Зараз-зараз. Кожен бачить, що ви сильніша у парі. - Сієніта кліпає при цьому, але він говорить цілком серйозно. Він піднімає руку і веде пальцем по стороні її обличчя від скроні до підборіддя, повільно дражнячи її. - Його зламали. Він тримає себе напружено, і хоча він нескінченно посміхається, але усі бачать тріщини. Ви, на відміну, пом'яті, в синцях, але цілі. Це свого роду диво. Якщо дивитися на нього і на вас.

- Ніхто ніколи не дивиться на мене. - Потім вона закриває рот так сильно, що скриплять зуби. Вона не хотіла цього казати.

Іннон посміхається, але це ніжна, люб'язна посмішка.

- Я прийду, - каже він, і нахиляється, щоб поцілувати її. Це колючий поцілунок; його губи сухі, а на підборідді вже знову росте волосся. Більшість коастер-чоловіків, схоже, не мають бороди, але Іннон може мати деяку домішку санзе, особливо з його волоссям. У будь-якому випадку, його поцілунок настільки м'який, незважаючи на грубуватість, що вона відчуває його більше як вдячність, ніж як спробу спокусити її. Ймовірно тому, що він справді мав намір подякувати. - Пізніше, я обіцяю.

Потім він іде, прямуючи до будинку, який вона ділить з Алебастром і Сієніта дивиться вслід і думає, з запізненням, коли, іржа їх візьми, вона буде спати вночі?

Виявляється що це спірне питання, тому що їй не спиться. Вона йде до виступу поза печерою, де збираються інші люди, щоби подихати свіжим нічним повітрям або поговорити там, де половина коммі не може їх почути, і вона не єдина, хто задумливо опирається на перила, дивлячись на темну воду. Хвилі поступово накочуються, змушуючи менші човни і великий Клалсу рипіти, і світло зірок кидає тонкі, дифузні відбитки на хвилі, які, здається, затягують їх в небуття.

Меов мирне місце. І їй приємно бути тим, ким вона є і знаходитися в місці, яке приймає її. Ще краще відчувати, що тут їй не потрібно нікого боятися. Сієніта поговорила у ваннах з однією жінкою з екіпажу Клалсу, більшість з його команди трохи говорять на санзе - і та дещо пояснила їй, коли вони сиділи, мокнучи, у воді, підігрітій камінням, яке перед тим нагріли на вогні, що було частиною їх повсякденної господарської роботи. Дуже простої, по правді кажучи.

- З вами ми маємо можливість вижити, - сказала вона Сієніті, потіснившись, і знову поклавши голову на край ванни, і, мабуть, не піклуючись про дивацтво своїх власних слів. На материку всі впевнені в тому, що коли поблизу живе рогга, вони всі помруть.

І тоді жінка сказала ще дещо, що рознервувало Сієніту.

- Гарлас старий. Іннон перебуває у великій небезпеці на рейдах. Ви і смішний - таку кличку місцеві жителі вибрали для Алебастра, так як вони не говорять на санзе і мають проблеми з вимовлянням його імені - у вас будуть діти, дайте нам одного, добре? Або ми повинні будемо піти і вкрасти з материка.

Ідея, що ці люди, які виділятимуться в натовпі, як кам'яні істоти, будуть намагатися проникнути в Фулькрум, щоб викрасти крупку, або викрасти деяких здичавілих дітей прямо перед носом у охоронців, приводить Сієніту у жах. Вона не впевнена, що їй подобається їхнє жадібне сподівання на те, що вона вагітна. Але вони не відрізняються у цьому від Фулькруму, чи не так? Будь-яка дитина, яку будуть мати вона і Алебастр, зрештою не опиниться всередині вузлової станції.

Вона стоїть на виступі декілька годин, втрачаючи себе в звуці хвиль і поступово дозволяючи собі впасти в свого роду кому. Потім вона, нарешті, зауважує, що її спина і ноги болять, і вітер від води став холодним; вона не може просто стояти тут всю ніч. Тоді вона прямує назад до печери, насправді не впевнена, куди вона намірюється йти, просто даючи ногам вести її, куди вони прийдуть. Що, ймовірно, пояснює, чому вона в кінцевому підсумку опиняється біля "свого" будинку, стоячи перед завісою, за якою проходить приватне життя і чути плач Алебастра.

Це безперечно він. Вона знає, що це його голос, незважаючи на те, що зараз він задихається від ридань і вони наполовину приглушені. Ледь чутно, насправді, не дивлячись на відсутність дверей і вікон... але вона знає, чому, чи не так? Кожен, хто виростає в Фулькрумі вчиться плакати дуже, дуже тихо.

Саме ця думка, і почуття товариськості, що слідує за ним, змушує її повільно відвести завісу в сторону.

Вони на матраці, на щастя, наполовину вкриті хутром - не те, щоб це було важливо, тому що вона може бачити одяг, розкиданий по кімнаті, і повітря пахне сексом, так що очевидно, чим вони займалися. Алебастр лежить на боці, спиною до неї, його кістляві плечі трясуться. Іннон напівлежить, спершись на лікоть, і погладжує його волосся. Його очі кліпають, коли Сієніта відкриває завісу, але він, здається, не засмучений і не здивований. Насправді в світлі їх попередньої розмови вона взагалі не повинна бути здивованою, але він піднімає руку. Спокійно.

Вона не впевнена, чому вона підпорядковується. І не впевнена, чому роздягається, і йде по кімнаті, або чому вона піднімає хутро за Алебастром і пірнає в запашне тепло поруч з ним. Або чому, як тільки вона це зробила, вона сама прилипає до його спини, і тягне руку над його талією, і дивиться, щоб побачити сумну посмішку Іннона як привітання. Але вона це робить.

Сієніта зрештою засинає. Наскільки вона може судити, Алебастр кричить усю ніч, і Іннон залишається, щоб втішати його весь цей час. Так що, коли вона прокидається наступного ранку і ногами прокладає шлях з хутра, зачіпає вазон і перекидає його з шумом, вони обидва сплять далі. Немає нікого, щоб заспокоїти її, і вона сидить, тамуючи дрож. Але в цьому немає нічого нового.

Добре. По крайній мірі, на деякий час людям Меова не доведеться йти кудись і красти дітей.

* * *

Не визначайте ціну на м'ясо.

- таблет Перший, "Про виживання", - вірш шостий

ВІДСТУП ПЕРЕД ЗАКІНЧЕННЯМ

Так у її життя приходить мить щастя, яке я не буду вам описувати. Це не має значення. Можливо, ви подумаєте, що це неправильно, що вам розказують так багато про жахи і болі, але біль - це те, що формує нас, врешті-решт. Ми істоти, народжені від тепла, тиску і шліфування, невпинним рухом. Щоб стати такими як і раніше до нас... неживими.

Але важливим є те, що ви знаєте, що не все було жахливо. Був світ в довгих відрізках, між кожною кризою. І шанс охолонути і затвердіти, перш ніж стати цивілізацією.

Ось те, що вам потрібно зрозуміти. У будь-якій війні, є фракції: тих, хто хоче миру, тих, хто хоче війни, через безліч причин, і тих, чиїм бажанням є перевершити кого-небудь. І це війна між багатьма сторонами, а не тільки двома. Ви думали, що це просто Нерухомість і орогени? Ні-ні. Згадайте кам'яних істот і опікунів, о-ох, і сезони. Ніколи не забувайте про батька Землю. Він не забуває про вас.

Таким чином, в той час як вона і ви відпочивали, ці сили збиралися навколо. Врешті-решт вони почали свій наступ.

20

СІЄНІТА ТЯГНЕТЬСЯ І ОГРИЗАЄТЬСЯ

Це було не зовсім те, що Сієніта бажала для іншої частини її життя, сидіння на острові їй зрештою набридає, і одного дня вона йде шукати Іннона, який разом з екіпажем оснащує Клалсу для чергового рейдерства.

- Ні, - каже він, дивлячись на неї, ніби вона несповна розуму. - Ти не можеш бути піратом, коли тільки що народила дитину.

- У мене вже була дитина два роки тому. - Вона може тільки змінювати підгузники, приставати до людей на заняттях по вивченню етурпік, і допомагати у риболовлі так багато разів, що скоро божеволіє. Вона пробувала доглядати за хворими, що є виправданням Іннона, яке він використовував досі, щоб залишати її на острові і що було безглуздо в будь-якому випадку, так як в Меові такого роду речі робляться общиною, як і все інше. Коли її немає поблизу, Алебастр просто бере дитину до однієї чи іншої матері-годувальниці, так само, як Сієніта годує не своїх дітей, в свою чергу, якщо вони голодні, а вона поруч і сповнена молока. А так як Бастер міняє більшість підгузників і співає колискові, воркує до малого, бавить його і бере на прогулянки і так далі, Сієніта повинна зайняти себе якимось чином.

- Сієніта. - Він зупиняється в середині трапа, який веде в трюм судна. Вони вантажать бочки з водою і їжею на борт, поряд з кошиками з більш езотеричними речами: відрами, ланцюгами для катапульти, міхурами з нафтою і риб'ячим жиром, довгою важкою тканиною, покликаною служити в якості заміни вітрила, якщо того вимагатимуть обставини, і так далі. Коли Іннон зупиняється за кілька кроків від Сієніти, яка стоїть внизу, всі інші теж зупиняються, і чути гучні скарги від причалу, але він з обуренням піднімає голову, поки все не замовкає. Всі, звичайно ж, за винятком Сієніти.

- Мені нудно, - говорить вона в розпачі. - Тут нічого робити, крім як ловити рибу і чекати, поки ви і інші повернуться з рейду, і пліткувати про людей, яких я не знаю, і розповідати речі, які мені байдужі! Я провела все своє життя у навчанні або праці. Заради Землі; ви не можете очікувати, що я просто буду сидіти і дивитися на воду весь день.

- Алебастрові не нудно.

Сієніта закочує очі, хоча це вірно. Коли Алебастр не з дитиною, він проводить більшу частину дня на навищих висотах острова, дивлячись на океан і перебираючи незбагненні думки протягом декількох годин поспіль. Вона знає про це; вона спостерігала, як він це робить.

- Я не він! Іннон, ви можете використати мене.

І виразне незадоволення Іннона, тому що - ах, так. Це ще один камінчик для його авторитету.

Це негласна угода між ними, але Сієніта не дурна. Є багато речей, які може зробити досвідчений рогга, щоб допомогти у бойових нальотах, які здійснює команда Іннона. Не струси або удари, яких вона не буде робити, попередньо не запитавши його, а інші прості речі, наприклад нагріти навколишнє середовище, знизити температуру на поверхні води, і таким чином замаскувати корабель в тумані, щоб приховано підійти до когось або відступити. Настільки ж легко порушити ліс вздовж берегової лінії найбільш делікатним підземним коливанням, в результаті чого зграї птахів або полчища мишей займуть дерева і землю у прилеглих населених пунктах, як відволікаючий маневр. Чи навіть більше. Орогенез проклято корисний, Сієніта тільки починає розуміти це - він далеко і набагато більше, ніж просто пригнічення струсів.

Усе це може бути корисним, якби Іннон міг використовувати своє горотворення таким чином. Проте, при всій його дивовижній харизмі і фізичній силі, Іннон все ще дикий, і знає не більше, ніж невелике навчання від Гарласа - який сам дикий і погано навчений, і не міг передати йому більше. Вона відчула горотворення Іннона, коли він пригнічував місцеві невеликі струси, і сиру неефективність його влади, яка шокувала її. Вона намагалася навчити його краще контролювати орогенез, він слухає, і намагається, але це не покращує його вміння. Вона не розуміє, чому. Через брак його майстерності команда Клалсу робить все по-старому: вони б'ються і вмирають за кожен клаптик території на чужому судні.

- Такі речі для нас може робити Алебастр, - говорить Іннон, дивлячись убік.

- Алебастр, - каже Сієніта, намагаючись набратися терпіння, - занедужає, просто дивлячись на це. - Вона жестом показує на воду біля Клалсу. Жарт полягає у тому, що Бастерові якимось чином вдається виглядати зеленим, незважаючи на його чорноту, щоразу, коли він змушений підніматися на борт судна. Навіть Сієніту рвало менше, коли вона відчувала ранкові нудоти. - Що скажете, якщо я нічого не робитиму, але замаскую корабель? Або зроблю щось інше, що ви замовите?

Іннон кладе руки на стегна, його вираз глузливий.

- Ви робите вигляд, що будете слідувати моїм наказам? Ви цього не робите навіть в ліжку.

- Ох ти виродок! - Тепер він просто осел, тому що він насправді не намагається дати їй замовлення в ліжку. Це просто дивна для меовіта річ, дражнити когось сексом. Тепер, коли Сієніта може зрозуміти, про що говорять люди, кожне твердження про неї, здається, стосується того, що вона ділить себе між двома найкрасивішими чоловіками в коммі. Іннон каже, що вони роблять це тільки з нею, тому що вона відтворює ті речі, про які бабусі лише говорять вульгарними жартами про позиції і мотуз'яні вузли. Вона намагається звикнути до цього. - Це абсолютно не має значення!

- А це? - Він тикає її в груди великим пальцем. - Ніяких любощів на кораблі; це правило, якого я завжди дотримувався. Ми навіть не можемо бути друзями, як тільки ми відпливли. Те, що я говорю, означає; що-небудь не так, і ми вмираємо. Це все, Сієніта, і в мене немає часу, пора у море.

Це... не зовсім неправильна точка зору. Сієніта неспокійно зауважує.

- Я можу виконувати накази без питань. Земля знає, що я зроблю зараз. Іннон - вона робить глибокий вдих. - Заради Землі, Іннон, я зроблю все, щоб поїхати з цього острова на деякий час.

- І це ще одна проблема. - Він робить крок ближче і знижує голос. - Корунд твій син, Сієніта. Чи не відчуваєш ти нічого до нього, тому постійно дратуєшся, і хочеш бути подалі?

- Я впевнена, що він подбає про нього. - І вона теж. Корунд завжди чистий і нагодований. Вона ніколи не хотіла дитину, але тепер, коли вона була його матір'ю і тримала його, і доглядала за ним, і все інше, що... вона дійсно відчуває лише виконаний обов'язок, можливо, і сумне визнання, що їй і Алебастру вдалося зробити одну гарну дитину разом. Іноді вона дивиться на обличчя її сина і дивується, що він існує, що він, здається, такий в цілому правильний, коли його батьки не мають нічого, крім гіркого смутку між ними. Хто вона, зрештою? Це кохання. Вона любить свого сина. Але це не означає, що вона хоче провести кожну годину кожного дня в його присутності.

Іннон хитає головою і відвертається, розводячи руками.

- Дуже добре! Добре, добре, смішна жінка. Тоді йди і скажи Алебастрові, що ми обидвоє незабаром будемо далеко.

- Все гара... - Але він вже пішов геть по трапу в трюм, де вона чує, як він кричить на когось, щось поклали не туди, вона не може вловити повністю, тому що її вуха не можуть розібрати ертупік, коли слова відлунюють у трюмі.

Зважаючи на це, вона трохи відскакує, прямує вниз на берег, бурмоче вибачення перед членами екіпажу, які стоять з корзинами, злегка роздратовані. І направляється в коммі.

Алебастр не в будинку, а Корунд не з Селсі, жінкою, яка найчастіше доглядає маленьких дітей коммі, коли їхні батьки зайняті. Селсі піднімає брови і дивиться на Сієніту, коли та торкається її.

- Він сказав так?

- Він сказав так. - Сієніта не може стримати посмішку, і Селсі усміхається разом з нею.

- Тоді ми нескоро побачимось, я думаю. Хвилі чекають тільки на сіті рибалок. - Сієніта здогадується, що це якесь прислів'я, і що воно щось означає. - Алебастр знову пішов наверх.

Знову.

- Дякую, - каже вона, і хитає головою. Буде дивно, якщо у їхньої дитини не виростуть крила.

Вона біжить вгору по сходах на верхній рівень острова, що легко в порівнянні з першим разом, і знаходить їх там - вони сидять на ковдрі біля скелі. Корі дивиться, як вона наближається, сяючи і вказуючи на неї; Алебастр, який, ймовірно, відчував її кроки на сходах, не напружується для повороту.

- Іннон нарешті бере тебе з собою? - Запитує він, коли Сієніта опиняється досить близько, щоб почути його м'який голос.

- Так. - Сієніта осідає на ковдру поруч з ним, і відкриває руки для Корі, який дереться від Алебастра до неї. - Якби я знала, що ти вже знаєш, я б не турбувала тебе, долаючи всі ці сходи.

- Це було припущення. Ти зазвичай не приходила сюди з посмішкою на обличчі. І я зрозумів, що напевне щось сталося. - Алебастр повертається нарешті, спостерігаючи за Корі, коли той стоїть на її колінах і штовхає її груди. Сієніта тримає його рефлекторно, але насправді він гарно підтримує баланс, незважаючи на нерівномірність її колін. Тоді Сієніта зауважує, що Корунд спостерігає за Алебастром.

- Що? - Запитує вона, насупившись.

- Ти повернешся?

І це питання, на абсолютно на рівному місці, змушує Сієніту опустити руки. На щастя, Корі втримався на ногах, як він часто робить, хихикаючи, в той час як вона дивиться на Алебастра.

- Чому ти запитуєш?

Алебастр знизує плечима, і тільки зараз Сієніта зауважує борозни між бровами, і сум, який часто відвідує його очі, і вона розуміє, що Іннон намагався сказати їй. Наче щоб посилити це почуття, Алебастр говорить з гіркотою:

- Ви не повинні бути зі мною більше. У вас є свобода, якої ви хотіли. І Іннон отримав те, що хотів - дитину рогга, яка буде піклуватися про коммі, якщо з ним щось трапиться. Він навіть змусив мене навчати дитину, тому що я кращий учитель, ніж Гарлас, і тому що він знає, що я не залишу його.

Вогонь з-під землі. Сіеніта зітхає і відштовхує Корі, який незадоволений.

- Ні, ти, жадібна дитина, у мене більше немає молока. Заспокойся. - І тому, що це відразу робить обличчя Корі перекривленим горем, вона притягує його ближче, обвиває руками і починає підкидати своїми ногами, це, як правило, хороший спосіб відвернути його увагу, перш ніж він розплачеться. Це спрацьовує. Мабуть маленькі діти більше захоплені своїми пальцями; хто знає? І поки дитина піклується про збереження рівноваги, вона може зосередитися на Алебастрові, який дивиться на море, але який, ймовірно, так само близький до плачу.

- Ти теж можеш залишити острів, - каже вона, вказуючи на очевидне, тому що це те, що вона повинна сказати. - Іннон перевезе нас назад на материк, якщо ми захочемо. Якщо ми не наробимо дурниць і не будемо трясти землю перед натовпом людей, ми можемо знайти для себе гідне життя де-небудь.

- У нас є гідне життя тут. - Його важко чути через вітер, і все ж вона насправді відчуває, що він говорить інше. "Не залишай мене".

- Хрустка іржа, Бастер, що з тобою? Я не збираюся йти... - Не зараз, у всякому разі. - Але вже досить того, що вони цю розмову взагалі повели погано; їй не потрібно, щоб вона перетворилася у сварку. - Я просто можу бути корисною...

- Ти тут корисна теж. - Аж тепер він повертається до неї повністю, і її справді турбує біль і самотність, які ховаються під маскою гніву на його обличчі. Це турбує її ще більше.

- Ні. - І коли він збирається заперечити, що вона тут працює... - Я не потрібна тут. Ти казав про це сам; Меов має орогена десятого рангу, який може захистити його. Не думай, що я не помітила, як ти готуєш дно моря, зсуваючи пласти у всьому діапазоні, весь час, поки ми були тут. Ти пригнічував будь-яку можливу загрозу задовго до того як Іннон або я могли відчути її - Але потім вона замовкає і хмуриться, тому що Алебастр заперечливо хитає головою, і на його губах з'являється посмішка, яка дається йому дуже непросто.

- Це не я, - каже він.

- Що?

- Я нічого не придушував уже близько року. - А потім він киває у бік дитини, яка в даний час вивчає пальці Сієніти з пильною концентрацією. Вона дивиться вниз на Корі, тоді Корі дивиться на неї і посміхається.

Корунд саме та дитина, на яку сподівалися у Фулькрумі, коли парували її з Алебастром. Він не успадкував більшу частину зовнішності Алебастра, і має більш коричневий відтінок волосся, ніж у Сієніти, яке вже проростає пушком, як у санзе; вона мала санзе-предків, так що це не від Бастера. Але Корі дійсно отримав від свого батька всемогутнє потужне усвідомлення землі. Вона досі ніколи не думала, що її дитина може мати такий дар. Це не інстинкт, це вміння.

- Зло Землі, - бурмоче вона. Корі хихикає. Потім Алебастр різко тягнеться і висмикує його з її рук, піднімаючись на ноги.

- Почекай...

- Іди, - різко видихає він, хапає кошик, з яким прийшов, присідає, щоб вкинути дитячі іграшки і складений підгузник. - Іди, біжи на свій іржавий човен, убийся разом з Інноном, мені все одно. Я не залишу Корі, незалежно від того, що з вами станеться.

Потім він іде, його плечі напружені і його хода бадьора, він ігнорує верескливий протест Корі і навіть не бере ковдру, на якій сидить Сієніта.

Земний вогонь.

Сієніта залишається сидіти, намагаючись зрозуміти, як вона в кінцевому підсумку стала доглядачем за емоційним божевільним орогеном десятого рангу, в той час як він застряг посередині ніде з їхньою нелюдськи потужною дитиною. Зрештою сонце сідає і вона втомлюється думати про це, тому встає,  накидає на себе ковдру і так з накритою головою іде вниз.

Усі сходяться на вечерю, але Сієніта просить звільнення на цей раз, і просто хапає тарілку смаженої риби і тушкованого гарніру з підсолодженою ячменю, який напевно був вкрадений з деякого материкового коммі. Вона несе все до свого будинку, і не дивується, побачивши, що Алебастр вже вдома, і згорнувся калачиком у ліжку біля сплячого Корі. Вони замінили ліжко на більше через Іннона, цей матрац зроблений з чотирьох менших і покритий свого роду сіткою, яка на подив комфортна і довговічна, не дивлячись на вагу і діяльність, яку вони проводять на ній. Алебастр тихо сопе, але прокидається, коли Сієніта входить, так що вона зітхає, бере Корі і кладе його в ліжко в сусідньому меншому ліжечку, що ближче до землі на той випадок, як він викотиться або почне повзати в нічний час. Потім вона забирається в ліжко до Алебастра, просто дивлячись на нього, і через деякий час він видає віддалений стогін і підсувається трохи ближче. Він не зустрічається з нею поглядом, як завжди це робить. Але Сієніта знає, що йому потрібно, так що вона зітхає і лягає на спину, і він підсувається ще ближче, аж поки, нарешті, кладе голову їй на плече, де, імовірно, хотів, і вони лежать разом.

- На жаль, - каже він.

Сіеніта знизує плечима.

- Не турбуйся про це. - А потім, тому що Іннон правий, і це частково її вина, вона зітхає і додає: - я повернуся. Мені тут подобається, ти це знаєш. Я просто... мушу розвіяти занепокоєння.

- Ти завжди неспокійна. Що ти шукаєш?

Вона хитає головою.

- Не знаю.

Але вона думає що знає, майже на рівні підсвідомості -  шлях, щоб змінити стан речей. Тому що так не повинно бути.

Він завжди добре вгадує її думки.

- Ти не зможеш зробити краще, - каже він, важко. - Цей світ такий, який є. Якщо не знищити його і не почати все спочатку, не буде ніяких змін. - Він зітхає, і треться обличчям до її грудей. - Візьми те, що можна взяти від нього, Сієніта. Люби свого сина. Можеш навіть жити життям пірата, якщо це робить тебе щасливою. Але перестань шукати щось краще.

Вона облизує губи.

- Корунд повинен жити у кращому світі.

Алебастр зітхає.

- Так. Повинен... - Він не каже більше нічого, але невисловлене зрозуміле - "однак не буде".

Це неправильно.

Вона поринає в сон. І через кілька годин прокидається, бо Алебастр стогне,

- Ну, будь ласка, о Земля, я не можу, Іннон, - Іннон лежить на плечі, і смикається таким чином, що похитує ліжко, півень на маслянистому півні. А потім, тому що Алебастр закінчує, а Іннон ні, і Іннон зауважує, що вона спостерігає, він посміхається і цілує її, а потім Алебастр ковзає рукою між ніг Сієніти. Звичайно, вона мокра. Він і Алебастр завжди красиві разом.

Іннон є уважним коханцем, таким чином, він нахиляється і притискається лицем до її грудей і робить деякі речі своїми пальцями, і не зупиняється штовхати Алебастра, поки вона не лається і вимагає всю його увагу на деякий час, що змушує його сміятися і переміститися.

Алебастр відпочиває, в той час як Іннон зобов'язує її застогнати, і його погляд стає гарячим, чого Сієніта досі не розуміє, навіть після того, як спала з ними протягом майже двох років. Бастер не хоче її, як і вона його. І все-таки це неймовірно збуджуючий момент - спостерігати за Інноном, чути його стогони і шепіт, а також за Алебастром, який явно думає про неї, коли трахається з іншим. По суті вона любить його більше, коли спостерігає непомітно. Вони не можуть мати такого сексу один з одним, а тільки опосередковано, що дивно. І як їм називати це? Це не секс утрьох, або не любовний трикутник. Це два з половиною деяких, виявляючих прихильність людей. (А, ну, можливо, це любов.) Вона повинна турбуватися про нову вагітність, можливо, знову з Алебастром, з огляду на те, як випадково це відбувається між ними трьома, але вона не хвилюється, тому що це не має значення. Хтось з них буде любити своїх дітей, незалежно від того, хто батько. Так само вона не думає про те, що для неї це забагато, або як ця штука працює між ними; ніхто в Меові не лізе у їхні справи, незалежно від того, чоловік це чи жінка. Ще одна дивина - повна відсутність страху. Уявіть собі це.

Таким чином зрештою вони засинають, Іннон хропе на животі між ними, а голови Бастера і Сієніти лежать на його великих плечах, а Сієніта в черговий раз задумується, скільки це буде тривати.

Вона знає, що про таке думати не варто.

* * *

Клалсу відпливає наступного дня. Алебастр стоїть на причалі з половиною коммі, усі махають і доброзичливо бажають удачі. Він не махає, але вказує на них, коли корабель відривається, і заохочує Корі подивитися, де Сієніта і Іннон. Корі робить це, і на мить Сієніта відчуває щось на зразок жалю, який швидко проходить.

Далі перед ними відкрите море і багато роботи, яку потрібно зробити: від ловлі риби до сходження високо на щогли щоб напнути вітрила, тоді Іннон наказує їм витягнути наверх кілька бочок, які в трюмі. Це важка робота, і Сієніта засинає на своєму маленькому ліжку за перегородкою майже одразу після заходу сонця, тому що Іннон не дозволяє їй спати з ним, і в будь-якому випадку вона не має енергії, щоб запросити його до свого кутка.

Але він починає відноситись до неї краще, і вона стає все сильнішою,коли проходять дні, і починає розуміти, чому екіпаж Клалсу завжди здавався їй трохи яскравішим, цікавішим, ніж всі інші в Меові. На четвертий день лунає попередження сигнальщика, що з лівого борту судна монстри, і вона і інші приходять до поручнів, щоб побачити щось дивовижне: гейзери бризок в океані, великі монстри піднялися з глибин поплавати поруч з ними. Один з них порушує поверхню води, щоб подивитися на них, і він до смішного величезний; його око більше за голову Сієніти. Один ляпас його плавника може перекинути судно. Але напад їм не загрожує, і одна жінка з членів екіпажу каже їй, що це просто цікавість. Здається, жінку забавляє острах Сієніти.

У нічний час вони спостерігають за зірками. Сієніта ніколи не звертала особливої уваги на небо; земля під ногами завжди була важливішою. Але Іннон вказує їй на закономірності рухливих зірок, і пояснює, що "зірки", які вона бачить, насправді інші сонця, з іншими планетами і, можливо, іншими людьми, що проживають свої життя, стикаючись з іншими проблемами. Вона чула про астрономестрі як про псевдонауку, знає, що її прихильники оголошують недоведені претензії, як ця, але тепер, дивлячись на постійний рух неба, вона розуміє, чому вони вважають, що його потрібно вивчати. Вона розуміє, чому вони піклуються про це, хоча небо здається незмінним і не має відношення до більшої частини повсякденного життя. Ночами, як і решта, вона вивчає його теж.

Також в нічний час екіпаж напивається і співає пісні. Сієніта коверкає вульгарні слова, мимоволі роблячи їх ще більш вульгарними, і миттєво заробляє друзів серед половини екіпажу, роблячи так.

Інша половина екіпажу залишає судження при собі, поки вони не починають шпигувати за ймовірною мішенню на сьомий день. Вони таяться поблизу судноплавних шляхів між двома густонаселеними півостровами і люди вгорі в щогловому гнізді спостерігають у підзорні труби за кораблями, вартими грабунку. Іннон не віддасть наказ, поки оглядовий не каже їм, що він помітив особливо велику посудину певного типу, які часто використовуються для переправлення товарів, занадто важких або небезпечних для легкого сухопутного переміщення: масла і каменю з багатим вмістом горючих речовин і деревиною. Це речі, які для людей, що застрягли на безплідному острові посередині ніде, потрібні більше всього. Таке судно іде в супроводі іншого, меншого, яке (на думку тих, хто бачив його через підзорну трубу і може дещо сказати про такі речі по одному вигляду), ймовірно, наїжачене ополченцями з солдатів, тараном, і має власне озброєння. (Можливо, це каррак, по іншому каравела, моряки використовують ці слова, але вона не може згадати, що вони означають, і не хоче осоромитися, так що вона дотримується слів "великий човен" і " маленький човен"). Їх готовність до боротьби з піратами підтверджує, що вантажне судно несе щось варте нападу.

Іннон дивиться на Сієніту, і вона люто посміхається.

Вона піднімає два тумани. Перший з них вимагає потягнути енергію з навколишнього середовища на межі її діапазону, але вона це робить, тому що там менший корабель. Другий туман вона піднімає в напрямку між Клалсу і вантажним судном, так що вони опиняться біля цілі майже раніше, ніж там побачать, що вони підходять.

Усе йде як по маслу. Команда Іннона в основному досвідчені і бувалі пірати; таких, як Сієніта, які не знають, що робити, відштовхують на периферію, а решта готуються. Клалсу виходить з туману і інше судно починає дзвонити у дзвін тривоги, але вже занадто пізно. люди Іннона налаштували катапульту і пошматували вітрила судна каменями. Тоді Клалсу підходить ближче - Сієніта думає, що вони збираються вдарити судно, але Іннон робить маневр, а інші члени команди кидають гаки через простір між ними, зв'язуючи кораблі разом, а потім ручними лебідками зводять судна  ближче, готуючи трапи, що займають більшу частину палуби.

Це небезпечний момент, і один із старших членів екіпажу проганяє Сієніту у трюм, тому що люди на вантажному кораблі починають стрільбу арбалетами, пращами і метальними ножами. Вона сидить в трюмі, в той час як інші члени екіпажу бігають вгору і вниз їх, і її серце сильно б'ється; а долоні вологі. Щось важке з глухим стукотом падає у п'яти футах над її головою, і вона здригається.

Але, Зло Землі, це набагато краще, ніж сидіти на острові, рибалити і співати колискові.

Усе закінчується протягом декількох хвилин. Коли метушня вщухає і Сієніта вирішує ризикнути і вилізти наверх, вона бачить, що між двома суднами вже прокладені трапи і люди Іннона бігають по них туди-сюди.  Захоплених членів екіпажу вантажного судна загнали у куток на палубі, тримаючи їх під прицілом метальних ножів; інша частина екіпажу здалась, відмовившись від зброї і цінностей, через страх, що заручників можуть убити. Дехто з команди Іннона уже побували у трюмах, і тепер викочують бочки і ящики і котять їх по дошках на палубу Клалсу. Що там, вони з'ясовуватимуть пізніше. Зараз важлива швидкість.

Але майже відразу чути крики і хтось в гнізді відчайдушно б'є на сполох - з туману вихоплюється атакуючий корабель, який супроводжував вантажне судно. Це атака на них - і Сієніта з запізненням розуміє свою помилку: вона припустила, що корабель з охороною зупиниться, за умови, що не буде нічого бачити навіть в безпосередній близькості до інших. Але люди не завжди діють логічно. Атакуючий корабель йде на повній швидкості, і це навіть при тому, що вона може чути крики від людей на всіх палубах, оскільки усі усвідомлюють небезпеку і немає ніякого способу, яким можна його зупинити до того, як він таранить Клалсу і вантажний корабель... і, можливо, потонуть усі три.

Сієніта наповнюється силою забраною від тепла  безкраїх морських хвиль. Вона реагує так, як навчалася у Фулькрумі - не замислюючись. Вниз, через дивну слизькість морської води і мінерали, через нудний шар океанського осаду, ще вниз. Там знаходиться кам'яне дно океану, і воно старе і сире, але підкоряється їй.

Тоді вона кігтями свого орогенезу хапає його і з вигуком тягне вгору, і несподівано атакуючий корабель голосно тріщить і ривком зупиняється. Люди перестають кричати, вражені через тишу, на всіх трьох судах. Це відбувається тому, що з води раптом з'являється масивний, нерівний ніж корінних порід, виступаючий в декількох футах над палубою атакуючого корабля, корабель нанизаний на рожен  і стирчить кілем вгору.

Змучена Сієніта повільно опускає руки.

Крики на борту Клалсу переходять у рвані, непевні оплески. Навіть кілька людей вантажного судна полегшено зітхають; один пошкоджений корабель краще, ніж три потонулі.

Після цього справа йде швидко, на виду у безпорадного корабля, нанизаного на скелю. Іннон підходить до неї сам, коли екіпаж повідомляє, що трюм вантажного судна спорожнів. Сієніта перебралася в носову частину, де може бачити людей на палубі сторожового судна, нанизаного на кам'яний стовп.

Іннон зупиняється поруч з нею, і вона дивиться вгору, приготувавшись до його гніву. Але він далекий від цього.

- Я не знав, можна було робити такі речі, - каже він здивовано. - Я думав, ти і Алебастр тільки хвалилися.

Це вперше, коли Сієніту похвалили за її орогенез не в Фулькрумі, і якщо вона ще не почала любити Іннона, то зробить це зараз.

- Я не повинна була підняти його так високо, - соромливо говорить вона. - Якби я подумала, то підняла би колону тільки для того, щоб пробити корпус, щоб вони подумали, що напоролися на перешкоду.

Іннон дивиться на неї і поступово розуміє.

- Ох. І тепер вони знають, що у нас на борту є орогена високої майстерності. - Його обличчя твердне, чого Сієніта не розуміє, але вирішує не розпитувати. Вона відчуває себе добре, стоячи тут, з ним, і гріючись в променях успіху. Ще деякий час вони разом спостерігають за розвантаженням захопленого судна.

Тоді один з членів екіпажу підбігає до Іннона сказати, що вони закінчили, дошки зняті, канати і гаки відчеплені і повернуті на місце. Вони готові відпливати. Іннон говорить важким голосом,

- Чекати.

Вона майже знає, що відбудеться потім. Але все одно відчуває себе погано, коли він дивиться на неї, і вираз його обличчя холодний як лід.

- Втопи їх обох.

Вона обіцяла не ставити під сумнів накази Іннона. Проте, вона соромиться. Вона ніколи нікого не вбивала раніше, навіть ненавмисно. Просто помилка, що вона винесла камінь у проекції так високо. Невже дійсно необхідно, щоб люди вмирали через її дурість? Він робить крок ближче, і вона інстинктивно здригається, не дивлячись на те, що він ніколи не шкодить їй. Її рука відчуває напад болю незалежно від її бажання.

Але Іннон тільки говорить їй у вухо,

- За Бастера і Корі.

В цьому немає сенсу. Бастер і Корі не тут. Але тоді повний смисл його слів - що безпека кожного в Меові залежить від цих жителів материка, які побачать у цьому не дрібну неприємність, а  серйозну загрозу - поглинає її, і їй стає холодно. Найхолодніше.

Так що вона говорить:

- Ми повинні відійти.

Іннон відразу залишає її і дає команду поставити вітрила і наводить порядок. Як тільки вони відходять на безпечну відстань, Сієніта робить глибокий вдих.

Задля своєї родини. Це дивно, думати, ніби вона у неї є. Незнайоме і те, що їй належить зробити це через реальну причину, а не просто тому, що їй наказують. Чи означає це, що вона більше не є зброєю? Що буде потім, якщо це не так?

Не має значення.

На помах її волі колона з корінних порід іде вниз,  залишивши по собі у сторожового судна десятифутовий пролом ближче до корми. Воно відразу ж тоне, задираючи носа вгору, і деякий час тримається на воді. Потім, набравши  більше сил з поверхні океану і піднявши туману досить, щоб приховати це від поглядів на багато миль, Сієніта нахиляє колону  до вантажного судна. Швидкий поштовх вгору, ще більш швидке виведення. Це як колоти когось до смерті кинджалом. Корабельний корпус тріскає, як яйце, і через мить розділяється на дві частини. Готово.

Туман повністю покриває обидва тонучі кораблі, і Клалсу відпливає. Крики людей переслідують Сієніту ще довго після того, як все зникає вдалині.

* * *

Іннон робить для неї виняток у ту ніч. Пізніше, сидячи в ліжку свого капітана, Сієніта каже:

- Я хочу побачити Алію.

Іннон зітхає.

- Ні, не хочеш.

Але віддає наказ, підкоряючись, тому що він любить її. Корабель лягає на новий курс.

* * *

Згідно з легендою, Батько Землі спочатку не ненавидів життя.

Насправді, як лористи розказували їй, колись давно батько Землі робив все, що міг, щоб полегшити появу дивного життя на його поверхні. Він створив пори року; зробив зміни вітру, хвиль і температури досить повільні, щоби кожна жива істота встигала адаптуватися і виростати; Викликав води, які текли по поверхні, небо, що завжди очищалося після шторму. Він не створив життя - це було випадковістю, але він був задоволений і зачарований ним, і з гордістю розвивав таку дивну дику красу на своїй поверхні.

Але люди почали робити жахливі речі для Батька Землі. Вони труїли води до межі його здатності до самоочищення, і вбили більшу частину іншого життя, яка жила на його поверхні. Вони пробурилися через кору його шкіри, повз кров його мантії, щоб добратися до солодкого мозку кісток. А на висоті людської гордині і могутності, саме орогени зробили те, що навіть Батько Землі не міг пробачити: Вони зруйнували його єдину дитину.

Жоден лорист, з яким Сієніта коли-небудь говорила, не знав, що означає ця загадкова фраза. І цього не було у скрижалях, просто усні розповіді, які іноді записувалися на чомусь такому ефемерному, як папір, і передавалися, і де занадто багато сезонів змінили смисл. Іноді це був улюблений скляний ніж батька Землі, який орогени розбили; іноді це була якась тінь; іноді це був його улюблений заводчик. Що б ці слова не означали, лористи і мести  сходилися на тому, що сталося після того, як орогени здійснили свій великий гріх: поверхня Батька Землі тріснула, як яєчна шкаралупа. Майже всі живі істоти померли через його лють і тоді появився перший і найстрашніший п'ятий сезон: сезон осипання. Люди, які жили тоді, не отримали ніякого попередження, і не мали часу, щоб запастися продовольством, і скрижалей, які б направляли їх. Тільки завдяки щасливому випадку частина людства вижила, щоб відродитися пізніше, і ніколи більше життя не досягало таких вершин, які займало колись. Безмежна лють Батька Землі ніколи не допустить цього.

Сієніта завжди задавалася питанням, хто створював ці казки. Деяка ступінь поетичності в них, звичайно, була, - примітивні люди, які намагалися пояснити те, чого вони не розуміють... але всі легенди містять зерно істини. Можливо, древні орогени якимось чином поламали кору планети? Що, коли це правда? Зрозуміло, що тепер, завдяки навчанню у Фулькрумі, вона знає про горотворення більше - і якщо легенда вірна, то що могло спричинити таку подію, у Фулькрумі не знають, Але факт є фактом: Навіть якби якимось чином усі існуючі орогени (аж до немовлят), впряглися разом, вони не змогли би знищити поверхню світу. Усе би стало льодом; їм не вистачило би тепла або руху в будь-якому місці, щоб зробити такий великий збиток. Вони всі спалили би себе у такому намаганні, і померли.

Це означає, що ця частина історії не може бути правдою; орогени не могли бути винні у люті Батька Землі. Звичайні люди цього не можуть зрозуміти, але рогга можуть прийняти такий висновок.

Це дійсно дивно, що людству вдалося пережити пожежі цього першого сезону. Тому що, якщо весь світ був тоді такий, як зараз Алія... Сієніта отримує свіже розуміння, наскільки Батько Землі міг ненавидіти їх усіх.

Алія порушує нічний пейзаж червоною бульбашкою смерті. Від коммі не залишилося нічого, крім конусу кальдери, який колись був колискою міста, і навіть його важко побачити. Примружившись на червоне хитке марево, Сієніта думає, що вона розгледіла кілька вцілілих будівель і вуличок на схилах кальдери, але можливо це її уява видає бажане за дійсне.

Нічне небо всіяне густою хмарою попелу, підсвіченою знизу загравою вогню. Там, де була гавань, тепер виріс вулканічний конус, що викидає смертельні газові хмари і гарячу червону кров, підняту з дна моря. Він величезний, і займає майже всю чашу кальдери, і вже приніс потомство. Два додаткових отвори-кратери збоку, з відрижкою газу і з витоками лави, як у їхнього батька. Швидше за все, всі троє, в кінцевому рахунку, зіллються разом, щоб стати єдиним монстром, що поглине навколишні гори і загрожуватиме кожному коммі в діапазоні досяжності газових хмар або наступних струсів.

Сієніта зустрілася з мертвою Алією. Клалсу не може підійти до берега ближче ніж на п'ять миль; ближче вони ризикують викривленням корпусу судна в киплячій воді, або можуть задихнутися в гарячих хмарах, які періодично відносяться з гори вітром, або, вириваються з численних отворів, які з'явился навколо конусів, поширюючись від того, що колись було гаванню Алії, як спиці у колесі і ховаючись під водою біля берега. Сієніта може надчуттям бачити кожну з цих гарячих точок, яскравих, які піняться у підземному штормі одразу під шкірою Землі. Навіть Іннон відчуває їх, і веде корабель подалі від них, швидше за все, вони прорвуться найближчим часом. Але у такому нестабільному стані, як зараз, новий газовий отвір може відкритися прямо під ними, перш ніж Сієніта виявить і зупинить його. Іннон дуже ризикує, потураючи їй.

- Багатьом з віддалених частин коммі вдалося втекти, - тихо каже Іннон поруч з нею. Весь екіпаж Клалсу висипав на палубу, і спостерігає за Алією у мовчанці. - Вони розказують, що був спалах червоного світла у гавані, потім ще ряд спалахів, ритмічних. Як... пульс. А потім початковий струс, коли вся проклята гавань закипіла, сплющив більшість будинків. Ось що вбило більшість людей. Вони не встигли дати ніякого попередження. - Сієніта смикається.

Не було попередження. У Алії жило майже сто тисяч осіб - мало за мірками екваторіальних міст, але дуже багато як для коастер-коммі. Вони гордилися цим, і цілком виправдано.  І мали надії на торгівлю.

Іржа взяла все. Іржа, виригнута з ненависних кишок Батька Землі.

- Сієніта? - Іннон дивиться на неї. Тому що Сієніта підняла кулаки перед собою, і ніби хапається за щось, з напруженням, як нетерплячий кінь. І ще тому, що навколо неї з'являється вузький, високий і щільний тор. Він не холодить; навколо є достатньо тепла, щоб узяти його. Але це потужний сплеск енергії, і навіть непідготовлений рогга може відчути силу її волі. Іннон вдихає і робить крок назад.

- Сієніта, що ти...

- Я не можу цього так залишити, - бурмоче вона, майже про себе. Вся область припухла, смертельний фурункул готовий луснути. Вулкан є лише першим попередженням. Більшість отворів в землі крихітні, і по них з усіх сил біжить газ, через шари різної породи, пласти і власний тиск. Він просочується, охолоджується і зупиняється, а потім знову лізе вгору, розпорошуючись навкруги у цьому процесі. Проте гігантська труба лави прямує прямо з каналу, який зробив гранатовий обеліск, і з нього витікає чисте зло Землі - як ненависть до поверхні. Якщо нічого не зробити, то весь регіон скоро злетить вгору у захмарному, масивному вибуху, який майже напевно почне новий сезон. Вона не може повірити, що Фулькрум залишив таку річ поза своєю увагою.

Тоді Сієніта закручує навколо свого тора  це вируюче, народжуване тепло, і крізь сльози і лють, які вона відчуває, згадує Алію - це було людське місто, тут жили люди. Люди, які не заслуговували того, щоб померти, тому що,

через мене,

тому що вона була занадто дурна, щоб дозволити сплячому обеліску пробудитися, або тому, що вони наважилися мріяти про майбутнє. Ніхто з них не заслуговував смерті.

Це майже легко. Орогенів вчать це робити, врешті-решт, і гаряча точка дозріла для використання. Насправді небезпека полягає в неправильній оцінці потужності. Якщо вона прийме усе тепло і силу, не направляючи її в інше місце, це знищить її. Але на щастя, і вона сміється про себе, хоча все її тіло тремтить від напруги - у неї є куди її направити - і це можливість задушити вулкан.

Таким чином вона згортає пальці однієї руки в кулак, і шепоче, своєю волею перетворюючи тепло у холод, і направляє свою власну лють вниз, щоб запечатати кожне порушення кори. Вона змушує зростаючу магмогенерацію стискатися, а потім вниз, вниз, і вниз, і коли вона робить це, то навмисно зсуває шари і перекриває зони таким чином, що кожен з них буде тиснути на слідуючий під ним і тримати магму внизу, по крайній мірі, поки та не знайде інший, більш повільний спосіб вийти до поверхні. Це делікатна операція, тому що вона включає в себе мільйони тонн породи і різного роду тиски, які змушують утворюватися алмази. Але Сієніта учениця Фулькруму і Фулькрум навчав її добре.

Вона відкриває очі, лежачи в руках Іннона, а корабель хитається під її ногами. Вона кліпає в подиві, і дивиться на Іннона, чиї очі широко розкриті і дикі. Він зауважує, що вона отямилася, а вираз полегшення і страху на його обличчі обнадіює і протвережує її.

- Я сказав усім, що ти нас не вб'єш, - говорить він крізь шум морських бризок і крики екіпажу. Вона дивиться навколо і бачить, що вони відчайдушно намагаються спустити частину вітрил, так як хочуть мати більшу маневренність, тому що море раптом почало хвилюватися великими хвилями. - Будь ласка, постарайся не зробити мене брехуном, добре?

Лайно. Вона звикла працювати з горотворенням, стоячи на землі, і забула врахувати ефект інерції води. Вона задіяла струс для хорошої мети, але тим не менше їх трясе, і - о Земля, вона може відчувати це. Вона викликала цунамі. І вона здригається і стогне, тому що на її намагання створити тор надійшов протест від потилиці. Вона перестаралася.

- Іннон. - Її голова дзвенить у агонії. - Вам потрібно - пхх... Натиснути на хвилі для узгодження амплітуди, з геологічним середовищем...

- Що? - Він дивиться вбік, де його люди кричать щось одне одному на його мові, і вона проклинає себе. Звичайно, він і гадки не має, про що вона говорить. Він не говорить мовою Фулькруму.

Але потім все відразу стихає, і навколо них повітря стає холодним. Дерев'яна обшивка корабля стогне разом зі зміною температури. Сієніта задихається у тривозі, але по суті це невелика зміна. Різниця як між теплою літньою ніччю і осінньою мрякою, хоча через кілька хвилин появляється вплив і на цю зміну, дещо знайоме, як теплі руки в нічний час. Іннон різко вдихає, коли відчуває це також: Алебастр. Звичайно, його діапазон простирається далеко. Це він перекреслює підходячу хвилю цунамі.

Коли це зроблено, судно хитається на спокійних водах, з видом на вулкан Алії... який тепер став тихим і темним. Він ще курить і буде жарким протягом багатьох десятиліть, але вже немає потоків свіжої магми або газу. Небо над ними незабаром очиститься.

Лесьє, перший помічник Іннона, підбігає, і кидає неспокійний погляд на Сієніту. Він щось говорить, занадто швидко як для Сієніти, щоб повністю зрозуміти, але вона вловлює суть: "Скажи їй, що наступного разу, коли вона вирішить зупинити вулкан, нехай спочатку зійде з корабля".

Лесьє правий.

- Мені шкода, - бурмоче Сієніта на ертупік, і чоловік незадоволено бурчить і тупотить геть.

Іннон хитає головою і дозволяє їй піти геть, закликаючи усіх до вітрил, які треба розгорнути ще раз. Він дивиться на неї зверху вниз. - З тобою все в порядку?

- Все прекрасно. - Вона торкається голови. - Просто ніколи не робила таких великих зсувів раніше.

- Я не думав, що ти зможеш. Я думав, що тільки такі, як Алебастр, з великою кількістю кілець, більшою, ніж у тебе, можуть зробити це. Але ти така ж сильна, як і він.

- Ні. - Сієніта неголосно сміється, і чіпляється за поручні, так що його допомога більше не потрібна. - Я просто роблю те, що можу. А він може переписувати закони природи.

- Хех. - Голос Іннона звучить дивно, і Сієніта дивиться на нього з подивом - і бачить майже жаль у його погляді і на обличчі. - Іноді, коли я бачу, що ти і він можете робити, я хочу піти вчитися до цього твого Фулькруму.

- Ні, ти не розумієш. - Вона навіть не хоче думати про те, ким би він був, якби виріс в неволі разом з іншими. Іннон без його гучного сміху або жвавого гедонізму чи веселої довіри. Іннон, з його гарними сильними руками, слабий і незграбний, бо його зламано. Це буде не Іннон.

Він сумно посміхається до неї, ніби вгадує її думки.

- Коли-небудь ти повинна розказати мені, що там з вами роблять. Чому усі, хто виходить з цього закладу, здаються дуже компетентними... і дуже страшать.

З цими словами він гладить її по спині і повертає голову, щоб спостерігати за зміною курсу.

Але Сієніта залишається там, де вона вхопилася за перила, і раптово промерзає до кісток з причини, яка не має нічого спільного з Алебастром.

Це відбувається тому, що, як тільки корабель нахиляється в сторону для повороту, і вона кидає останній погляд назад, на місце, яке була Алія, перш ніж її дурість знищила її...

Вона бачить... когось.

Або думає, що побачила. Вона не впевнена, звичайно. Вона напружує очі і може тепер бачити одну з блідих смуг, яка тягнеться вниз, в чашу Алії, на південній стороні, і яку тепер більш легко бачити, коли червоне світло  вулкана потьмяніло. Очевидно, що це не імперська дорога, по якій подорожували вона і Бастер, щоб дістатися до Aлії - що було колись давно і одну колосальну помилку назад. Швидше за все те, на що вона випадково глянула, це просто грунтова дорога, якою користувалися місцеві жителі, і яка була прорізана у навколишньому лісі у той час, коли дерева ще не згоріли, і яка десятиліттями служила для пішохідного руху.

І по тій дорозі рухається маленька порошинка, яка з такої відстані виглядає як людина, що йде під гору. Але цього не може бути. Жодна розсудлива людина не буде підходити так близько до активного, смертельного вулкана, який вже вбив тисячі людей.

Вона біжить до корми судна, яка вища, щоб мати змогу продовжувати вдивлятися, у той час як шкаралупка Клалсу відпливає ще далі від берега. Якби тільки вона  захопила підзорну трубу Іннона... Якби тільки вона могла бути впевнена...

Тому що на мить вона думає, що бачить, або галюцинує у своїй втомі, або уявляє в свідомості...

Очільники Фулькрума не могли залишити таку пивоварну катастрофу поза своєю увагою. Поки вони не подумали, що у декого могла бути дуже хороша причина, щоб її зробити. Якщо тільки вони самі не були змушені кимось це зробити.

Фігура одягнена в бордову форму.

* * *

Деякі кажуть, що Батько Землі злиться

Тому що його не хоче жодна компанія;

Кажуть, що Батько Землі злиться

Тому що живе один.

- Стара народна пісня (ще до імперії) -

21

ВИ ЗУСТІЧАЄТЕ ЗНАЙОМОГО

Ти, - звертаєшся ти до Тоніке. Хто не Тоніке.

Тоніке, яка наближається до однієї з поблискуючих кристалічних стін з крихітним долотом, яке вона звідкись витягла, зупиняється і дивиться на вас в замішанні.

- Що?

Зараз кінець дня, і ви втомилися. Знайомство з неможливим коммі у гігантському підземному жеоді зайняло багато енергії. Люди Юкки привели Вас усіх у квартиру, розташовану в середині одного з найбільших кристалів. Ви повинні були пройти по мотузяному мосту і по колу охоплюючої кристал дерев'яної платформи, щоб дістатися до входу. Квартира рівна, навіть якщо сам кристал нахилений; люди, які видовбували це місце, схоже, не звертали уваги, що вони житимуть в чомусь нахиленому під кутом у сорок п'ять градусів і зробили підлогу горизонтальною. Але ви намагаєтеся узгодити цей конфлікт у вашому розумі.

І вже всередині, роздивлячись навколо, поклавши свій дорожній мішок на підлогу і почавши думати, що це ваш будинок, до якого вам ще потрібно звикнути, ви раптом розумієте, що знаєте Тоніке. Ви знайомі з нею, на якомусь рівні, і були разом.

- Бануф Лідерства Юменес, - ви натискаєте, і кожне слово, здається, б'є по Тоніке, як удар. Вона здригається і робить крок назад, потім ще один. Потім третій, поки не притискається до гладкої кристалічної стіни кімнати. На її обличчі суцільний жах, або, можливо, вираз настільки сумний, що його можна вважати жахливим. Минає певний момент, і ви все згадуєте.

- Я не думала, що ви згадаєте, - каже вона тихим голосом.

Ви відчуваєте, що ваші ноги не тримають вас і спираєтеся на стіл.

- І це не випадковість, що ти почала подорожувати з нами. Такого просто не могло бути.

Тоніке намагається посміхнутися; але видає лише гримасу. - Навряд чи ви повірите у співпадіння...

- Тільки не з вами. - Не з дитиною, яка обманом знайшла шлях в Фулькрум і розкрила таємницю, яка привела до смерті охоронця. Жінкою, яка будучи ще дитиною, не залишала нічого на волю випадку. Зараз ви у цьому впевнені. - Принаймні, ваше іржаве маскування стало кращим за ці роки.

Хоа, який стоїть біля входу в кімнату, насторожується, ви бачите, як він слухає вас обох по черзі, водячи головою туди і назад. Можливо, він спостерігає, чим це протистояння закінчиться, щоб підготуватися до того, щоб в разі потреби стати поруч з вами.

Тоніке дивиться вбік. Вона ледь здригається.

- Це збіг. Я маю на увазі... - Вона робить глибокий вдих. - Я не слідкувала за вами. Я знаю людей, які слідкували за вами, але це інше. І ми не слідкували за вами останні кілька років.

- Ви посилали слідкувати за мною людей? Протягом майже тридцяти років?

Вона кліпає, а потім трохи розслабляється, і сміється. Але слова звучать гірко.

- Моя сім'я має більше грошей, ніж у імператора. У всякому разі, це було легко робити протягом перших двадцяти років або близько того. Ми майже втратили вас десять років тому. Але знайшли знову.

Ви грюкаєте руками об стіл, і, можливо, це тільки ваша уява, але кристалічні стіни квартири світяться трохи яскравіше якусь мить. Це майже відволікає вас. Майже.

- Я дійсно не можу переварити стільки сюрпризів прямо зараз, - кажете ви, наполовину через зуби.

Тоніке зітхає і сідає, спираючись до стіни.

- Мені шкода...

Ви хитаєте головою так сильно, що ваші хрящі готові відділитися один від одного.

- Я не хочу чути ніяких вибачень! Поясніть, хто ви, Новатор чи Лідер?

- Обидва?

Ви справді збираєтеся заморозити її. Вона бачить це по ваших очах і починає говорити.

- Я народилася лідером. І дійсно була ним. Я Бануф. Але... Вона розводить руками. - Що я могла привнести нового? Я не годилася на цю роль. Ви бачили, якою я була в дитинстві. Нечутливою до чужих страждань. Недобре поводилася з іншими людьми. Хоча я ще можу це робити.

- Я не зацікавлена в історії вашого іржавого життя! -

- Але це актуально! Історія завжди актуальна. - Тоніке, Бануф, чи хто вона там, в декількох кроках від неї біля стіни, з благальним поглядом і виразом обличчя. - Я дійсно геомест. І дійсно пішла вчитися у сьомий університет, хоча... хоча... Вона морщиться від чогось, чого ви не можете зрозуміти - мене туди випхали. Але я дійсно витратила значний час у своєму житті, вивчаючи ту річ, гніздо, яке ми знайшли в Фулькрумі. Ессун, ви знаєте, що це таке?

- Я її не бачила.

Цього разу Тоніке-Бануф хмуриться.

- Однак це важливо, - говорить вона, і дивиться майже з люттю, і ви торопієте від подиву. - Я віддала своє життя на цю таємницю. Це важливо. І це повинно мати значення для вас також, тому що ви одна з небагатьох людей на всій Нерухомості, які можуть зрозуміти, наскільки це важливо.

- Вогонь Землі, про що ти говориш?

- Це місце, де вони будували їх. - Бануф-Тоніке швидко встає, її обличчя палає. - Гніздо в Фулькрумі. Де народжувалися обеліски. І це також місце, звідки все пішло не так.

* * *

Ви в кінцевому підсумку знову розпитуєте. З подробицями на цей раз.

Тоніке дійсно Бануф. Але вона вважає за краще, щоб її звали Тоніке, тому що це ім'я вона взяла, щоб потрапити в Сьомий університет. Виявляється, що дитина від Юменес-керівництва не може вибрати іншої професії, крім політики, судових рішень або великомасштабного бізнесу. Те ж стосується хлопчиків. Щоб народився гермафродит, лідери паруються всередині сім'ї, а не з заводчиками, і Тоніке результат розірваного шлюбу або двох. Вони просто організовують такі шлюби, але коли молодій Тоніке починають говорити речі, про які вона не хоче чути і змушують робити те, що не має ніякого сенсу, це стає останньою краплею. Таким чином, сім'я Тоніке ховає її в одному з кращих центрів навчання, давши їй нове ім'я і приналежність до іншої касти, і спокійно відрікається від неї без всякої метушні і скандалу.

Тим не менше Тоніке подобається там,  особливо бурхливі поєдинки з відомими вченими, більшість з яких вона виграла. І вона присвятила своє професійне життя тому, що привело її колись до Фулькруму багато років тому: вивченню обелісків.

- Ось чому я цікавилася вами, - пояснює вона. - Я маю на увазі, що ви допомогли мені, і мені потрібно було знати, що ви не постраждали через мене. Але коли я почала дослідження, то дізналася, що у вас є деякий потенціал. Ви одна з тих, хто може в один прекрасний день розвинути в собі здатність командувати обелісками. Це рідкісне вміння. І... ну, я надіялася... добре.

У цей момент ви знову сідаєте, і ваші голоси стихають. Ви не можете одразу розвіяти свій гнів з цього приводу; його занадто багато, щоб заспокоїтися прямо зараз. Ви дивитеся на Хоа, який стоїть на краю кімнати, спостерігаючи за вами обома, він ще насторожений. Проте повинен розуміти, про що розмова. Зрештою всі секрети виходять наверх. У тому числі і ваші.

- Я померла, - кажете ви. - Це був єдиний спосіб вибратися з Фулькруму. Я померла, щоб утекти від них, але виходить, що не змогла струсити вас з хвоста.

- Ну, так. Мої люди не використовували таємничі сили, щоб відслідкувати вас; ми використовували підрахунок. Набагато більш надійний метод. - Тоніке зручніше вмощується в кріслі навпроти вас з іншого боку стола. У кристалі видовбано три кімнати -  центральна, де вони сидять і дві спальні, по боках. Тоніке потребує однієї кімнати для себе, тому що знову починає пахнути. Ви готові віддати вашу спальню Хоа, після того, як отримаєте відповіді на деякі питання, а поки можете спати деякий час тут, у кабінеті.

- Останні кілька років я працювала з деякими людьми. - Тоніке круто змінює тему, це неважко для неї. - Іншими местами, в основному, які також задавали різні питання, на які ніхто не хотів відповідати. Фахівці в інших областях. Ми відстежували обеліски, це все, що ми могли зробити протягом останніх кількох років. Ви помічали, що є певна закономірність у тому, як вони рухаються? Вони сходяться, повільно, всюди, де є орогена достатнього рівня майстерності. Хтось, хто може використовувати їх. Тільки двоє полетіли до вас, в Тірімо, але й цього було достатньо, щоб екстраполювати.

Ви дивитеся вгору, насупившись.

- Вони рухались до мене?

- Або до іншої орогени у вашому районі, так. - Тоніке розслабилася, і жує витягнутий сушений фрукт з упаковки, не звертаючи уваги на вашу реакцію. А ви дивитеся на неї, і ваша кров холоне. - Лінії тріангуляції були досить ясні. Тірімо був центром пересічення прямих, так би мовити. Ви жили там протягом багатьох років; один з обелісків, найближчий до вас, повторював одну і ту ж траєкторію польоту протягом десятиліть, у районі східного узбережжя.

- Аметист, - шепочете ви.

- Так. - Тоніке спостерігає за вами. - Ось чому я підозрювала, що ви все ще живі. Обеліски... прив'язані, деяким чином, до певних ороген. Я не знаю, як це працює. Я не знаю, чому. Але це конкретне і передбачуване.

Дедукція. Ви качаєте головою, німі від шоку, а вона продовжує. - У всякому разі, вони додали в швидкості за останні два-три роки, так що я виїхала в район і зробила вигляд, що я комлес, щоб вільно пересуватися. Я не мала на думці наближатися до вас. Але коли на півночі щось сталося, я почала думати, що було б добре знайти володаря обеліска і бути поблизу, тому спробувала знайти вас. Я прямувала до Тірімо, коли побачила вас в мотелі. Просте везіння. Я збиралася поплентатися за вами протягом декількох днів, і вирішити, чи варто мені розказати вам, хто я насправді, але потім він обернув кіркушу в статую - вона киває головою на Хоа - і я зрозуміла, що замість цього краще заткнутися і поспостерігати за вами деякий час.

Що цілком зрозуміло.

- Ви сказали, що до Тірімо прямували більше ніж один обеліск. - Ви облизуєте губи. - Там був тільки один. - Аметист був єдиним на небі. Зліва.

- Летів ще один. З Мерца. - Через велику пустелю на північному сході.

Ви хитаєте головою.

- Я ніколи не була в Мерці.

Тоніке мовчить якусь мить, можливо, заінтригована, або, можливо, роздратована. - Ну, а скільки ороген було в Тірімо?

Троє. Але...

- Ви кажете що вони набрали швидкості.

Ви раптом не можете думати. Не можете відповідати на її запитання. Не можете зібрати все докупи. "Рухалися швидше останні два-три роки".

- Так. Ми не знаємо, що було причиною. - Тоніке робить паузу, а потім кидає пильний погляд, і її очі звужуються. - Ви здогадуєтеся?

Уче було два роки. Майже три.

- Забирайся геть, - шепочеш ти. - Іди прийми ванну або що ти там робиш. Мені потрібно подумати.

Вона червоніє і соромиться, явно бажаючи поставити більше запитань. Але коли ви дивитеся на неї, вона тут же встає і йде. Кількома хвилинами пізніше зі спальні, долинає шум води, переходи з кімнати у кімнату в цьому місці не мають дверей, але штори працюють досить добре для приватності, і ви деякий час сидите у відносній тиші і з порожньою головою.

Тоді ви дивитеся на Хоа, який стояв поруч з Тоніке, коли та звільнила крісло - він явно чекав своєї черги сісти.

- Ти кам'яна істота, - кажете ви.

Він урочисто киває головою.

Ви спостерігаєте цей жест, не знаючи, що сказати. Він ніколи не виглядав ненормальним, у всякому разі не дуже, але він безумовно не такий, як виглядають інші його родичі. Їхне волосся не рухається. Їхня шкіра не кровоточить. Вони проходять через тверду породу на одному диханні, але ходіння сходами займає у них багато часу.

Хоа трохи совається, в результаті чого його мішок опиняється у нього на колінах. Він риється у ньому якусь мить, а потім виймає згорток, завернутий у ганчір'я, який ви бачили у нього раніше. Деякі речі, як він висловлювався. Він нарешті розв'язує його при вас, дозволяючи вам побачити, що він носив з собою весь цей час.

Ганчірки містять багато подрібнених кусочків мутних кристалів, наскільки ви можете судити. Щось на зразок кварцу, або, можливо, гіпсу, за винятком прожилок у білій каламуті, венозних і червоних. Ви не впевнені, але вам здається, що їх тепер менше, ніж раніше. Він загубив деякі?

- Кристали, - кажете ви. - ти тягав з собою породу?

Хоа коливається, а потім тягнеться до одного з них. Він підіймає камінець розміром з кінчик великого пальця, квадратний, нерівно відколотий з одного боку, міцний і твердий на вигляд.

Він його їсть. Ви дивитеся, а він спостерігає за вами в той же час. Він крутить його якусь мить у роті, наче шукає правильний кут атаки, або, можливо, просто облизує язиком, насолоджуючись смаком. Можливо це сіль.

Але потім його щелепи стискаються. Лунає хрускіт, на подив голосно у тихій кімнаті. Ще кілька хрумкань, не таких голосних, не залишають ніяких сумнівів в тому, що він жує ні в якому разі не хліб. А потім він ковтає це, і облизує губи.

Ви вперше побачили, як він їсть.

- Їжа, - кажете ви.

- Mоя. - Він простягає руку і кладе її на купу каміння з цікавими ласощами.

Ви трохи хмуритеся, тому що у тому, що він робить, менше сенсу, ніж зазвичай.

- Що це таке? Щось, що дозволяє тобі виглядати як ми? - Ви знаєте, що кам'яні істоти не можуть цього зробити. Знову ж таки, вони нічого про себе не розказують, і не терплять запитань від інших. Ви читали про спробу Шостого університету в Аркарі захопити кам'яну істоту для вивчення, два сезони тому. В результаті з'явився Сьомий університет в Дібарсі, який був побудований тільки після того, як з-під уламків Шостого викопали достатню кількість книг.

- Кристалічні структури ефективне середовище для зберігання. - Слова не мають ніякого сенсу. Тоді Хоа пояснює очевидне, - я такий всередині.

Ви хочете запитати більше, але потім вирішуєте не робити цього. Якщо він захоче, щоб ви щось розуміли, він це пояснить. Ту частину, яка має значення, у всякому разі.

- Чому? - Запитуєте ви. - Чому ви інакший? Чому не такий, як інші?

Hoa дивиться так скептично, що ви розумієте, що це дурне питання. Ви дійсно дозволили би йому подорожувати з вами, якби вам було відомо, хто він? Знову ж таки, якби вам стало відомо, хто він, хіба ви змогли би зупинити його? Ніхто не зупинить кам'яну істоту, якщо вона захоче щось зробити.

- Навіщо, я маю на увазі? - Запитуєте ви. - Адже так ви просто... Ваш вид може проходити крізь камінь.

- Так. Але я хотів подорожувати з вами.

І тут ви підходите до суті.

- Чому?

- Ви мені подобаєтеся. - А потім він знизує плечима. Нерозуміюче. Як будь-яка дитина, яку про щось запитують, а вона або не знає, як сформулювати відповідь, або не хоче наіть пробувати. Можливо, це не так важливо. Можливо, це був просто порив. Можливо він заблукав, в кінці кінців, або можливо просто з примхи. Є тільки той факт, що він не дитина, взагалі не людина, і, ймовірно, походить від деякої раси, які не могли діяти з якогось капризу, хоч це занадто іржаве припущення, що межує з брехнею.

Ви трете обличчя. Ваші руки шорсткі від золи; Вам теж потрібна ванна. Ви зітхаєте, і чуєте, як він говорить, м'яко,

- Я не хотів зробити вам боляче.

Ви кліпаєте, а потім повільно опускаєте руки. Це навіть не приходило вам в голову. Навіть зараз, знаючи, що він може робити (ви це бачили одного разу) вам важко думати про нього як про лякаючу, загадкову, незрозумілу істоту. І це більше, ніж що-небудь ще, каже вам, чому він зробив це для вас. Ви йому подобаєтеся. І він не хоче, щоб ви його боялися.

- Добре, знатиму - кажете ви. І тоді, так як вам більше нічого казати, ви просто дивитеся один на одного деякий час.

- Це місце не є безпечним, - каже він зрештою.

- Думаю що так.

Слова звучать зверхньо, глузливим тоном, перш ніж ви ловите себе на цьому. Це дійсно дивно, але ви відчули себе трохи іншою в цей момент. Насправді ви плюєте на людей, починаючи з Тірімо. Але тоді це означає, що з вами щось відбувається: І тепер ви не такі, як раніше, коли були з Джоєм, або з кимось іншим, ще перед смертю Уче. Тоді ви завжди були обережні,  м'якші, спокійні. І ніколи не саркастичні. Якщо ви сердилися, ви не вважали за необхідне це показувати. Ви вже не Ессун, насправді.

Так. Ну, ви вже не зовсім Ессун. Не тільки Ессун, вірніше. Але не більше того.

- Інші, так як ви, які є тут... - починаєте ви. Його маленьке обличчя напружується в безпомилковому виразі гніву. Ви зупиняєтеся в подиві...

- Вони не такі, як я, - холодно повідомляє він.

Ну що ж, на сьогодні все. Ви зітхаєте.

- Мені потрібно відпочити, - говорите ви. Ви  цілий день на ногах, і хоч ви хочете покупатися, ви не впевнені, що готові роздягнутися і стати ще більш уразливою перед кастрімцями, які живуть тут. Особливо з огляду на те, що напевне вони вирішили тримати вас у непомітному полоні.

Хоа киває. Він починає збирати свою в'язку кристалів, щоб сховати знову.

- Я постежу.

- Ви спите?

- Час від часу. Менше, ніж ви. Зараз я не хочу спати.

Як зручно. І ви довіряєте йому більше, ніж людям цього коммі. Ви дивуєтеся з цього, але це так.

Тоді ви встаєте, прямуєте в спальню, і лягаєте на матрац. він простий, трохи соломи і бавовни упаковані в полотняну оболонку, але це краще, ніж твердий грунт або навіть ваша ковдра, якою ви накриваєтеся. За декілька секунд ви засинаєте.

Коли ви прокидаєтеся, ви не можете визначити, скільки пройшло часу. Хоа зігнувся і сидить поруч з вами, так як він робив це протягом останніх кількох тижнів. Ви сідаєте і хмуритеся на нього зверху вниз; він кліпає з побоюванням. Ви похитуєте головою, і встаєте, бурмочучи щось про різних істот.

Тоніке в своїй кімнаті. Ви можете чути її хропіння. Коли ви виходите з квартири, ви розумієте, що поняття не маєте, яка зараз пора доби. Наверху ви можете сказати, день навколо чи ніч, навіть незважаючи на хмари і попіл: попіл і хмари або яскраві або темні, червоно-крапчасті.  А тут... ви дивитеся навколо і не бачите нічого, крім гігантських світлих кристалів. І міста, яке збудували люди, яким більше не було куди йти.

Ви ступаєте на грубу дерев'яну платформу одразу ж за дверима і косите поглядом вниз за абсолютно неадекватні перила безпеки. Яка б не була година, внизу, здається, завжди знаходяться кілька десятків людей, що ходять у своїх  справах. Добре, в усякому разі вам потрібно краще взнати людей цього коммі. Перед тим, як знищити його, тобто, якщо вони дійсно намагатимуться зупинити вас.

(Ви ігноруєте тихий голос у вашій голові, що шепоче, "Юкка теж рогга". Ви справді збираєтеся боротися з нею?)

(Ви тепер дуже добре ігноруєте слабкі голоси.)

З'ясування того, як досягти рівня землі, дається важко, по-перше, тому що всі платформи і мости і сходи цього місця побудовані, щоб з'єднати кристали. Кристали йдуть в різні боки, так що з'єднання теж різноманітні у напрямках. Інтуїція теж нічим не може допомогти. Ви слідуєте по одному набору сходів і йдете навколо одного з більш широких кристалів, щоб побачити інший набір сходів, які йдуть вниз і закінчуються на платформі без будь-якого продовження, що змушує вас повернутися назад. Ви минаєте кількох людей, і вони дивляться на вас з побіжною цікавістю або навіть ворожістю, ймовірно, тому, що ви явно новачок в місті. Вони чисті, а ви у одязі, сірому від золи. Вони виглядають добре доглянутими, а ваш одяг висить на тілі, тому що ви не робили нічого, крім як йшли пішки і їли раціони для подорожуючих, протягом кількох тижнів. Ви не хочете дати їм можливість ще більше образити вас, і не запитуєте про дорогу вниз.

Зрештою, однак, ви знаходите спуск на землю. Внизу стає ще більш очевидно, що ви ходите по підлозі величезного кам'яного міхура, тому що земля м'яко хилиться вниз і викривлюється вверх трохи далі, формуючи помітну, хоча й величезну, чашу. Тут загострений кінець яйцевидної форми, у якій живуть кастрімці. Тут теж є кристали, але вони коротенькі, деякі сягають грудей; більшість з них має тільки десять або п'ятнадцять футів. Дерев'яні перегородки між деякими, а в деяких місцях ви можете бачити очевидні плями грубої, блідої землі, кристали звідси були видалені, щоб звільнити місце для стежки. (Ви ставите собі питання, як вони це зробили.) Все це створює свого роду лабіринт і перетинання шляхів, кожен з яких призводить до деякого будинку на зразок: майстерня, кузня, магазин, пекарня. Вздовж деяких доріжок поблискують намети і кемпінги, деякі з них уже зайняті. Ясно, що не всі жителі цього коммі вважають зручним ходіння серед пучків бивнів - разом дерев'яними дошками у сотнях футів над головою і гігантськими шипами. Забавно.

(Знову сарказм не-Ессун, іржа його... Але ви втомилися його стримувати).

Лазню знайти легко, тому що туди веде волога пішохідна доріжка по сіро-зеленій кам'яній підлозі, з мокрими слідами в одному напрямку. Ви слідуєте по ній і приємно здивовані, виявивши, що лазня являє собою величезний басейн гарячої, чистої води. Басейн відгороджений трохи вище природної підлоги геода, і далі йде канал, що  закінчується і кілька великих мідних труб, що зникають у стіні. З іншого боку басейну ви можете бачити водоспад, що виходить з іншої труби, яка постачає воду у басейн. Вода, ймовірно, циркулює досить довго, щоб очищатися кожні кілька годин або близько того. Тим не менш помітна на одній стороні площа для прання, з довгими дерев'яними лавками, полицями, з різними аксесуарами. Досить багато людей зайняті пранням своїх речей, перш ніж піти у більший басейн.

Ви роздягаєтеся і починаєте митися, коли на вас падає тінь, ви смикаєтеся і наштовхуєтеся на лавку, яка перекидається і падає, перш ніж встигаєте зреагувати на чиюсь дуже близьку присутність. Але ви майже випускаєте мильну губку з руки - тому що перед вами Лерн.

- Так, - каже він, коли ви дивитеся на нього. - Я сподівався, що це ви, Ессун.

Ви продовжуєте дивитися. Він виглядає якось по-іншому. Старшим, як для свого віку, хоча і струнким теж, і так само, як і ви, має зношений дорожній одяг. Скільки пройшло часу - кілька тижнів? Місяців? Ви втратили уявлення про час. І що він тут робить? Він повинен був залишитися в Тірімо; Пак ніколи б не дозволив лікареві піти...

Ох. Вірно.

- Отже Юкка все таки вдалося викликати вас. Я вже не сподівався. - Втома у погляді. Він виглядає втомленим. І з'явився шрам уздовж краю його щелепи, в формі півмісяця, блідо-червоний, який уже напевне не змінить свого кольору. Ви продовжуєте дивитися, коли він присідає і каже

- Я шукав вас усюди... А ви прийшли самі. Можливо це доля, а можливо й справді, крім Батька Землі є боги, яким не наплювати на нас. Або, можливо, вони теж злі, і це їх жарт. Іржа його бери, якщо я знаю.

- Лерн, - говорите ви зворушено.

Його очі ковзають вниз, і ви запізніло згадуєте, що ви гола.

- Я повинен повідомити вам дещо, - говорить він, швидко відводячи очі в сторону. - Давайте поговоримо, коли ви закінчите. - Вам все одно, що він бачить вашу наготу - він приймав одного з ваших дітей, врешті решт, але він залишився чемний. Це знайома риса у ньому - відноситися до вас, як до людини - навіть якщо він знає, хто ви. І це дивно обнадіює, і радісно після стількох дивацтв і всього іншого, що змінило ваше життя. Ви не сподівалися того, що життя послідує за вами, коли ви залишили його позаду.

Він іде геть, повз лавки для прання, і деякий час ви сидите склавши руки. Потім ви закінчуєте намилюватися. Ніхто не турбує вас, поки ви купаєтеся, хоча ви відчуваєте, що деякі карсімці придивляються до вас з підвищеною цікавістю. Менш вороже, теж, але це не дивно; ви не виглядаєте страшною. Вони не бачать нічого такого, що може змусити їх ненавидіти вас.

Знову ж таки... вони знають, хто така Юкка? Білява жінка, яка була з нею на поверхні, звичайно, знає. Можливо, Юкка тримає її під контролем чимось таким, що забезпечує її мовчання. Це не додає вам настрою. Юкка занадто відкрито говорила про те, хто вона, хоча говорити про це абсолютно стороннім людям не дуже зручно. Вона була занадто харизматичною, занадто привабливою. Юкка діє як орогена, чи це просто ще один талант, ще одна з особистих якостей? Ви бачили ставлення до неї інших, і цей коммі - визнання того, як до рогга ставилися раніше.

Після достатнього перебування у воді ви відчуваєте себе чистою, і вилазите з басейну. У вас немає ніякого рушника, тільки ваш брудний запилений одяг, і ви тратите деякий час, щоб випрати його. Він мокрий, коли ви закінчуєтете, але ви недостатньо смілива, щоб пройти через дивний коммі голою, Хоча й відчуваєте, що у геоді тепло, як улітку. Так що ви одягаєтеся, як влітку, вважаючи, що все висохне досить швидко.

Лерн чекає вас, коли ви виходите з лазні.

- Ходімо, - говорить він, запрошуючи вас іти за ним.

Таким чином, ви слідуєте за ним, і він веде вас по лабіринту сходів і платформ, поки ви не досягаєте присадкуватого сірого кристала, який стирчить всього на двадцять футів або близько того зі стіни. Він отримав це житло, яке ще менше, ніж те, яке ви ділите з Тоніке і Хоа, але ви бачите полиці, навантажені пакетами трав і складеними бинтами, і неважко здогадатися, що невеличкі коробки в головній кімнаті насправді можуть бути задумані як саморобні дитячі ліжка. Лікар повинен бути готовий до домашніх викликів. Він запрошує вас сісти на одну з таких коробок, а сам сідає навпроти.

- Я залишив Тірімо на слідуючий день після того, як ви це зробили, - тихо каже він. - Оямар, заступник Пака, можливо ви його ще пам'ятаєте, повний ідіот, намагався провести вибори нового старости. Він не хотів брати на себе відповідальність перед сезоном. Всі знали, що Пак ніколи б не взяв його, але його сім'я зробила Пакові послугу у торгівлі правами на західній лісозаготівельній ділянці... - Він замовкає, бо нічого з цього більше не має значення. - Так чи інакше, половина проклятих стронгбеків, будучи п'яними і озброєними,з набіги на склади, звинувачуючи кожного незадоволеного у тому, що він рогга або любитель рогга. Інша половина робила те ж саме - хоча й тихіше, і була тверезою, що було ще гірше. Я розумів, що буде тільки питанням часу, коли вони згадають про мене. Всі знали, що я був твоїм другом.

Втім, це ваша вина, теж. Через вас він був змушений покинути місце, яке для нього інакше було би безпечним. Ви опускаєте очі, ніяковіючи. Він використовує слово "рогга" до цього часу.

- Я думав податися до Брильянта, де живе сім'я моєї матері. Вони ледь знають мене, але знають, що я лікар, так що... Я зрозумів, що це мій шанс. У всякому разі мені було краще піти, ніж перебувати в Тірімо, і чекати, поки мене лінчують. Або голодувати, коли прийде холод і виявиться, що стронгбеки з'їли або викрали всю їжу. І ще я думав... - Він соромиться, дивиться на вас з блиском у очах, а потім назад на свої руки. - Я думав, що міг би наздогнати вас по дорозі, якби йшов досить швидко. Але це було б нерозумно; зрештою я цього не зробив.

Це негласне правило, яке завжди було між вами. Лерн зрозумів, хто ви така, десь під час перебування в Тірімо; ви не казали йому цього. Він зрозумів це, тому що бачив досить, щоб помітити ознаки орогенезу, і ще тому, що він розумний. Він завжди любив тебе, як дитина Макенбі. Ви вважали, що він виросте з цього в кінці кінців. Ви трохи зміщєтеся, вам незручно від усвідомлення того, що цього не сталося.

- Я вислизнув вночі - продовжує він - через одну з тріщин у стіні поруч... поруч з воротами, де ви... де вони намагалися зупинити вас. - Його руки лежать на колінах, і він дивиться на них. Вони здебільшого нерухомі, але зараз він тре великим пальцем однієї руки уздовж суглоба іншої, повільно, знову і знову. Цей жест майже медитативний. - І влився у потік людей, слідуючи карті, яка у мене була... але я не знайшов Брильянті. Земний вогонь, я залишаюся трохи тірімцем досі. Тільки одного разу я покинув його, щоб закінчити свою медичну освіту в Хільге. В будь-якому випадку або карта була неправильна або я погано вмів її читати. Можливе і те і інше. У мене не було компаса. Напевне я зійшов з імперської дорозги занадто рано... і пішов на південний схід, коли думав, що пішов на південь... Я не знаю. - Він зітхає і закладає руки за голову. - На той час, коли я зрозумів, що заблудився, я зайшов так далеко, що сподівався просто знайти кращий маршрут, і продовжував йти так, як ішов. Але на одному перехресті стояла група людей. Бандити, комлес, щось подібне. Я був у той час з невеликою групою, літнім чоловіком, який мав погану рану на грудях, яку я лікував, і його дочкою, можливо, п'ятнадцяти років. Бандити...

Він робить паузу, його щелепи стискаються. Ви майже можете здогадатися, що сталося. Лерн не боєць. Він все ще живий, хоча це все, що має значення.

- Маральд - так звали чоловіка - просто кинувся на одного з них. У нього не було зброї або чого-небудь, а у жінки було мачете. Я не знаю, про що він думав, адже він нічого не міг зробити. - Лерн робить глибокий вдих. - Хоча він подивився на мене, мигцем, і я... я схопив його дочку за руку і ми побігли... - Його щелепи стискаються знову. Ви здивовані, що не чуєте скреготіння його зубів. - Вона залишила мене пізніше. Назвала мене боягузом і пішла далі сама.

- Якби ви не взяли її, - говорите ви, - вони б убили вас і її теж. - Це скрижалі: "Честь у безпеці, виживання у загрозі. Краще живий боягуз, ніж мертвий герой".

Губи Лерна примхливо вигинаються. - Так я казав собі, в той час. Але пізніше, коли вона пішла... Земний вогонь. Можливо, все, що я зробив, це тільки відстрочив неминуче. Дівчина її віку, без зброї, одна на дорозі...

Ви нічого не говорите. Якщо дівчина здорова, то має право піти з тим, хто її візьме. Якщо вона з заводчиків, або якщо вона може придбати зброю, розхідні матеріали, і довести собі, що може за себе постояти, це допоможе теж. Звичайно, її шанси з Лерном були кращі, ніж без нього, але вона зробила свій вибір.

- Я навіть не знаю, чого вони хотіли. - Лерн дивиться на свої руки. Можливо через це він гризе себе до сих пір. - У нас не було нічого, крім наших дорожніх мішків.

- Цього достатньо, якщо це були грабіжники, - говорите ви, перш ніж згадуєте, що повинні піддавати себе деякій цензурі. Він, здається, не звернув увагу на ваш тон, у всякому разі по ньому цього не видно.

- Так що я продовжив подорож сам. - Він трішки хихикає, з гіркотою. - Я так хвилювався за неї, що мені навіть не приходило в голову, що я міг їй не подобатися. - Це правда. Лерн нечистокровний по стандартах мідлат, як і ви, за винятком того, що він не успадкував рис санзе і їх росту, ймовірно, через це йому доводилося багато працювати, щоб довести свою розумову повноцінність. Але в кінцевому підсумку досить, в основному, деякої нещасної спадщини, і люди стають нечистокровні. Довгий ніс кебакі, плечі санзе і їх колір шкіри, губи західного коастера... Він має занадто багато ознак від різних рас, як на екваторіальний смак коммі, і за мірками сомідлат він змішаної крові.

- Коли я прийшов у Кастрім, - продовжує він, - він виглядав занедбаним. Я був змучений, в будь-якому випадку. Знайшов відкритий будинок, вирішив влаштуватися у ньому на ніч і запалив невелике вогнище, сподіваючись, що його ніхто не помітить. "Готуйте їжу на вогні. Робіть це досить довго, щоб подумати, що робити далі. - Він злегка посміхнувся. - А коли я прокинувся, то був оточений. Я сказав їм, що я лікар, і вони привели мене сюди. Близько двох тижнів тому.

Ви киваєте. А потім розповідаєте йому вашу власну історію, не маючи наміру приховати або збрехати про що-небудь. Про все, а не тільки про те, що сталося з вами після Тірімо. Можливо ви відчуваєте себе винною. Він заслуговує знати правду.

Після того ви обидва замовкаєте на деякий час, Лерн тільки хитає головою і зітхає.

- Я не очікував, що виживу протягом сезону, - тихо каже він. - Я маю на увазі, що слухав лористів все своє життя, так само як і всі інші... але завжди вважав, що зі мною цього ніколи не трапиться.

Всі так думали. Ви теж, звичайно, не очікували, що доведеться мати справу з кінцем світу поверх усього іншого.

- Нассун тут немає, - каже Лерн через деякий час. Він говорить тихо, але підводить голову. На його обличчі м'яке співчуття, яке повинно бути на вашому. - Мені дуже шкода. Але я пробув тут досить довго, щоб побачити всіх новачків у цьому коммі. Я знаю, що ви надіялися знайти її тут.

Немає Нассун. А тепер немає напряму, і немає реального способу знайти її. Ви раптово втрачаєте навіть надію.

- Ессун. - Лерн нахиляється вперед і різко бере ваші руки у свої. З запізненням ви розумієте, що ваші руки дрижать; його пальці стискають ваші. - Ви знайдете її.

Слова не мають сенсу. Рефлексивна тарабарщина з наміром заспокоїти її. Але це вдаряє по вас важче, ніж у той момент, коли ви нагорі розревілися перед Юкка. Це кінець. Вся ваша дивна подорож, утримання напряму, зосередження на цілі... все це було безглуздо. Нассун зникла, ви втратили її, і Джой ніколи не заплатить за те, що він зробив, і ви...

Іржа все бери, яке це має значення? Хто подбає про вас? Це була лише ваша особиста мета, чи не так? Кілька разів ви думали, що були серед людей, які піклуються про вас. У вас були діти, які дивилися до вас і ловили кожне ваше слово. Один раз, другий, третій... але перші два можна не брати до уваги, потім був чоловік, поруч якого ви прокидалися щоранку, і який заслужив ваше прокляття, після того як ви стільки прожили в оточенні стін, які він побудував для вас, в будинку, який ви купили разом, в суспільстві, яке насправді вибрало для вас таку долю.

Все було побудовано на брехні. І було лише питанням часу,коли все розвалиться.

- Слухайте, - каже Лерн. Його голос змушує вас закліпати, і відчути падаючі сльози. Від цього сліз тільки більшає. Ви сидите в тиші, плачучи, деякий час. Він сідає біля вас на лавку і ви покладаєтеся на нього. Ви знаєте, що не повинні. Але ви це робите. І коли він кладе руку вам на спину, ви шукаєте спокою у ньому. Він друг, по крайній мірі. Він буде завжди. Можливо... можливо не так уже й погано залишитися і жити тут. Ви не знаєте, але тут щось відбувається. Це коммі дивне. Він морщиться. - Я не впевнений, що мені подобається жити тут, але це краще, ніж прямо зараз бути нагорі. Можливо через деякий час нам вдасться з'ясувати, де Джой, і куди він пішов.

Він старається. Ви хитаєте головою, але у ній занадто порожньо, щоб дійсно знайти якесь заперечення.

- У вас є житло? Вони дали мені цю кімнату, і повинні дати вам теж. Поблизу багато пустуючого житла. - Ви киваєте, і Лерн робить глибокий вдих. - Тоді давайте вирушимо до вашого. Познайомите мене з вашими супутниками.

Так. Ви виходите разом. Тоді ви ведете його у напрямку, який, як ви думаєте, може привести вас до квартири, де вас поселили. По дорозі у вас є досить часу, щоб оцінити, наскільки нестерпно дивне це коммі. Одна кімната, яку ви проходите, вбудована в білішому, більш яскравому кристалі,  схожому на стійку плоских тарілок, чи круглого печива. Інша кімната, запилена і нежила, містить речі, які представляють собою знаряддя для тортур, за винятком того, що вони зроблені вкрай некомпетентно; ви не уявляєте, як пара кілець, що звисають зі стелі на ланцюгах, можуть використовуватися. Далі ви потрапляєте на металеві сходи, побудовані тими, хто створив це місце. Є й інші сходи, зроблені нещодавно, але їх легко відрізнити від оригінальних, так як оригінальні сходи не іржавіють, не тьмяніють, і також не чисто утилітарні. Вони несуть дивні прикраси уздовж перил і по краях тротуарів: витиснені обличчя, ковані лози в формі різних рослин, яких ви ніколи не бачили, навіть написи, що складаються з загострених букв різних розмірів. Це насправді витягує вас з вашого настрою, і ви пробуєте з'ясувати, що ви бачите.

- Це безумство, - говорите ви, проводячи пальцями по прикрасі, яка виглядає як кіркуша, що ричить. - Це місце збудоване однією з великих померлих цивілізацій, так само, як і тисячі інших по всій Нерухомості. Руїни це смертельні пастки. Екваторіальні коммі руйнують або затоплюють їх, якщо можуть, і це найрозумніше, що хто-небудь коли-небудь робив. Якщо люди, які зробили це місце, не змогли вижити, то навіщо це пробувати нам?

- Не всі руїни смертельні пастки. - Лерн сторониться країв платформи, намагаючись при цьому бути ближче до її середини, не відриває очей від підлоги і дивиться лише прямо перед собою. Піт бісером покрив його верхню губу. Ви не розумієте цього - невже він боїться висоти? Але потім ви згадуєте, що Тірімо був плоским, і вам стає нудно. Його голос надмірно спокійний. - Були чутки, що Юменес побудований на кількох шарах мертвих руїн.

"І що доброго з цього вийшло?" - але ви не говорите цього.

- Люди цього коммі просто знайшли стіну, яку всі інші коммі змушені будувати, - говорите ви, але не продовжуєте, тому що це відбувається з вами, тому що метою є виживання, але іноді навіть виживання вимагає змін. Звичайна стратегія передбачає будівництво стіни навколо, прийом в коммі корисних людей і виключення непотрібних, управління складами і надію на щастя - але це не означає, що не може бути інших методів. Хіба нормально спуститись вниз у дірку і сховатися в геоді серед гострих кристалів з купою кам'яних істот і рогга? Здається це досить нерозумно.

- І якщо вони намагатимуться втримати мене тут, вони знайдуть, як це зробити, - скаржитеся ви.

Якщо Лерн і чує вас, він не відповідає.

Зрештою ви знаходите свою квартиру. Тоніке вже не спить і сидить вітальні з великою мискою чогось, чого не було у ваших пакетах. Схоже, це якась каша, і у ній намішані маленькі жовтуваті речі, які змушують вас відскочити від неї, поки вона не нахиляє миску, і ви бачите, що це пророслі зерна. Стандартне харчування зі складів.

(Вона дивиться на вас з побоюванням, коли ви входите, але її одкровення були настільки незначні в порівнянні з усім іншим, з чим вам довелося зіткнутися сьогодні, що ви просто махаєте рукою, вітаючись, і сідаєте навпроти неї, як зазвичай. Вона розслабляється.)

Лерн ввічливий, але насторожений з Тоніке, і вона так само поводиться з ним, поки він не згадує, що у нього взяли аналізи крові і сечі, - кастрімці стежать за вітамінною недостатністю. Ви мало не посміхаєтеся, коли вона нахиляється вперед і говорить:

- На якого роду обладнанні? - Зі знайомим жадібним поглядом на обличчі.

Тоді у вітальню заходить Хоа. Ви здивовані, тому що ви не знали, що він кудись ходив. Його біло-крижані очі відразу фіксують Лерна і оглядають його повністю і безжально. Тоді він розслабляється, так помітно, що ви тільки зараз розумієте, наскільки Хоа був напружений весь цей час. Відтоді, коли ви прийшли в цей божевільний коммі.

Але ви відкладаєте розпитування - це лише ще одна дивина, яку можна дослідити пізніше, тому що Хоа говорить,

- Ессун. Там є хтось, з ким ви повинні зустрітися.

- Хто?

- Чоловік. З Юменеса.

Ви всі троє дивитеся на нього.

- Чому, - ви говорите повільно, в разі, якщо ви чогось не зрозуміли, - я повинна хотіти зустрітися з кимось із Юменеса?

- Він питав про вас.

Ви вирішили набратися терпіння.

- Хоа, я не знаю нікого з Юменеса. - Не зараз, у всякому разі.

- Він каже, що знає вас. І відчуває, що ви тут, і ще каже, що знає вас з тих часів, коли ви щось очолювали. - Хоа трохи хмуриться, ніби це його турбує. - Він каже, що хоче бачити вас, якщо ви ще можете робити це.

- Робити що?

- Він просто сказав, "це". - Очі Хоа ковзають спочатку по Тоніке, потім по Лернові, а потім повертаються до вас. Можливо, він не хоче, щоб вони це почули. - Він схожий на вас.

- Що... - Ну добре. Ви трете очі, робите глибокий вдих, щоб сказати те, що він буде знати, тому що немає ніякої необхідності це приховувати. - Він теж рогга?

- Так. Ні. Як ти. Його... - Хоа водить пальцями замість слів. Тоніке відкриває рот; ви жестом різко зупиняєте її. Вона відкидається назад. Через мить Хоа зітхає. - Він сказав, що якщо ви не захочете зустрітися, щоб я сказав вам, що ви зобов'язані дечим Корундові.

Ви замерзаєте.

- Алебастр, - шепочете ви.

- Так, - каже Хоа, ніби засвітившись. - Це його ім'я. - А потім він хмуриться ще більше, на цей раз задумливо. - Він ніби помирає.

* * *

Божевільний сезон перед створенням Імперії.

Виверження (Кіаш-група вулканів) з множинних жерл стародавнього супервулкана (вважають, що він також відповідає за Подвійний сезон, який відбувся приблизно на 10 століть раніше), випалило великі родовища олівіну і інших темних пірокластиків, які піднялися в повітря. Результуючі десять років темряви були не тільки руйнівними, як у звичайних сезонах, але привели до значно більш високої, ніж зазвичай, кількості психічних захворювань. Воєначальник санзе Веріша завоювала кілька хворих коммі за рахунок використання психологічної війни, покликаної переконати своїх супротивників, що ворота і стіни не дають надійного захисту, і що фантоми причаїлися поруч. Вона була названа імператором в той день, коли з'явилося перше сонячне світло.

- Часи Санзе -

22

Сієніта, злам

Зараз ранок після галасливої вечеринки, яку утнули меовіти, щоб відсвяткувати щасливе повернення Клалсу і придбання деякого особливо цінного товару - високоякісного каменю для декоративного різьблення, смолистих порід дерева для виготовлення меблів, вигадливої парчової тканини, що вартує подвійної ваги в алмазах, і неабияку кількість вторгованої валюти, в тому числі цінних паперів і цілі низки перламутрів. Ніякої їжі, але з такими грошима вони можуть відправити торговців, щоб купити на материку цілі каное того, що їм потрібно. Гарлас викотив бочку надзвичайно сильної антарктичної медовухи, щоб відсвяткувати подію, і половина коммі ще відсипається.

Минуло вже п'ять днів після того, як Сієніта погасила вулкан, який народила, і в результаті якого загинуло ціле місто, і вісім днів після того як вона знищила два кораблі, повні людей, щоб зберегти в таємниці існування її сім'ї. Було таке відчуття, що кожен меовіт святкує численні масові вбивства, скоєні нею.

Вона все ще в ліжку, і лягла у нього, як тільки корабель був розвантажений. Іннон ще не прийшов; вона сказала йому, щоб він пішов і розповів людям про поїздку, тому що люди очікують на це від нього, і вона не хоче, щоб вони бачили її страждання і меланхолію. Іннон взяв Корі, тому що Корі любить свята, де усі його годують і притискають до себе. Він навіть намагається допомогти Іннону розповідати історії, і кричить нісенітниці на повний голос. Дитина більше схожа на Іннона, ніж має на це будь-яке моральне право.

Алебастр залишився з Сієнітою, розмовляючи з нею через її мовчання, змушуючи її реагувати, коли вона швидше за все хоче просто перестати думати. Він каже, що знає таке почуття, як у неї, хоча ще не розказував їй, як і що сталося. Вона вважає що це його право.

- Ти повинен піти туди, - нарешті каже вона. - Приєднуйся і розповідай історії. Цим ти нагадаєш Корі, що у нього є двоє батьків, які принаймні чогось варті.

- Не будь ідіоткою. У нього їх троє.

- Іннон думає, що я жахлива мати.

Алебастр зітхає.

- Ні. Ти просто не така матір, яку хоче Іннон. Але ти матір, якої потребуватиме наш син. - Вона повертає голову, і насуплюється на нього. Він знизує плечима. - Корунд стане сильним, коли виросте. І потребуватиме сильних батьків. А я... - Він різко гальмує. Ви практично відчуваєте, як він вирішує змінити тему. - ...тут. Приніс тобі дещо.

Сієніта зітхає і сідає, а він присідає біля ліжка, трохи розгортаючи тканину на згортку. Їй стає цікаво, незважаючи на її настрій, і вона нахиляється, - там два відполіровані кам'яні кільця, якраз для її пальців. Один зроблений з нефриту, інший перламутровий.

Вона дивиться на нього, і він знизує плечима. - Гасіння активного вулкану четвертий рангом зробити не може.

- Ми вільні - каже вона, наполегливо, незважаючи на те, що не відчуває себе вільною. Вона виправила ситуацію в Алії, врешті-решт завершивши місію, з якою Фулькрум відправив її, однак із запізненням і криво. Це та річ, яка робить її сміх неконтрольованим, коли вона про це думає, так що вона виштовхує з себе слова, перш ніж почати сміятися. - Нам не потрібно більше носити будь-які кільця. Або чорну уніформу. Я не ховатиму моє волосся в сіточку. Ти не повинен обслуговувати кожну жінку, яку вони посилають тобі, як якому-небудь племінному бику. Нехай Фулькрум іде...

Бастер посміхається, але недовго.

- На жаль, ми не можемо так, Сієніта. Один з нас повинен вчити Корі...

- Ми не повинні вчити його, чи що-небудь подібне. - Сієніта знову лягає. Вона шкодує, що він зараз піде. - Нехай спочатку навчиться основ з Інноном і Ґарласом. Цього буде досить, щоб ці люди жили тут ще протягом багатьох століть.

- Іннон не зміг би заспокоїти вулкан, Сієніта. Якби він спробував, він розірвав би гарячу точку у ширину, і відправив би всіх у сезон. Ти врятувала світ від цього.

- Тоді дай мені медаль, а не кільця. - Вона впивається поглядом у стелю. - А якщо врахувати те, що я причина того, що він з'явився, то я і її не заслужила.

Алебастр простягає руку, щоб погладити її по голові. Він часто робить це, тепер, коли вона носить його вільним. Їй завжди було трохи соромно за її волосся - кучеряве, але без жорсткості, яка притамана прямому волоссю санзе або кучерявому волоссю коастерів. Вона така мідлат-собачка, що навіть не знає, який з її предків, винуватий у її волоссі. По крайній мірі, він не отримає від неї подяки.

- Ми ті, ким ми є, - каже він, з такою м'якістю, що вона хоче плакати. - Ми з роду Мусалема, а не Шеншени. Ти чула цю історію?

Пальці Сієніти смикаються в згадці про біль.

- Так.

- Від твого охоронця, чи не так? Вони люблять розказувати цю історію дітям. - Бастер спирається на спинку за ліжком, спиною до неї. Сієніта думає про те, чи не сказати йому, щоб він пішов, але не каже. Вона не дивиться на нього, так що не має ні найменшого поняття, що він робить з відполірованими кільцями, які вона не взяла. Він може навіть проковтнути їх, якщо захоче.

- Мій охоронець розказував мені цю дурницю теж, Сієніта. Жахливий Мусалем, який вирішив оголосити війну проти цілого народу і імператора Санзе без особливої причини.

Незважаючи на свій настрій, Сієніта хмуриться.

- У нього була інша причина?

- О Зло Землі, звичайно. Використай свою іржаву голову.

Це дратує і цікавить її, і досада відсуває її апатію трохи далі. Хороший старий Алебастр, який підбадьорює її попісяти. Вона повертає голову, щоб побачити його яскраво освітлену шию.

- І яка була справжня причина?

- Найпростіша і найпотужніша з усіх: помста. Імператора звали Анафумез, і все це сталося одразу після закінчення сезону Зубів. Про цей сезон вони не говорять багато у будь-яких яслах. Був масовий голод у коммі на північній півкулі. Вони отримали удар сильніший, ніж сподівалися, і почалося це недалеко від північного полюса. Сезон стояв на рік довше, і захопив Екваторію і частину південних...

- Звідки ти це знаєш? - Сієніта ніколи не чула чогось подібного, будучи крупкою, або в яслях.

Алебастр знизує плечима, від чого рипить все ліжко.

- Мені не дозволяли тренуватися з іншими крупками в моїй віковій групі; я мав кільця, перш ніж у більшості з них виросло лобкове волосся. Викладачі дозволяли мені вільно гуляти по бібліотеці для старшокласників, поки навчали інших. Вони не звертали багато уваги на те, що я читав. - Він зітхає. - Крім того, у моїй першій місії я... Був один археомест, який... Він... ну добре. Ми розмовляли один з одним, на додаток до... інших речей.

Вона не знає, чому Алебастр стає сором'язливим, коли розказує про свої справи. Вона дивилася, як Іннон трахає його більш ніж один раз. Знову ж таки, можливо, це був не секс, і він соромиться чогось іншого.

- Так чи інакше, ми склали факти разом і подумали не тільки про те, чому нас вчили. Санзе тоді була нова імперія, яка, як і раніше, росла, і наближалася до піку своєї могутності. Але це відбувалося в основному в північній половині Екваторії, в той час Юменес ще не був столицею, і деякі з великих коммі не були настільки досвідчені в підготовці до сезонів, як зараз. Вони втратили свої продовольчі склади якимось чином. Вогонь чи грибок, Земля знає що. Щоб вижити, всі коммі санзе вирішили об'єднатися, щоб нападати на коммі інших рас. - Його губи стискаються. - Ось коли вони почали називати нас "нижчими расами", насправді.

- Тоді вони почали захоплювати склади інших коммі. - Сієніта можна здогадатися, що було далі. Її нудить.

- Але ніхто не мав великих запасів, адже це був кінець сезону. Тоді санзе почали брати людей.

Людей? Для чого?.. І тоді вона розуміє.

Вони не мали ніякої потреби в рабах протягом сезону. Кожен коммі має своїх стронгбеків, і якщо їм потрібно більше, завжди є комлес, де люди досить відчайдушні, щоб працювати в обмін на продовольство. Людська плоть стає цінною з інших причин, коли ситуація стає ще гіршою.

- Так, - каже Алебастр, не звертаючи уваги на неї, в той час як Сієніта бореться з нудотою, - у цей сезон санзе розробили приправи для деяких розріджених делікатесів. І навіть після того, як сезон закінчився і почала рости зелень, і з'явилися тварини, які були травоїдними і перебули сезон у сплячці, вони продовжували це робити. Вони посилали таємні рейди до дрібних поселень чи нових коммі і оминали коммі союзників. Дослідження відрізняються в деталях, але сходяться в одному: Мусалем був єдиним, хто залишився в живих, коли його сім'я була взята в такому нальоті. Нібито його діти були вбиті для власного столу Анафумеза, хоча я підозрюю, що це лише трохи драматизована прикраса. - Алебастр зітхає. - Незалежно від того, вони померли, і це було помилкою Анафумеза, і Мусалем хотів бачити Анафумеза мертвим. Як і будь-який інший чоловік на його місці.

Але рогга не будь-який чоловік. Рогга не мають права злитися, чи бажати справедливості, щоб захистити те, що вони люблять. Опираючись на таку презумпцію, Шеншена вбила його і її проголосили героєм.

Сієніта обмірковує це в тиші. Тоді Алебастр трохи посувається, і вона відчуває, як його рука натискає на її долоню, яка не опирається, і кладе в неї кільця.

- Фулькрум побудували орогени, - говорить він. Вона ніколи не чула, щоб він говорив "орогени". - Ми зробили це під загрозою геноциду, і ми використовували його, щоб плести комір навколо наших власних ший, але ми зробили це. Ми причина того, що Стара Санзе стала настільки сильною і тримається так довго, і чому вона досі наполовину править світом, навіть якщо ніхто цього не визнає. Ми ті, хто з'ясував, наскільки дивним може бути наш вид, якщо ми дізнаємося, як використовувати дар, даний нам від народження.

- Це прокляття, а не подарунок. - Сієніта закриває очі. Але не відштовхує згорток.

- Це подарунок, якщо він робить нас кращими. І це прокляття, якщо ми дозволимо йому знищити нас. Вирішуєш ти сама, не інструктори, не опікуни, ні будь-хто інший. - Він знову зсувається, і ліжко трохи переміщається, коли Алебастр спирається на нього. Через мить вона відчуває його губи на її лобі, сухі і тверді. Потім він відкидається вниз на підлогу біля ліжка, і каже, що більше не хоче нічого.

- Я думаю, що бачила охоронця, - говорить вона через деякий час. Дуже тихо. - На дорозі у Алії.

Алебастр не відповідає. Вона вирішує, що він не чув, що вона сказала, коли він говорить,

- Я порву весь цей світ на шматки, якщо вони коли-небудь заподіють мені біль знову.

Але тоді і нам буде боляче, думає вона.

Хоча це обнадіює, так чи інакше. Вид брехні, який вона повинна почути. Сієніта сидить з закритими очима і не рухається протягом довгого часу. Їй не спиться; вона думає. Алебастр залишається поряд, поки вона це робить, за що вона йому безмежно вдячна.

* * *

Коли її світ закінчується через три тижні, це відбувається у найпрекрасніший день, який Сієніта коли-небудь бачила. Небо ясне на багато миль навколо, за винятком кількох дрейфуючих хмарок. Море спокійне, і навіть всюдисущий вітер цього разу теплий і вологий, замість того, щоб бути прохолодним і нишпорячим.

Навкруги так красиво, що весь коммі вирішує прогулятися до висот. Здорові несуть тих, хто не може ходити, в той час як діти бігають між усіма майже наввипередки. Люди на кухні розібрали рибні котлети і шматки порізаних фруктів з гарніром з приправленого зерна у маленьких горщиках, які легко переносити, і ще кожен несе ковдри. Іннон узяв музичний інструмент, якого Сієніта ніколи раніше не бачила, щось на зразок барабана зі струнами, який, ймовірно, буде в моді в Юменесі, якщо коли-небудь потрапить туди. Алебастр тримає Корунда. Сієніта узяла дійсно жахливий роман, який хтось знайшов на пограбованому вантажному судні, малюнок на обкладинці змусив її здригнутися і зайтися у хихиканні. Тоді, звичайно, вона взялася читати. Вона любить книги, які розважають і просто для задоволення.

Меовіти розходяться по схилі гірського хребта, хребет трохи блокує  вітер, і гріє сонце, повне і яскраве. Сієніта кладе ковдру осторонь від інших, але вони швидко зазіхають на її простір, кладучи свої ковдри майже поруч, і посміхаючись до неї, коли вона дивиться на них.

Вона усвідомила протягом останніх трьох років, що більшість меовітів ставляться до неї і Алебастра, як до чогось на зразок диких звіряток, яких вирішили приручити і цивілізувати, це свого роду мило, і виглядає принаймні як забавна неприємність. Тому, коли вони бачать, що вона потребує допомоги у чомусь і не хоче цього визнавати, вони все одно допомагають їй. І вони постійно гладять Алебастра, обіймають його, хапають за руки і запрошують до танцю - Сієніта принаймні вдячна, що ніхто не намагається робити це з нею. Знову ж таки, кожен може бачити, що Алебастр не любить дотиків, незалежно від того, наскільки безтурботний вигляд він приймає. Це, ймовірно, якраз те, чого він не мав у Фулькрумі, де всі боялися його влади. Можливо, вони також думають, що Сієніта любить, коли їй нагадують, що вона в даний час є частиною групи, вносячи свій внесок і сприяння, і показують їй, що вона більше не повинна захищати себе від всіх і всього.

Вони праві. Це означає, що вона не збирається казати їм про це.

Коли Іннон підкидає Корі в повітря, в той час як Алебастр намагається вдавати, що він не злякався, хоча навіть його орогенез посилає мікрохвилі через підводні пласти з кожним підкиданням; коли Гемо починає декламувати якусь поезію на фоні музики, яку всі меовіти, здається, давно знають; і малюк Овелів намагається перебігти по розкладених ковдрах, наступаючи, по крайній мірі, на десять чоловік, перш ніж хтось хапає його і лоскоче; коли передається кошик, який містить маленькі глиняні пляшки чогось, що опалює Сієніті ніс, коли вона нюхає це; і коли...

І...

Вона могла би полюбити цих людей, думається їй.

Можливо вона вже любить їх. Вона не впевнена. Але після того, як Іннон плюхається поблизу, подрімати з Корі, який вже заснув на його грудях, і після того, як поезія перетворилася на змагання вульгарних жартів, і вона один раз прикладається до пляшки, трохи сп'янівши, і світ справді починає пливти у її очах, Сієніта підводить голову і дивиться на Алебастра. Він сперся на лікоть, і переглядає жахливу книгу, від читання якої вона остаточно відмовилися. Він робить жахливі і веселі міни на обличчі, коли заглиблюється у текст. Тим часом вільною рукою він бавиться з однією з кісок Іннона, і виглядає зовсім не схожим на того напівбожевільного монстра, з яким Фельдшпар відправила її у місію, на початку цієї історії.

Його очі блимають їй назустріч, і на мить у них проглядається настороженість. Сієніта здивована цим. Але зрештою вона є єдиною людиною, яка знає,  яким його життя було раніше. І можливо вона для нього тепер служить постійним нагадуванням про те, що він хоче забути?

Він однак посміхається, а вона навпаки хмуриться в автоматичній реакції. Його усмішка розширюється більше.

- Ти все ще боїшся, чи не так?

Сієніта фиркає.

- Хіба не все одно?

Він хитає головою, скрушно, а потім простягає руку і гладить Корі по голівці. Дитина ворушиться і щось бурмоче уві сні, і обличчя Алебастра пом'якшується.

- Ти не хочеш мати ще одну дитину?

Сієніта падає на ковдру, з відкритим ротом. - Звичайно ні. Не хочу.

- Але він тут. І він красивий. Чому не він? Ви б мали таку гарну дитину... - Це, ймовірно, найбезглуздіша річ, яку він міг коли-небудь сказати, але потім вона говорить Алебастру.

- Ми могли б мати наступну з Інноном.

- Можливо Іннон теж повинен мати право голосу в тому, що стосується майбутнього розмноження.

- Він любить Корі і він хороший батько. Він вже має двох дітей і з ними все добре. І вони красиві. - Він заявляє,

- Ви і Іннон могли б мати дитину до цього часу. Тут це не така страшна річ.

Сієніта хитає головою, але згадує про маленьку штучку, яку острівні жінки показали їй, і як нею користуватися. Маючи на увазі, що вона не буде її використовувати. Але вона каже:

- Свобода означає, що ми маємо можливість контролювати те, що ми робимо. Ніхто інший.

- Це так. Але тепер, коли я можу подумати про те, що я хочу... - Він знизує плечима, ніби недбало, але в його погляді майже заздрість, коли він дивиться на Іннона і Корі. - Я ніколи не хотів від життя багато. Просто мати можливість жити, насправді. Не так, як ти, Сієніта. Я не хочу щось доказувати. Не хочу змінювати світ, або допомагати людям, або зробити щось величне. Я просто хочу... спокою.

Вона розуміє його. Тоді вона лягає збоку Іннона, а Алебастр лягає з іншого, і вони розслабляються і насолоджуються відчуттям цілісності і достатку, на деякий час. Тому що вони можуть це робити.

Звичайно, це не може тривати безкінечно.

Сієніта прокидається, коли Іннон сідає і кидає на неї тінь. Вона не мала наміру задрімати, але це був хороший довгий день, і тепер сонце косо і близько до океану. Корі метушиться, і вона, відкривши очі, дивиться на його пелюшки. Усе добре, але звуки, які він видає, означають, що він чогось прагне, і коли вона підводиться, то бачить чому. Іннон сидить з відсутнім виглядом. Корі в його руці, але він хмуриться і дивиться на Алебастра. Алебастр уже на ногах, всі його тіло напружене.

- Що там... - бурмоче він. Він дивиться в сторону материка, але через хребет, який знаходиться між ним і материком, нічого не може побачити. Знову ж таки, він не дивиться очима.

Тоді Сієніта хмуриться і активує своє власне надчуття, побоюючись, що до них рухається цунамі або струс. Але нічого такого немає.

Зате  помітне дещо інше. Щось. Якісь круги вібрацій  між островом, на якому вони знаходяться і материком; кінець материкової плити відбиває тремтіння. Шари води стрибають, смикаються і вібрують мільйонами нескінченно малих напружень, які можуть відчути тільки рогга, як від електрики, яку вміють робити генери з водяних турбін і з чанів хімічних речовин. Але щоб разом і так ритмічно - це неймовірно - однак вода вібрує як і раніше.

Сконфузившись, Сієніта дивиться на Алебастра. Але її увагу відволікає Корунд, який крутиться і бореться з рукою Іннона, ниє, кричить і майже в істериці, хоча він зазвичай не та дитина, яка любить робити такого роду речі. Алебастр теж звертає увагу на дитину. Вираз його обличчя змінюється на щось зморщене і страшне.

- Ні, - каже він, і хитає головою. - Ні. Ні, я не дозволю їм, не зараз.

- Що це? - Сієніта дивиться на нього, намагаючись не помічати страху, який росте в ній, вона відчуває, навіть не дивлячись, як інші люди піднімаються навколо, гомоном реагуючи на їх тривогу. Кілька людей біжать риссю вгору по хребту, щоб побачити, що можна.

- Бастер, що це? Ради Землі...

Він видає звук, який не є словом, а просто запереченням, і раптом біжить вгору по схилу, у напрямку гребеня. Сієніта дивиться йому вслід, потім на Іннона, який виглядає ще більш дезорієнтованим; Іннон хитає головою. Але люди, які перед Бастером досягли хребта, тепер кричать, сигналізуючи всім іншим. Щось не так.

Сієніта і Іннон поспішають вгору по схилу разом з іншими. Вони досягають вершини разом, і дивляться на горизонт океану. Зі сторони материка наближаються

чотири кораблі, крихітні, але вони вже явно підійшли ближче, ніж якби були на горизонті.

Іннон говорить погане слово і віддає Корі Сієніті, яка майже несвідомо хапає його, а потім притискає ближче, в той час як Іннон риється серед кишень і речей у них і витягує маленьку підзорну трубу. Він видовжує її і дивиться, а потім хмуриться, в той час як Сієніта безуспішно намагається втішити Корі. Корі реве. Коли Іннон опускає трубу, Сієніта хапає його за руку і віддає Корі йому, беручи трубу з його руки, коли він вже тримає дитину.

Чотири кораблі, великі, як на даний час. Їх вітрила білі, звичайні; вона не розуміє, чому Алебастр так засмутився. Але потім вона зауважує фігури, що стоять на одному з кораблів на носі.

Вони бордового кольору.

Шок від цього факту зупиняє дихання у її грудях. Вона навіть робить крок назад, вимовляючи слово, яке потрібно почути Іннону, але звуки безсилі і невиразні. Іннон знову бере підзорну трубу від неї, тому що вона виглядає так, ніби зараз випустить її. Тоді, тому що вони повинні щось робити, їй треба робити щось, вона концентрується, вдихає повітря і каже, голосніше,

- Охоронці.

Іннон хмуриться.

- Звідки ти... - Вона дивиться на нього, і він починає розуміти, що це означає. Він дивиться на кораблі якусь мить, задаючись цим питанням, а потім хитає головою. - Як вони знайшли Меов, не має значення. Вони не можуть ходити по цій землі. Їм не дозволено тут жити.

- Передай Корі кому-небудь, - говорить він, відступаючи від хребта; його обличчя стає твердим. - Ти будеш потрібна, Сієніта.

Сієніта киває і повертається, озираючись на всі боки. Делашет, одна з небагатьох санзе-торговців, поспішає вниз зі своїм власним малюком, який десь на шість місяців старший за Корі. Вона вже віддавала Корі їй, і та доглядала за ним, коли Сієніта була зайнята; Сіеніта гукає і біжить до неї.

- Будь ласка, - каже вона, штовхаючи Корі в її обійми. Делашет киває.

Корі, однак, не згоден з таким планом. Він чіпляється за Сієніту, кричить і штовхає усю Землю, весь острів і скелі, і все раптово. Делашет ледве втримується на ногах, а потім дивиться на Сієніту майже з жахом.

- Лайно, - бурмоче вона, і забирає Корі назад. Тоді з ним у руках, одночасно заспокоюючи його, вона біжить, щоб наздогнати Іннона, який вже добігає до сходів, і кричить на весь голос, щоб Клалсу готувався до бою.

Це безумство. Це все безумство, думає вона, і продовжує бігти. Незрозуміло, як охоронці виявили це місце. Незрозуміло, навіщо вони пливуть сюди... Для чого? І чому зараз? Меов тут давно, і піратські напади на узбережжя відбувалися протягом багатьох поколінь. Єдина різниця - зараз тут Сієніта і Алебастр.

Вона ігнорує маленький голос в закутку її свідомості, який шепоче, що вони слідкували за ними, і якось змогли взнати, де ви знаходитеся, і що ви не повинні були дістатися до Алії, це була пастка, і що ви ніколи не повинні були приїхати сюди, і тепер все, чого ви торкалися, повинно померти.

Вона не дивиться на свої руки, де (просто, щоб Алебастр знав, що вона високо оцінила його жест) крім чотирьох кілець, які дав їй Фулькрум, є ще два. Останні неофіційні, в кінці кінців. Вона не проходила будь-якого тесту, щоби їх отримати. Але хто може знати краще, чи заслуговує вона по суті на ці кільця, ніж людина, яка має десять? І заради всього, вона прирекла на іржавіння вулкан, створений розбитим обеліском з кам'яною істотою всередині.

Тоді Сієніта вирішує, раптово і люто, що вона покаже цим іржавим Хранителям, що може зробити орогена шостого рангу.

Вона досягає рівня, де панує хаос: люди дістають зброю, викочують катапульти, несуть і кладуть кулі, які скуті ланцюгами, на зручні для метання місця, збирають речі, грузять на човни рибальські списи. Зрештою Сієніта перебігає по дощаному трапу на Клалсу, і Іннон одразу командує, щоб підняли якір, все відбувається швидко, хоча їй цікаво, де Алебастр.

Вона спотикається і встигає зупинитися на палубі. І, коли вона це робить, то відчуває спалах орогенезу, настільки глибокий і потужний, що якусь мить вона думає, що трясеться весь світ. Вся вода в гавані покривається крихітними танцюючими брижами. Сієніта підозрює, що цим не обмежиться.

І раптом у морі піднімається стіна, десь за п'ятсот ярдів від гавані. Це масивний блок з твердого каменю, майже рівний зверху, ніби виточений, і досить великий, іржа його бери, щоб запечатати вхід до гавані.

- Бастер! Іржа тебе... - далі нічого не чути через ревіння води і гуркіт каменю - стіна, велика, як острів Меов, продовжує підніматися. Як він може зробити це без будь-якого струсу або прилеглої гарячої плями? Половина острова повинна бути заморожена. Але потім на межі її зору щось мерехтить, і вона повертає голову, щоб побачити у небі аметистовий обеліск. Тепер він ближче, ніж раніше. І летить до них. Ось так.

Іннон проклинає всіх і вся, розлючений; він дуже добре розуміє, що Алебастр дурень у військовій стратегії. Однак він це зробив. Його лють дає плоди. Навколо корабля піднімається туман, і палубні дошки поруч скриплять від інею, коли він намагається зробити пролом у найближчій до них частині стіни, щоб вони могли випливти і боротися з противником. Стіна кришиться з низьким гулом. Але коли частина стіни, яку Іннон ослабив, розсипається, за нею виростає ще один блок з каменю.

Сієніта відводить руку, намагаючись відчути воду. У воді теж можна використовувати горотворення, просто це важче. Вона опанувала процес в кінці кінців, після довгого проживання поблизу такої великої кількості води; це одна з небагатьох речей, де Іннон міг повчити її та Алебастра. У морі достатній вміст тепла і мінералів, які вона може відчувати, і вода рухається подібно до розплавленого каменю, просто швидше, і вона може маніпулювати процесом. Делікатно. Проте, вона робить це зараз, тримаючи Корі біля себе, він у безпечній зоні її тора, і їй важко сконцентруватися і відправити ударну хвилю проти набігаючої на великій швидкості, щоб розрізати її. Хоча в основному це спрацьовує; Клалсу стає дибки але втримується біля причалу, один з пірсів руйнується, але нічого не перекидається, і ніхто не вмирає. Сіеніта вважає це перемогою.

- Що він надумав, іржа його бери? - Іннон важко дихає, і вона простежує за його поглядом, щоб нарешті побачити Алебастра.

Він стоїть на найвищій точці острова, на хребті. Навіть звідси Сієніта може побачити здутий холод його тора; більш тепле повітря навколо нього коливається при зміні вітру, і вся волога, яку несе вітер, випадає в осад у вигляді снігу. Він покликав обеліск на допомогу, тому що йому потрібен емітент? Він оперує такою масою каменю, то навіть обеліску може не вистачити енергії.

- Земний вогонь, - каже Сієніта. - Я повинна йти туди.

Іннон хапає її за руку, його очі широко розкриті і у них проглядає деякий страх.

- Ми можемо тільки спостерігати ним.

- Ми не можемо просто сидіти тут і чекати! Він не настільки... надійний. - Навіть коли вона говорить, її живіт стискається. Іннон ніколи не бачив Алебастра спустошеним. І вона не хоче, щоб Іннон це бачив. Алебастрові було добре у Меові; він став  тут майже нормальним. Але Сієніта думає  що той, хто зламався один раз, зламається знову, на цей раз легше, тому вона заперечливо хитає головою і намагається передати йому Корі. - Я повинна. Можливо, я зможу йому допомогти. Корі не дозволив мені віддати його комусь іншому, будь-ласка.

Іннон проклинає всіх і вся, але бере дитину, яка чіпляється за його сорочку і кладе в рот великий палець. Тоді Сієніта зіскакує на берег, що йде уздовж уступу і біжить вгору по сходах.

Коли вона піднімається над кам'яним бар'єром, то нарешті може бачити, що саме відбувається за його межами, і на якусь мить зупиняється в шоці. Кораблі вже набагато ближче, прямо за стіною, яку Бастер підняв для захисту гавані. Хоча тепер їх тільки три, тому що один корабель збився з курсу і нахилився, він тоне. Вона не має ні найменшого уявлення про те, як Бастеру вдалося цього досягти. Інший якось дивно сидить у воді, його щогла зламана, а ніс піднятий так, що видно кіль,  Сієніта зрештою помічає, що на його задній палубі повно каміння. Алебастер обрушив породу на виродків. Вона гадки не має, як він це зробив, але безпомічний вигляд цього судна трохи підносить їй настрій.

Але двоє інших кораблів розділилися: один іде прямо на острів, а інший звернув убік, можливо, щоб обігнути острів і зайти з іншого боку, або можливо, щоб вийти з діапазону досяжності каменів Алебастра. Ні, потрібно не так, думає Сієніта, і намагається повторити атаку, яка їй вдалася під час останнього рейду, тягнучи осколок скелі вгору з дна моря, як спис. Вона заморожує десять футів простору навколо неї і створює острівець льоду між островом і кораблем, але формує осколок і повільно починає починає тягнути його вверх.

Але він зупиняється. І її сила просто зазнає диссипації. Вона задихається від тепла і сили віддачі, яка повернулася до неї, а потім розуміє: цей корабель має охоронця-орогена. Можливо це пояснює, чому Бастер ще не знищив їх. Він не може атакувати охоронця безпосередньо; все, що він може зробити, це жбурляти валуни з-за меж радіусу дії охоронця. Вона не може навіть уявити, скільки енергії потрібно для цього. Він ніколи не міг би зробити щось подібне без обеліска, або якби не був божевільний, злісний десятий рангом, яким він є.

Добре, те що вона не може безпосередньо пошкодити корабель, ще не значить, що не існує якогось іншого способу зробити це. Вона біжить уздовж хребта, в той час як корабель, який вона намагалася знищити, огинає острів, і тримає його в полі зору. Можливо вони вважають, що існує ще одна гавань? Якщо так, то вони будуть дуже розчаровані; гавань Меова є єдиною доступною частиною острова. Інша сторона острова представляє собою єдину нерівну, вертикальну стіну.

Це подає їй ідею. Сіеніта усміхається і зупиняється, а потім падає на руки і коліна, щоб зосередитися.

Вона не має сили Алебастра. Вона не знає, як дістатися до аметиста без його допомоги, а після того, що трапилося в Алії, навіть боїться пробувати. Границя пласту занадто далеко від неї, щоб досягти його, і поблизу немає жерла магми або гарячих точок. Але вона знає Меов. Всюди прекрасні, важкі, листові сланці.

Вона кидається вниз. Глибше. Ще глибшке. І відчуває, що її шлях пролягає уздовж хребта і шарів породи, з яких складається Меов, і шукає критичні точки опори фактури; вона сміється про себе. Нарешті знаходить, добре. І ловить положення судна, яке пливе навколо острова по кривій. Так, годиться.

Сієніта витягує все тепло і нескінченно малі життя зі скелі в одному концентрованому місці. Вода все ще є там, хоча замерзає, розширюється, і Сієніта по мірі накопичення сил робить це місце все холодніше й холодніше, забираючи все більше і більше тепла від нього, і закручує свій тор у довге лезо так, щоб вона могла різати скелю, як ніж  м'ясо. Кільце інею навколо неї, але це ніщо в порівнянні з довгими, пекучими дощечками крижаних пластинок, народжуваних всередині скелі, які зливаються разом.

І тоді, коли судно наближається до потрібної точки, вона формує всю колону, яку острів виділив їй, і штовхає її від тіла острова.

І масивний, вузький палець з каменю відколюється від решти скелі. Інерція ще трохи тримає його на місці, якраз до потрібного моменту, а потім з низьким, тріскучим стогоном палець відходить від острова, тріснувши на рівні води. Сієніта розплющує очі, встає і біжить, ковзаючи на власному крижаному кільцю, до кінця острова. Вона втомилася, і ще через кілька кроків сповільняє біг, задихаючись іде навколо виступів в потрібну сторону. Але вона потрапляє туди яказ вчасно, щоб побачити:

Палець приземлився прямо на корабель. Вона люто усміхається при вигляді двох частин роздробленої палуби, які вже далеко одна від одної, тоді вона чує крики і бачить людей у воді. Більшість носить різний одяг; слуги, матроси. Але їй здається, що вона бачить один спалах бордової тканини під поверхнею води, що затягується все глибше однією з половинок тонучого корабля.

"Охоронець, іди на корм рибам". - З лютою посмішкою Сієніта встає і прямує до Алебастра.

Коли вона спускається по схилу, то бачить, що його мініатюрна фігура як і раніше оточена власним холодним ореолом, і на мить справді захоплюється ним. Він дивний, незважаючи ні на що. Але потім, раптом, лунає дивний порожнистий "бум" від моря, і щось вибухає біля Алебастра в мішанині каміння і диму з шокуючою силою.

Це гармата. Іржава гармата. Іннон якось розповідав їй про них; це новий винахід, над яким у екваторіальних коммі експериментували протягом останніх кількох років. Звичайно, хранителі мають їх. Сієніта біжить, нерівно і невміло, живлячись страхом. Вона погано бачить Бастера крізь дим від вибуху, але він лежить, і його тор зник.

Через деякий час вона опиняється поруч з ним, вже знаючи, що він постраждав. Крижаний вітер припинився; Алебастр стоїть на руках і колінах, оточений колом суцільного льоду шириною у кілька ярдів. Сієніта зупиняється за зовнішнім кільцем льоду; якщо він у шоці, то може не зрозуміти, що вона в межах його влади.

- Алебастр!

Він трохи рухається, і вона може почути, як він стогне. Наскільки йому боляче? Сіеніта танцює на краю льоду якусь мить, а потім вирішує ризикнути, і перестрибує прозору зону безпосередньо навколо нього. Він ще стоїть, хоча і з труднощами; одна його рука безсило висить, і її живіт стискається, коли вона бачить плями крові на камені під ним.

- Я потопила інший корабель, - каже вона, сподіваючись його заспокоїти. - Я можу потопити і цей теж, якщо ти не можеш.

Це бравада. Вона не впевнена, скільки сили у неї залишилося. І сподівалася, що він допоможе їй. Тоді вона підводить голову і мовчки проклинає все, тому що останній корабель все ще там, неушкоджений. Він, здається, кинув якір. Очікує. Чого, вона не може зрозуміти.

- Сієніта, - говорить він. Його голос напружений. Від страху, чи це щось інше? - Побіцяй мені, що ти не віддасиш їм Корі. Не важливо чому.

- Що? Звичайно, не віддам. - Вона підходить ближче і сідає поруч з ним. - Бастер! - Він дивиться на неї, ще приголомшений, можливо, вибухом. Щось порізало йому лоба, і як і всі рани голови викликало сильну кровотечу. Вона перевіряє його стан, торкаючись його руки, сподіваючись, що не зробить боляче. Він живий, хоч вибух був поруч, - все що він отримав, це трохи кам'яної шрапнелі на великій швидкості, тому що неправильно вибрав місце.

І тоді вона, нарешті, помічає. Його руки по зап'ястя у землі. Коліна, а також частина ноги між стегном і п'яткою теж. Вони не відрізані і не здуті; кожна кінцівка закінчується плавно і рівно там, де починається земля. І він провалюється в землю так, ніби це вода, а не твердий камінь, який став пасткою. Вона розуміє, що діється, з запізненням. Він не втратив руки і коліна, а його просто втягують в землю, проти його волі.

Це кам'яна істота. О іржа Землі!

Сієніта хапає його за плечі і намагається витягнути назад, але це все одно що намагатися витягнути камінь. Він важчий, так чи інакше. Його плоть вже не відчувається як плоть. Кам'яна істота зробила його тіло таким, що воно проходить через твердий камінь, роблячи його іншим - так чи інакше але Сієніта не може його витягти. Він занурюється в камінь все глибше з кожним вдихом; руки по лікті і стегна уже всередині, і вона вже не бачить його ніг взагалі.

- Іди геть, потворо, Земля тебе бери! - Іронія прокляття осмислиться нею трохи пізніше. А в той момент вона концентрується, щоб завдати удару по каменю. Вона намагається відчути кам'яну істоту внизу.

Там щось є, але нічого такого вона ніколи не відчувала раніше: тяжіння. Вага, занадто глибока, щільна і величезна, щоб бути сконцентрованою в такому маленькому просторі так компактно. Вона відчуває, як ця гора тягне  Алебастра вниз усією своєю вагою. Він не може побороти її; і це єдина причина, чому він ще тут. Але він слабший, і поступово програє в боротьбі, хоч вона отримує першу підказку про те, як йому можна допомогти. Кам'яна істота це просто щось суцільне. Його занадто багато, воно занадто велике, занадто сильне, і не піддається, зрештою Сієніта повертається назад у себе з почуттям, що вона просто була поруч з суцільною твердю.

- Обіцяй, - він зник уже по штани, в той час як вона знову тягне його за плечі, впираючись у камінь з усієї сили, намагаючись відірвати його від страшної ваги, нічого... це все. - Ти знаєш, що вони зроблять з ним, Сієніта. Дитина, сильна дитина, яка виросла за межами Фулькруму... Ти знаєш, що вони захочуть зробити...

Стілець з трубками у мертвому вузлі станції... Вона не може думати про це. Їй нічого не вдається зробити і зараз він уже майже у камені; видно тільки обличчя і верх плечей, і то тільки тому, що він напружується і стримує ту, хто тягне його вниз. Вона щось лепече, ридаючи, і відчайдушно потребує слів, які можуть якось виправити це.

- Я знаю. Я обіцяю. О, іржа, Бастер, будь ласка, я не можу... я не...

Кам'яна рука піднімається з землі, біла, тверда і ржава на кінчиках пальців. Сієніта скрикує і здригається, думаючи, що істота збирається вхопити і її, але ні. Ця рука облягає задню частину голови Алебастра з чудовою м'якістю. Ніхто не очікує від каменю, що він може бути таким пластичним. Але рука невблаганна, і коли вона тягне, Алебастр замовкає. Його плечі вислизають з рук Сієніти. Зникає його підборіддя, потім рот, а потім ніс, і широко розкриті очі...

Він зник.

Сієніта присідає на жорсткий, холодний камінь, одна. Вона кричить. Вона плаче. Її сльози падають на камінь, де мить назад була голова Алебастра, камінь не приймає сльози. Вони просто течуть по ньому.

І тоді вона відчуває це: хтось займається горотворенням. Сльози заважають бачити, вона підводиться на ноги і дивиться за край обриву, туди, де зупинився корабель. Корабель, якого Властер завалив камінням, здається, виправив своє положення. Ні, не так. Лід поширюється по всій поверхні води від обох суден. Отже на одному з кораблів є рогга, який працює на охоронців. Четвертого рангу принаймні; він занадто ретельно контролює процес, накільки вона відчуває. Льоду багато. Вона бачить як група морських свинок вискакує з води, вони утікають від поширення льоду, але лід ловить їх, заморожуючи більшість тіл, які встигли наполовину висунутися з води.

Що за пекло намагаються влаштувати цей рогга, набираючи так багато енергії?

Тоді вона бачить, що частину муру, який звів Бастер, починає тремтіти.

- Ні! - Сієніта повертається і знову біжить, на це раз вниз, і не бачить результату атаки рогга на масивну стіну. Слабке місце було там, де стіна була викривлена, щоб задовольнити природну кривизну гавані Меова. І рогга збирається зробити там пролом.

Їй здається, що проходить вічність, поки вона досягає рівня коммі, а потім пристані. Вона також боїться, що Іннон вирушив без неї. Він повинен бути в змозі відчувати, що відбувається. Але, слава каменю, Клалсу все ще там, і коли вона, задихавшись, піднімається вгору по трапу, кілька членів екіпажу хапають її і втягують на борт, перш ніж вона безсило падає. Вони витягують трап, і вона може бачити, що корабель розгортає вітрила.

- Іннон, - вона задихається, хапаючи повітря ротом. - Будь ласка.

Вони наполовину несуть її. Він на верхній палубі, одна рука на колесі, а інша тримає Корі біля стегна. Він не дивиться на неї, вся його увага зосереджена на стіні; у ній вже є пролом, у верхній частині, і коли Сієніта досягає палуби, слідує остаточний сплеск. Стіна розпадається і падає брилами, люто розгойдуючи корабель, але Іннон стоїть абсолютно твердо.

- Ми будемо атакувати під вітрилами, - говорить він похмуро, коли вона відсапується поруч на лавці, а корабель відривається від причалу. - До бою все готово. Катапульти завантажені, дротики і вогонь теж. - Ми спробуємо відвести їх від коммі. Тоді всі інші зможуть втекти на риболовних човнах.

У нас не вистачає риболовних суден для всіх, хоче сказати Сієніта, і не  може. Зрештою Іннон знає про це.

Потім корабель пливе через вузький пролом, який зробив рогга охоронців, і судно якого майже поряд. Хмарка диму на їх палубі і порожнистий звук пострілу, який чують на Клалсу; знову гармата. Занадто близько, тому вони промахуються. Іннон кричить і одна катапульта вистрілює з кошика важкі кулі на ланцюгу, які шматують їх фок і місток. Ще один залп, на цей раз це бочки палаючої смоли; Сієніта бачить людей, які метушаться на палубі корабля охоронців після цого. Клалсу пропливає повз них, поки корабель охоронців повільно дрейфує до стіни, яка захищала Меов, на його палубі тепер бушує пожежа.

Але перш, ніж вони встигають відійти далі, чути інший бум, і на цей раз Клалсу здригається. Іржа і підземний вогонь, скільки у них цих гармат? Сієніта встає і біжить до поручнів, намагаючись розгледіти гармату, хоча не знає, що вона може з цим вдіяти. У борті Клалсу з'явився отвір, і вона може чути, як у трюмі кричать поранені люди, але їх корабель все ще рухається. Це постріл з

корабля, який Алебастр завалив камінням. Найважчі валуни скотили  з його кормової частини, і він знову нормально сидить у воді. Вона не бачить гармати, але бачить три фігури, які стоять на носі судна. Дві в бордовому одязі, третя в чорному. Поки вона спостерігає, до них підбігає ще одна у бордовій формі і приєднується до них.

Вона відчуває, що їх очі дивляться на неї.

Корабель охоронців позаду них повертається боком, дедалі більше нахиляючись. Сієніта починає сподіватися, що він остаточно вийшов з ладу, але тут вона бачить, що з гармат вихоплюється вогонь. Це три великі чорні пристрої біля перил правого борту; вони стріляють і відкочуються трохи назад, усі одночасно. І за мить чути могутній удар і стогін, Клалсу здригається, наче він тільки що потрапив під хвилю цунамі. Сієніта повертається якраз вчасно, щоб побачити, що щогла перебита вщент, а потім... все іде не так.

Щогла скрипить і нахиляється, як зрубане дерево, і вона летить на палубу з тією ж силою. Люди кричать. Корабель стогне і щогла починає хилитися, з розгорнутими вітрилами. Вона бачить, що два матроси падають у воду разом з вітрилами і подрібненими уламками, притиснуті вагою тканини, з мотузками і деревом, і Земля поможи їм, тому що вона не встигає подумати про них. Щогла лежить між нею і рульовою палубою. Вона відрізана від Іннона і Корі.

Корабель охоронців перестав стріляти і наближається.

- Ні! - Сієніта тягнеться до води, намагаючись витягнути що-небудь, що-небудь, що може вловити її надчуття. Але немає нічого. Її розум, як скло. Правоохоронці занадто близько.

Вона не може думати. Вона повзе на колінах по уламках, заплутується в канатах і повинна боротися з ними нескінченно довгий час, який зараз вартує дуже багато. Нарешті вона звільняється, але всі біжать туди, звідки вона тільки що прийшла, з ножами і дротиками в руках, і кричать і слухають команди, тому що корабель охоронців знаходиться з того боку, і вже поряд.

Ні.

Вона може чути стогони людей, які помирають навколо неї. Охоронці везуть з собою військо, чи міліцію з деяких коммі, яким заплатили або найняли, і в ближньому бою у піратів мало шансів. Люди у Іннона хороші, досвідчені, але їх звичайними цілями були погано захищені торгові і пасажирські судна. Коли Сієніта досягає рульової палуби, Іннона там вже немає, він тепер нижче. Вона бачить як кузена Іннона Ецелла влучає своїм метальним ножем по обличчю якогось вояка. Той хитається під ударом, але повертається і ножем попадає їй у живіт. Коли вона падає, він відштовхує її, і вона падає на тіло іншого меовіта, який вже мертвий. Все більше солдатів піднімаються на борт щохвилини.

Таке ж повсюди. Вони лютують.

Вона повинна дістатися до Іннона і Корі.

У трюмі майже нікого немає. Кожен, хто міг, пішов наверх, щоб захистити корабель. Але вона відчуває тремтіння і страх Корі, і слідує за ним в каюту Іннона. Двері відчиняються, і коли вона вбігає, Іннон стоїть з ножем в руці, і мало не пронизує її. Він зупиняється, вражений, і вона оглядається, щоб побачити, що Корі заштовхали в кошик під передню перебірку - ніби-то це найбезпечніше місце на кораблі. Але коли вона тупо зупиняється, Іннон хапає її і силою засовує в рубку.

- Що...

- Сиди тут, - каже Іннон. - Я повинен йти битися. Роби все, щоб...

Він замовкає. Хтось рухається за ним, занадто швидко для того, щоб Сієніта встигла попередити. Чоловік, голий до пояса. Він хапає обома руками голову Іннона по обидвох боках, його пальці розчепірені по щоках, як павуки, і він жахливо посміхається до Сієніти, в той час як очі Іннона розширюються...

А потім це стається...

О Земля, це...

Вона відчуває цей момент. Не тільки надчуттям. Це пече так, ніби камінь шліфує її шкіру; і тисне уздовж її кісток; це... це... це все, що є в Іннона, вся міць, динамізм і краса його люті проти того, хто зробив зло. Підсилена, концентрована і повернута йому всередину. Найбільш хибний шлях. Іннон не має навіть часу, щоб відчути страх. Сієніта не встигає скрикнути, як Іннон падає.

Це як дивитися на струс зблизька. Бачити розкол, спостерігати за фрагментами подрібнення, утворенням осколків, а потім розлітанням. Всередині, в плоті.

"Бастер, ти ніколи не говорив мені, і не казав мені, на що це схоже..."

Тепер Іннон лежить на підлозі, мертвий. Охоронець, який вбив його, теж там, на нього бризнуло трохи крові і він посміхається крізь неї.

- Ах, малюк, - говорить голос, і її кров перетворюється на лід. - Ось де ти.

- Ні, - шепоче вона. Вона хитає головою в запереченні, відступаючи на крок. Корі плаче. Вона робить ще один крок назад, спотикається об ліжко Іннона, і намацує кошик, з якого Корі тягне до неї свої руки. Він чіпляється до неї, тремтить і хникає. - Ні.

Охоронець без сорочки дивиться вбік і відходить в сторону, щоб звільнити місце для іншого, який збирається увійти. Ні.

- Немає необхідності в такій театральності, Дамая, - м'яко каже Шаффа Гардіан Варрант. Потім робить паузу, дивиться і вибачається. - Сієніта.

Вона не бачила його кілька років, але голос залишився незмінним. Обличчя теж. Він ніколи не змінюється. Він навіть посміхається, хоча посмішка стає відразливою, коли він помічає тіло, яке було Інноном. Він кидає погляд на напівоголеного охоронця; той все ще посміхається. Шаффа зітхає, але посміхається у відповідь. Потім вони обидвоє повертають ці жахливі, нелюдські посмішки на Сієніту.

Вона не може повернутися. І стоїть.

- А що це? - Шаффа посміхається, фіксуючи погляд на Корі в її руках. - Як мило. Від Алебастра? Він ще живий? Ми всі хочемо бачити Алебастра, Сієніта. Де він?

Звичка відповідати сидить занадто глибоко.

- Його забрала кам'яна істота. - Її голос тихий. Вона робить ще крок назад, і її голова притискається до перебірки. Далі відступати нікуди.

Вперше з тих пір, як вона взнала його, Шаффа кліпає і дивиться з подивом. - Кам'яна...хмм. - Він ніби змінюється. - Я бачу. Втім, ми повинні були вбити його, якби вони пробували дісталися до нього. Для його ж добра, звичайно; ви не можете уявити, що вони зроблять з ним, Сієніта. На жаль.

Потім Шаффа знову посміхається, і вона згадує все, що намагалася забути. Вона знову відчуває себе самотньою і безпорадною, якою була в той же день у Палелі, загубленою у ненависному світі, і не маючи іншого вибору, крім як покластися на людину, чия любов приходить, загорнута у біль.

- Але його дитина буде більш ніж гідною заміною, - каже Шаффа.

* * *

Є моменти, коли все змінюється, як ви розумієте.

* * *

Корі кричить, він в жаху, і, можливо, навіть розуміє, що щось сталося з його батьками. Сієніта не може його втішити.

- Ні, - знову каже вона. - Ні-ні-ні.

Посмішка Шаффи вицвітає.

- Сієніта. Я казав тобі. Ніколи не говори мені ні.

* * *

Навіть найбільш міцний камінь може тріснути. Для цього вона просто прикладала силу, яка застосовується при правильному виборі точки тиску у слабкому місці.

* * *

"Обіцяй", сказав Алебастр.

"Роби все, що потрібно", намагався сказати Іннон.

І Сієніта каже:

- Ні, виродок.

Корі плаче. Вона кладе свою руку на його рот і ніс, щоб змусити його замовкнути, щоб утішити його. Вона буде тримати його в безпеці. Вона не дозволить їм забрати його, поневолити його, перетворити його тіло в інструмент і розумну зброю, а його життя у пародію свободи.

* * *

Я думаю, що ви розумієте ці моменти інстинктивно. Це наша природа. Ми народжені від такого тиску, а іноді, коли це стається...

* * *

Шаффа зупиняється.

- Сієніта...

- Не говори це ім'я, іржавий виродок! Я буду говорити тобі все, що хочу, ти, потворо! - Вона кричить. Слина піниться на губах. Всередині неї дуже темний і важкий простір, важчий за кам'яну істоту, набагато важчий, ніж гора, і він їсть все, як водостічний колодязь.

Всі, кого вона любила, мертві. Всі, крім Корі. І якщо вони візьмуть його...

* * *

Іноді навіть ми... зламані.

* * *

Краще, щоб дитина ніколи не жила зовсім, ніж жити рабом.

Краще, якщо він помре.

Краще, щоб вона теж померла. Алебастр буде ненавидіти її за це, але Алебастр не тут, а виживання не те ж саме, що життя.

І вона тягнеться вверх. Аметист там, нагорі, і чекає терпеливо на мертвих, ніби якимось чином знає, що цей момент настане.

Тепер вона тягнеться до нього і молиться про те, щоб Алебастр був правий щодо цієї речі, якої занадто багато для неї, щоб впоратися.

І її надчуття розчиняється серед коштовного тонованого світла всередині гранованих площин, коли Шаффа з запізненням стрибає до неї, і очі Корі закриваються слідом за її очима, поринаючи у інший світ.

Вона відкриває себе всій силі стародавнього невідомого, і не відчуває нічого, крім сліз світу.

* * *

Ось Нерухомість. Ось один виступ на східному узбережжі, трохи на південь від екватора.

Біля нього є острів, один з ланцюга нестандартно маленьких земляних підвищень, які рідко існують довше, ніж кілька сотень років. Цей існував протягом кількох тисяч, завдяки тому що люди на ньому передавали заповіти мудрості своїм нащадкам. Зараз наступає момент, коли острів вмирає, але, по крайній мірі, деякі з цих жителів виживуть, щоб поселитися в іншому місці. Можливо, це змусить вас почувати себе краще.

Фіолетовий обеліск, який ширяє над ним, пульсує, один раз, з великою силою, яка була знайома кожному, хто був в кінці коммі, який звався Алія на день його смерті. Коли цей імпульс закінчується, океан під обеліском хвилюється так, ніби його кам'янисте дно зайщлося у конвульсіях. Шипи, мокрі і ножевидні, пронизують хвилі і абсолютно не зважають на кораблі, які плавають біля острова. Ряд людей на кораблях - деякі з них пірати, інші - їхні вороги, проткнуті цими ножами, такі великі хащі смерті навколо них.

Ця судома поширюється від острова в довгій, затухаючій пульсації, утворюючи ланцюжок нерівних, страшних списів від гавані Меова до того, що залишилося від Алії. Сухопутний міст. Не такого сорту, по якому хочеться прогулятися, але тим не менше.

Коли всі смерті завершуються і обеліск заспокоюється, на воді залишається лише жменька живих людей. Одна з них, жінка, плаває в несвідомому стані серед уламків розбитого корабля. Недалеко від неї плаває менша фігурка, дитини, але обличчям вниз.

Її друзі виживуть у катаклізмі, підберуть її і візьмуть на материк. Там вона буде блукати, спустошена і позбавлена всього, протягом двох довгих років.

Але не одна, тому що тоді я знайшов її, як бачите. Момент імпульсу обеліска був моментом, в якому вона звернулася до всього мого світу: обіцянка, питання, запрошення були занадто привабливі, щоб чинити опір. Багато з нас тоді сходилися подивитися на неї, але я той, хто знайшов її перший. Я відбився від інших і обмежився тим, що спостерігав за нею і охороняв її. Я був радий, коли вона знайшла маленьке містечко під назвою Тірімо і комфорт, а можливо й щастя, протягом деякого часу.

Я представився їй врешті-решт, через десять років її життя, одразу після того як вона покинула Тірімо. Не так, як ми зазвичай робимо ці речі; це не ті відносини з її родом, яких ми зазвичай шукаємо. Вона вище цього. Як виняток.

Я сказав їй, що мене звуть Хоа. Настільки ж добре ім'я, як будь-яке інше.

Так це почалося. Слухайте. Вчіться. Це історія про те, як змінився світ.

23

ВИ МАЄТЕ ВСЕ, ЩО ВАМ ПОТРІБНО

Цей кристал у Кастрімі блищить. Він на найнижчому рівні великого геода, і ви думаєте, що він напевне збудований, а не виріс: Його стіни не висічені у твердому кристалі, а зроблені з білої слюди, делікатно поцяткованої нескінченно малими кристалічними пластинками, і виглядає не менш красиво, ніж його більші родичі, і не так драматично. Хто приніс такі плити сюди і зробив з них будинок на тлі готових, необжитих квартир, ви не маєте жодного уявлення. Ви не питаєте. Вам це байдуже.

Лерн іде з вами, тому що він офіційний диспет лікарні і ви йдете, щоб побачити його пацієнта. Але ви зупиняєте його в дверях, і є щось на вашому обличчі, що повинно попередити його про небезпеку. Він не заперечує, коли ви йдете далі без нього.

Ви проходите через відчинені двері, повільно, і зупиняєтеся, коли бачите пильнуючу кам'яну істоту у великій головній кімнаті лазарету. Сурма, так; ви майже забули ім'я, яке їй дав Алебастр. Вона дивиться на вас, безпристрасно, Її важко відрізнити від білої стіни, за винятком іржі на кінчиках пальців і сувою такого ж "волосся" і чорних очей. Вона не змінилася відтоді як ви в останній раз її бачили: дванадцять років тому, в Меові. Для її виду дванадцять років все одно що нічого.

Ви киваєте їй, у всякому разі. Це проста ввічливість жінки, вихованої у Фулькрумі. Ви можете бути ввічливою з будь-ким, незалежно від того, наскільки ви його ненавидите.

Вона каже:

- Не підходь ближче.

Вона розмовляє не з вами. Ви повертаєтеся і дивуєтесь, побачивши, що позаду вас знаходиться Хоа. Звідки він взявся? Він зараз такий, як Сурма - неприродний, що змушує вас нарешті помітити, що він не дихає. І ніколи не дихав, за весь час, скільки ви його знаєте. Як іржа його бери ви це пропустили? Хоа спостерігає за нею з таким же стійким виразом загрози, який він пропонував кам'яній істоті, що була біля Юкки. Можливо, ніхто з них не схожий один на одного. Необхідно загладити цей незручний момент.

- Я не зацікавлений у ньому, - каже Хоа.

Очі Сурми зміщуються на вас. Потім її погляд знову повертається до Хоа, і вона говорить:

- Я зацікавлена в ній тільки від його імені.

Хоа нічого не говорить. Можливо, розглядає ситуацію; можливо, це пропозиція про перемир'я, або виголошення претензій. Ви хитаєте головою і проходите повз них обох.

У дальній частині основної кімнати, на купі подушок і ковдр лежить тонка чорна фігура, і хрипить. Вона трохи рухається, повільно піднімаючи голову в міру вашого наближення. Коли ви присідаєте поза досяжністю його рук, то з полегшенням впізнаєте його. Він змінився, але по крайній мірі очі залишилися ті ж.

- Сієніта, - говорить він. Його голос ніби проходить через товстий гравій.

- Ессун, тепер, - говорите ви, автоматично.

Він киває. Це, здається, викликає у нього біль; на якусь мить його очі закриваються. Потім він відновлює дихання, робить видиме зусилля, щоб розслабитися, і трохи пожвавлюється. - Я знав, що ти не померла.

- Чому ж тоді не прийшов? - Кажете ви.

- Якби не мої власні проблеми, з якими я мав клопіт... - Він злегка посміхається. Насправді ви дивитеся на шкіру на лівій стороні його обличчя, це одна велика гладка латка. Його очі зміщуються до Сурми, так само повільно, як у кам'яної істоти. Потім він відновлює свою розмову з вами.

(Як з Сієнітою.)

Чи як з Ессун. Іржа його бери, ви будете раді, коли нарешті з'ясуєте, хто ви насправді.

- Я був трохи зайнятий. - Алебастр піднімає праву руку. Вона закінчується раптово, в середині передпліччя; він не прикрив верхню частину тіла одежею, так що ви можете ясно бачити, що сталося. Від нього залишилося не так багато. Зниклили багато частин його тіла, і він смердить кров'ю, гноєм, сечею і вареним м'ясом. Травму руки, хоча дуже давню, він отримав на пожежі у Юменесі. Але зараз кукса його руки переходить у щось тверде коричневого кольору - безумовно, це не шкіра: надто важко, надто рівномірно вони зливаються у одну  композицію.

Камінь. Його рука стала кам'яною. Велика частина його тіла змінена, і видно сліди зубів. Ви дивитеся на Сурму, згадуючи її діамантову посмішку.

- Я чув, що ти була зайнята, теж, - каже Бастер.

Ви киваєте, відриваючи погляд від кам'яної істоти. (Тепер ви знаєте, який камінь вони їдять.) - Після Меова я був... - Ви не знаєте, що сказати. Є прикрості занадто глибокі, щоб нести їх, і все ж ви переносили їх знову і знову. - Мені потрібно було стати іншим.

Це не має ніякого сенсу. Алебастр видає м'який звук, ніби розуміє її.

- Ти залишилася вільною, по крайній мірі.

Якщо не враховувати того, що було, то так, вона вільна.

- Так.

- Десь осіла?

- Одружилася. Двоє дітей. - Алебастр мовчить. За усіма його коричневими наростами каменю і напівшкірою на його обличчі ви не можете сказати, посміхається він або супиться. Ви приймаєте останнє, і тому додаєте: - Обидвоє вони були... як я... Мій чоловік...

Деколи слова роблять речі такими реальними, як не можуть зробити навіть спогади, тому ви зупинятися на досягнутому.

- Я розумію, чому ти вбила Корунда, - каже Алебастр, дуже м'яко. А потім, в той час як ви наміряєтеся присісти, буквально хитаючись від удару після цієї заяви, він докінчує вас. - Але я ніколи не пробачу тобі цього.

Іржа... Іржа його бери. Це віднімає у вас час, і ви не можете вимовити жодного слова.

- Я розумію, що ти хочеш вбити мене, - нарешті ви опановуєте себе. Тоді облизуєте губи. Щоб виплюнути слова. - Але спочатку я повинна вбити свого чоловіка.

Алебастр випускає хриплий подих. - Твої двоє дітей...

Ви киваєте. В даному випадку не важливо, що Нассун жива. Джой забрав її від вас; цієї образи досить.

- Я не збираюся вбивати тебе, Сі... Ессун. - Він здається втомленим. Можливо, він не чує тихого схлипу, який ви робите, який не може ні допомогти, ні розрадити. - І не зробив би цього, навіть якби міг.

- Якщо ти...

- Чи можеш ти робити це, тим не менше? - Він іде над плутаниною почуттів, як він завжди робив. У нього нічого не змінилося, крім його зруйнованого тіла. - Ти побувала у гранатовому обеліску в Алії, а він був наполовину мертвий. Ти повинна була використати Аметист в Меові, але це було... кінцем. Ти можеш зробити це за власним бажанням, у даний час?

- Я... - Ви не хочете зрозуміти. Але ваші очі віддалилися від жаху, що залишився від вашого наставника, вашого коханця, вашого друга. Збоку та ззаду Алебастра лежить дивний об'єкт, що впирається в стінку лазарету. Він виглядає як метальний ніж, лезо якого занадто довге і широке для практичного використання. Він має величезну ручку, можливо, тому, що лезо таке нерозумно довге, і перемичку, яка буде заважати кожного разу, коли хтось буде намагатися скористатися ним, щоб врізати м'яса або скибочку хліба. І він не зі скла, або, принаймні, не з такого скла, яке ви зустрічали. Це скло рожеве, що межує з червоним, І...

І ви дивитеся у нього. Всередину. Ви відчуваєте, що він намагається зробити з вашим розумом. Падіння. Падіння вгору, через нескінченний вал мерехтіння, в огранене рожеве світло...

Ви задихаєтеся й смикаєтеся назад, обороняючись, а потім дивитеся на Алебастра. Він знову посміхається, на цей раз болісно.

- Шпінель, - говорить він, підтверджуючи її шок. - Тепер це мій мінерал. З однієї з шахт. Чи прилітають до тебе обеліски тепер, коли ти цього хочеш?

Ви не хочете цього розуміти, але ви це робите. Вам не хочеться вірити, але тепер у вас все складається разом.

- Це ти здійснив розлом на півночі, - ви важко дихаєте. Ваші руки стискаються в кулаки. - Ви розкололи континент. Ви почали цей сезон. З допомогою обелісків! Ви зробили... все це.

- Так, з обелісками, і за допомогою вузлів. Обеліски всі над розломом в даний час. - Він видихає, з натугою. - Мені потрібна твоя допомога.

Ви автоматично хитаєте головою, але це не відмова.

- Для того, щоб це виправити?

- О, ні, Сієніта. - Ви навіть не хочете виправити його цього разу. Ви не можете відірвати очей від його забавного, майже скелетного обличчя. Коли він говорить, ви помітили, що деякі з його зубів вже перетворилися в алмази. Як багато його органів зробили те ж саме? Скільки він ще може чи повинен пережити?

- Я не хочу, щоб ти це виправила, - говорить Алебастр. - Це був побічний збиток, але Юменес отримав те, на що він заслуговував. Ні, все, що я хочу, Дамая, моя Сієніта, моя Ессун, це зробити ще гірше.

Ви дивитеся на нього, втративши дар мови. Потім він нахиляється вперед. Очевидно також, що це болісно для нього; ви чуєте скрип і витягування його плоті, і приглушений тріск якогось шматка каменю у нього всередині. Але коли він нахиляється досить близько, він усміхається знову, і раптом це вражає вас. Зло Землі. Він не зійшов з розуму, він ніколи його не мав.

- Скажи мені, - каже він, - ти коли-небудь чула про щось таке, що називалося Місяць?

Додаток 1

Каталог П'ятих сезонів, які були записані до і після заснування Санзед Екваторіальної Належності, від останніх до найдавніших

Задушливий Сезон: 2714-2719 Імперіал. Безпосередня причина: виверження вулкана. Розташування: в Антарктиці біля Деветеріса. Виверження вулкана Акок засіяло площу радіусом у п'ять сотень миль з дрібними частками у хмарах попелу, які тверднули в легенях і слизових оболонках. П'ять років без сонячного світла, хоча північна півкуля не була порушена так сильно (всього два роки).

Кислотний Сезон: 2322-2329 Імперіал. Безпосередня причина: струси вище десятого рівня. Розташування: невідоме; далеко в океані. Раптове зрушення пластин породило ланцюг вулканів на шляху великої повітряної течії. Цей струмінь став підкисленим, понісся у напрямку західного узбережжя і в кінці кінців облетів навколо Нерухомості, захопивши більшу частину континенту. Більшість прибережних порту зв'язку загинули в первісному цунамі; інші не змогли вижити або були змушені змінити місце проживання, коли їх флоти і портові споруди проржавіли і промисловість зникла. Атмосферна оклюзія з хмарами тривала сім років; Рівень рН залишався непридатним для життя ще багато років по тому.

Киплячий Сезон: 1842-1845 Імперіал. Безпосередня причина: гаряча пляма виверження під великим озером. Розташування: Сомідлат, озеро Теккаріс-квартент. Виверження запустило в повітря мільйони галонів пари і твердих частинок, що викликало кислотні дощі і атмосферну оклюзію над південною половиною континенту протягом трьох років. Північна половина не зазнала ніяких негативних наслідків, однак, таким чином археомести сперечаються, чи підпадає він у поняття "істинний" сезон.

Вугільний Сезон: 1689-1798 Імперіал. Безпосередня причина: видобуток вугілля. Розташування: Номідлат, Сатх-квартент. Народжений повністю з вини людини, коли шахтарі на краю північно-східного Номідлат розпалили підземну пожежу. Відносно м'який сезон, час від часу зявлялося сонячне світло і не було пилу або підкислення, крім як в регіоні; Кілька коммі однак оголосили Сезонне право. Приблизно чотирнадцять мільйонів чоловік в місті Хедлайн померли на початковій стадії виверження природного газу і швидко поширюваної пожежі через карстові печери, перед тим як імперські орогени успішно придушили і запечатали кордон пожеж і запобігли подальшому поширенню вогню. На віділеній території він продовжував горіти протягом ста двадцяти років. Дим поширювався через пануючі вітри, викликаючи проблеми з диханням і випадкові масові удушення в регіоні ще протягом декількох десятиліть. Вторинний ефект втрати вугледобувних шахт Номідлат викликав катастрофічне зростання витрат на паливо та опалення і більш широку адаптацію до геотермального та гідроелектричного опалення, що призвело до створення Генер Ліцензії.

Сезон зубів: 1553-1566 Імперіал. Безпосередня причина: океанічний струс викликав вибух супервулкана. Розташування: Арктична Тріщина.  Океанічний струс порушив раніше невідому гарячу точку поблизу Північного полюса. Це викликало вибух супервулкана; Свідки повідомляють, що почули звук вибуху далеко за межами Арктики. Пил піднявся у верхню атмосферу і поширився по всій земній кулі дуже швидко, найбільш сильно постраждала Арктика. Шкода від цього сезону посилилася через погану підготовку багатьох коммі, тому що з моменту останнього сезону пройшло близько дев'ятисот років; на той час існувало повір'я, що Сезони були просто легендою. Звіти про канібалізм поширилися з півночі на всьому шляху до Екваторіального поясу. В кінці цього сезону в Юменесі був заснований Фулькрум, з дослідними відділеннями в Антарктиці і Арктиці.

Грибковий Сезон: 602 Імперіал. Безпосередня причина: виверження вулкана. Розташування: західа Екваторія. Серія вивержень під час сезону мусонів підвищеної вологості і затінення сонячного світла  над 20 відсотками континенту протягом шести місяців. Це був м'який сезон, але його перебіг створив ідеальні умови для грибкового цвітіння, яке поширилосяся через Екваторію в північну і південну мідлат, знищивши урожай грибком miroq (нині вимерлий). В результаті голод тривав чотири роки (два роки для поширення грибка фітофторозу, щоб запустити курс лікування, ще два для відновлення сільського господарства і систем розподілу продовольства). Майже всі постраждалі коммі змогли проіснувати на своїх запасах, доввши тим самим ефективність імперських реформ і планування сезону, і імперія щедро ділилася збереженим насінням з тими регіонами, які були вражені грибком. В наслідку багато коммі середніх широт і прибережних районів добровільно увійшла до складу імперії, подвоївши її чисельність. Поклавши початок золотому віку.

Божевільний Сезон: Перед заснуванням Сьомого університету. Безпосередня причина: виверження вулкана. Розташування: Кіаш-Пастки. Виверження з декількох отворів стародавнього супервулкана (який відповідає за сезон Твін приблизно на 10 000 років раніше) запустило у повітря сполуки горіння великого родовища авгіта (мінералу темного кольору). В результаті десять років темряви стали не тільки руйнівними, як у звичайному сезоні, але привели до більш високої, ніж зазвичай, захворюваності на психічні розлади. Санзед Екваторіальної Належності (зазвичай звана Імперія Санзе) народилася в цьому сезоні, коли полководець Веріша з Юменес завоювала кілька коммі, використовавши психологічний прийом ведення війни. (Див Мистецтво божевілля, різні автори, Шостий університет, Преса.) Веріша проголосила себе імператором першого дня, коли повернулося сонячне світло.

[Примітка редактора: Велика частина інформації про пори року у Санзе суперечлива або непідтверджена. Нижче наведені сезони, узгоджені на Археометричній Конференції сьомого університету, 2532.]

Блукаючий Сезон: Приблизно 800 років до Імперіалу. Безпосередня причина: міграція магнітних полюсів. Причина невідома. У цьому сезоні зникли кілька важливих торгівельних культур того часу, і наступили двадцять років голоду в результаті того, що запилюючі комахи плутали шляхи міграції.

Сезон Зміни Вітрів: Приблизно 1900 рік до Імперіалу. Безпосередня причина: невідома. Розташування: не піддається визначенню. З невідомих причин напрямок пануючих вітрів змінився на багато років, перш ніж повернутися до нормального стану. Консенсус погодився з тим, що це був сезон, незважаючи на відсутність атмосферних оклюзій, бо тільки істотна (і, ймовірно, далеко у океані) сейсмічна подія могла його викликати.

Сезон Важких металів: Приблизно 4200 років до Імперіалу. Безпосередня причина: виверження вулкана. Розташування: Сомідлат поруч зі східним Коастером. Виверження вулкана (вважається, що це гора Юрга) викликало атмосферну оклюзію протягом десяти років, і посилив забруднення ртуттю всій східній частині Нерухомості.

Сезон Жовтої води: Приблизно 9200 років до Імперіала. Безпосередня причина: невідома. Розташування: Східний і Західний Коастер і прибережні райони, далеко на південь до Антарктики. Цей сезон відомий тільки через письмові звіти, знайдені в екваторіальних руїнах. З невідомих причин, широко поширена бактеріальне цвітіння поглинуло майже все морське життя і викликало голод на узбережжі протягом декількох десятиліть.

Подвійний Сезон: Приблизно 9800 років до Імперіала. Безпосередня причина: виверження вулкана. Розташування: Сомідлат. Згідно пісень і усних історій, виверження одного жерла вулкана викликало три роки оклюзій. Коли стало трохи ясніше, послідувало друге виверження через інший отвір, яке продовжило оклюзію ще на тридцять років.

Додаток 2

Ключові параметри, часто використовувані у всіх квартентах Нерухомості

Антарктика: Найбільш південні широти континенту. Також відноситься до людей з антарктичних коммі.

Арктика: Найбільш північні широти континенту. Також відноситься до людей з арктичних коммі.

Попелясте волосся: Вважається рисою раси санзе, селекціонери використовують змішування каст, тому що це вигідно і тоді таким людям віддається перевага при відборі. Поплясте волосся особливо грубе і товсте, і як правило, росте в висхідному напрямку; стаючи довшим, воно опадає навколо обличчя і на плечі. Волосся стійке до дії кислот, зберігає невелику кількість води після занурення, і довело свою ефективність в якості фільтра для золи в екстремальних умовах. У більшості коммі принципи племінного стада визначають текстуру окремо; Однак, як правило, екваторіальні заводчики також вимагають природної "золи" - (бажаним є забарвлення шиферу від сірого до білого, від народження).

Півторак: Людина, народжена змішуванням каст, що можливо тільки для хлопчиків, чиї батьки невідомі. Тим з них, хто відзначився, може бути дозволено отримати касту своєї матері у коммі, де вони живуть.

Удар: Вулкан. Також називається Вогняна гора в деяких прибережних мовах.

Кипляч: гейзер, гаряче джерело, або паровий вентиль.

Заводчик: Один з семи каст загального користування. Селекціонери відбирають фізичних осіб по стану здоров'я і бажаними ознаками. Протягом сезону вони несуть відповідальність за підтримання здоров'я роду і поліпшення коммі або раси шляхом селективних заходів. Заводчикам, народженим в касті, які не відповідають прийнятим стандартам спільноти, може бути дозволено мати споживчу касту близького родича в коммі, де вони живуть.

Склади: Приміщення для збереження продуктів харчування і витратних матеріалів. Коммі зобов'язані підтримувати їх у належному стані і охороняти, коли наступає п'ятий сезон. Тільки члени коммі мають право на частку продуктів у складі, дорослі можуть використовувати свою частку, щоб годувати своїх дітей або чужих. Індивідуальні домашні господарства часто мають свої власні склади, які однак охороняють від тих, хто не є членами сім'ї.

Кебаки: Член раси Кебак. Нація (одиниця застарілої політичної системи, до Імперіала) в Сомідлат, яка була перетворена в систему квартентів, коли стара імперія Санзе захопила їх багато століть назад.

Коастер: Людина з прибережного коммі. Мало які прибережні коммі можуть дозволити собі найняти імперських ороген, щоби підняти рифи або іншим чином захистити узбережжя від цунамі, тому прибережні міста постійно доводиться перебудовувати і вони, як правило, в результаті бідні ресурсами. Люди з західного узбережжя континенту переважно бліді, з прямим волоссям, а іноді очі ховаються у складках епітелію. Люди зі східного узбережжя, як правило, темні, з кучерявим волоссям, а іноді очі теж у таких складках.

Коммі: співтовариство. Найменший суспільно-політичний блок системи управління імперією, як правило, відповідає одному місту або місту, хоча великі міста можуть містити кілька коммі. Дійсними членами коммі є ті, яким надана акція доступу до складу і захист, і хто в свою чергу підтримує коммі за рахунок податків або інших зборів.

Комлес: В основному злочинці і інші небажані особи, які не змогли отримати визнання в будь-якому коммі.

Коммі-ім'я: Третє ім'я, яке мають більшість громадян, із зазначенням їх приналежності до коммі. Це ім'я, як правило, дають в період статевого дозрівання, у перехідний вік, що свідчить про те, що людина була визнана цінним членом спільноти. Іммігранти в комерції можуть вимагати прийняття в таке коммі; після прийняття, вони беруть собі ім'я усиновителя коммі як своє власне.

Ясла: Місце, де діти, занадто молоді, щоб працювати, знаходяться, поки дорослі виконують необхідні завдання у коммі. Коли дозволяють обставини, місце навчання.

Екваторія: густонаселений район по обидва боки екватора, за винятком прибережних районів. Також відноситься до коммі, розташованих там. Завдяки помірній погоді і відносній стабільності в центрі континентальної плити, екваторіальні коммі як правило процвітають і політично могутні. Екваторіанці складали ядро старої Імперії Санзе.

Нестабільні райони: місця, де розриви в землі призводять до частих, сильних струсів і ударів великої сили.

П'ятий сезон: зима протяжністю не менше шести місяців, в імперському визначенні, ініційована сейсмічною активністю, або інша великомасштабна екологічна зміна.

Фулькрум: воєнізована організація, створена у Старій Санзе після сезону Зубів (1560 Імперіал). Штаб-квартира Фулькруму знаходиться в Юменес, хоча два супутні філіали розташовані в арктичому і антарктичному районах, для максимального охоплення континенту. Фулькрумським (або Імперським) орогенам юридично дозволено практикувати (у всіх інших випадках це незаконно) ремесло горотворення, у відповідності зі строгими правилами організації і під ретельним наглядом Охоронців. Фулькрум є самокерованою і самодостатньою організацією. Імперські орогени відрізняються чорною формою, в просторіччі відомою як "чорні жакети".

Генери: Походить від "геонери". - Інженери земляних робіт, як то: геотермальні станції, тунелі, підземні комунікації, у їх віданні гірничодобувна промисловість.

Геомести: Ті, хто вивчає каміння і його місце в природному світі; а також загальний термін для вчених-практиків. Зокрема це дослідження літології, хімії та геології, що не вважаються окремими дисциплінами на Нерухомості. Кілька геоместів спеціалізуються на горотворенні - дослідженні феномену горотворення і його наслідків.

Гренланди: Площа всередині або в безпосередній близькості від стін більшості коммі відповідно до рекомендацій скрижалів. Гренланди можуть бути використані для сільського господарства або тваринництва в усі часи, а можуть бути розплановані як парки або ліси під час звичайних пір року. Індивідуальні домашні господарства часто мають свої власні особисті гренланди або сади.

Крупки: В Фулькрумі, діти-орогени без рангу (кілець), які знаходяться в початковій стадії підготовки.

Охоронці: хранителі порядку, які передували створенню Фулькруму. Опікуни відстежували, знищували і захищали керівництво імперії від диких орогенів на Нерухомості.

Імперські дороги: Одне з наймасштабніших нововведень Старої імперії Санзе, тракти (підвищені над землею дороги для ходьби або їзди на конях) з'єднували всі основні і найбільші коммі великих квартентів один з одним. Тракти були збудовані командами генерів і імперських ороген, орогени визначали найбільш стабільні райони з мінімумом сейсмічної активності (або придушували таку активність, якщо не було обхідного шляху), генери забезпечували маршрутизацію до води та інших важливих ресурсів поблизу доріг, щоб полегшити подорож під час сезонів.

Новатор: Одна з семи каст загального користування. У новатори набирали осіб, здатних до творчості і з прикладним інтелектом, вони відповідали за вирішення технічних та матеріально-технічних проблем протягом сезону.

Кіркуша: ссавець середнього розміру, іноді їх тримали в якості домашніх тварин і використовували для захисту будинку або домашньої худоби. Зазвичай живляться флорою; під час сезонів стють м'ясоїдними.

Кнаппер: Дрібний інструмент крафтерів, ремісників, які працюють з каменем, склом, кістками або іншими подібними матеріалами. У великих коммі кнаппери могли використовувати механічні засоби для масового виробництва техніки. Кнапперів, які працюють з металом, або некомпетентних кнапперів,  називають рустери.

Лористи: Ті, хто вивчає скрижалі і втрачену історію.

Мела: рослини у мідлат, родичі динь у екваторіальному поясі. Мела виткі наземні рослини, які зазвичай дають плоди надземлею. Під час сезону, однак, плід росте під землею, як бульба. Деякі види Мела розпускають квіти, які ловлять комах.

Металори: Як і алхіміки і астромесри, дискредитували себе лженаукою і відреклися від Сьомого університету.

Мідлат: "середні" широти континенту між екватором і арктичним і антарктичним регіонами. Назва також відноситься до людей з мідлат-регіонів (так звані мідлатці). Ці регіони розглядаються як нестабільні на Нерухомості, хоча вони виробляють найбільшу частину продовольства, матеріалів та інших важливих ресурсів. Існують два мідлат-регіони: північний (Номідлат) і південний (Сомідлат).

Невком: розмовна термін для нових коммі, які виникли після останнього сезону. Коммі, що пережили принаймні один сезон, як правило, розглядаються як більш привабливих місця для проживання, довівши свою ефективність і міцність.

Вузлові станції: Мережа імперських експлуатованих станцій, встановлених по всій Нерухомості для того, щоб зменшити або придушувати сейсмічні події. Через відносну рідкість навчених орогенів, вузли в основному групуються вздовж Екваторії.

Орогена: Той, хто володіє здатністю до горотворення, навчений або ні. Образливий термін: рогга.

Орогенез: Здатність маніпулювати тепловою, кінетичною, і іншими видами енергії для впливу на сейсмічні події.

Квартент: Середній рівень системи управління Імперією. Чотири географічно суміжних коммі складають квартент. Кожен квартент має губернатора, якому підпорядковані очільники коммі, і який, в свою чергу, підпорядкований регіональному губернатору. Найбільші коммі у регіоні є столицями; більшість квартентів з'єднані один з одним системою імперських доріг.

Регіон: верхній рівень системи управління Імперією. Найбільшими регіонами є Арктика, Номідлат, західний і східний Коастери, Екваторія, Сомідлат і Антарктика. Кожен регіон має губернатора, якому звітують всі місцеві квартенти. Регіональні губернатори офіційно призначаються імператором, хоча на практиці вони, як правило, вибираються і/або призначаються від Юменес-керівництва.

Стійкі: Один з семи каст загального користування. Міцні фізично люди, обрані через їх здатність виживати у голод або мор. Вони несуть відповідальність за турботу про немічних і мертвих у сезоні.

Кільця: Використовується для позначення рангу серед імперських орогенів. Крупки, яких навчають, повинні пройти серію тестів, щоб отримати своє перше кільце; десять кілець є найвищим рангом, якого може досягти орогена. Кожне кільце виготовлено з полірованого напівдорогоцінного каміння.

Дорожні мотелі: Станції, розташовані з інтервалом уздовж кожної імперської дороги і багатьох менших доріг. Усі мотелі містять джерело води і розташовані поблизу орних земель, лісів або інших корисних ресурсів. Переважно розташовані в районах мінімальної сейсмічної активності.

Дорожній мішок: Невеликий, легкий мішок з лямками, який більшість людей тримає у своїх будинках на випадок струсів або інших надзвичайних ситуацій.

Безпечний: Напій традиційно подається на перших переговорах після зіткнень між потенційно ворожими сторонами, а також на інших офіційних зустрічах. Він містить рослинне молочко, яке реагує на присутність сторонніх речовин.

Санзе: Спочатку нація (одиниця застарілої політичної системи, до Імперії) в екваторії; Походить від раси Санзед. В кінці Божевільного сезону (7 Імперіал), назва Імперія Санзе була скасована і замінена на Санзе Екваторіальної Належності, що складалася з шести переважно санзед-коммі під владою імператора Веріші з керівництвом у Юменесі. Належність швидко розвивалася в період після сезону, і в кінцевому рахунку охопила всі регіони Нерухомості. Приблизно під час сезону Зубів, Належність стала відома як Стара Санзе імперія, або просто Стара Санзе. Станом на офіційну домовленість 1850 року Імперська Належність офіційно припинила своє існування, як і місцеве управління (підпорядкувавшись керівництву з Юменес), яке було визнано більш ефективним в разі сезону. На практиці більшість коммі все ще використовуютьть імперську систему управління фінансами, освіти та багато іншого, і більшість губернаторів регіонів досі платять податки в Юменес.

Санзед: особа раси санзе. У відповідності зі стандартами Юменес-селекції, санзед має ідеально бронзову шкіру і попелясте волосся, мезоморфне або ендоморфне і доросла особа повинна мати ріст не менше шести футів.

Санзе-мат: мова, якою говорить раса санзе, офіційна мова Старої Санзе-імперії, тепер поширена на більшій частині Нерухомості.

Сезонне право: Воєнний стан, яке може бути заявлений будь-яким кому головою, quartent губернатор, губернатор області, або визнаним членом Юменесcene керівництва. Під час сезонних закону, quartent і регіональне управління припиняються і порту зв'язку діють як суверенних суспільно-політичних одиниць, хоча місцеве співпрацю з іншими портом зв'язку настійно рекомендується за імперську політику.

Сьомий університет: Відомий коледж для навчання геоместів і вивчення скрижалів, в даний час фінансується з Імперського бюджету і знаходиться в місті Дібарс у Екваторії. Попередні версії університету підтримувалися приватними внесками або колективними; зокрема, наприклад Третій університет в Am-Елат (близько 3000 років до Імперіалу) навіть був визнаний суверенною державою. Більш дрібні регіональні або квартентні коледжі віддають студентів до університету і отримують в обмін знання і ресурси для навчання.

Надчуття: Усвідомлення руху землі. Орган чуття, який виконує цю функцію, розташований в стовбурі головного мозку. Дієслівна форма: орогенез.

Струс: сейсмічне коливання Землі.

Дика земля: земля, яка була порушена дуже важкою або недавньою сейсмічною активністю.

Стилхед: зневажливий термін, використовуваний орогенами для людей, які не мають здатності до горотворення, як правило, скорочується до "стили".

Кам'яні істоти: Нечисельний негуманоїдний вид, чия плоть, волосся і т.д., нагадує камінь. Про них мало що відомо.

Стронгбеки: Один з семи каст загального користування. Стронгбеками є фізичні особи, обрані через їх фізичну силу, відповідальні за важку і монотонну працю і безпеку під час сезону.

Ім'я використання: Друге слово у прізвищі, яке носить більшість громадян, що вказує на приналежність до касти. Є двадцять визнаних для використання каст, хоча тільки сім доступні до загального користування за нинішньої і колишньої Старої імперії Санзе. Людина успадковує ім'я використання по приналежності батька, згідно теорії, що корисні риси передаються переважно через нього.

Подяки

Цей фантастичний роман частково народився через космос.

Ви, напевно, можете це сказати, якщо прочитали весь роман до останнього рядка рукопису. Відправною точкою для ідеї його написання був Launch Pad, а, також фінансований НАСА-семінар, який я відвідала в липні 2009 року Метою Launch Pad було стягнути медіа-авторитетів наукової фантастики і фентезі (і письменників серед них), і переконати їх, що потрібно розуміти технічні науки, якщо вони збираються використовувати їх в будь-яких зі своїх творів. Багато обдуреної громадськості вважає, що спотворення даних астрономії навмисне поширювалися рядом авторів. Однак, поєднуючи астрономію з уявою людей, я не впевнена, що зроблю найкращу роботу в світі по доставці точної наукової інформації. На жаль, на Launch Pad мене не підтримали.

Я не можу розказати вам про енергійні, дивовижні дискусії, які посіяли зерна цього роману в моєму мозку. (Цей відступ має бути коротким.) Але я можу вам сказати, що такі енергійні і дивовижні дискусії були нормою для Launch Pad, так що якщо ви також медіа-магнат і у Вас є шанс його відвідати, я дуже рекомендую це зробити. І я повинна запропонувати подяку людям, які перебували при виконанні службових обов'язків на Launch Pad в цьому році, які сприяли проростанню цього роману, розуміли вони це чи ні. Наприклад таким людям, як Майк Бразертон (директор робочої наради, професор університету Вайомінг, який сам пише науково-фантастичні твори); Філ Плейт, Поганий Астроном (це лише назва, розумієте, він насправді не поганий, тобто я маю на увазі... ну добре, просто дивіться на нього як на авторитет); Гей і Джо Холдемани; Пет Кедіган; Науковий Гуморист Брайан Malow; Тара Фредетт (нині Малов); і Горді Стеллар.

Крім того, велика подяка моєму редактору, Деві Піллаї, і моєму агенту, Люсьєну, який вговорив мене закінчити цей роман. Трилогія знищеної планети Земля є найскладнішою роботою, яку я коли-небудь писала, і в певні моменти протягом "П'ятого сезону" завдання здавалося настільки важким, що я думала про відхід. (Насправді мої точні слова були такими, "Видалити цей гарячий безлад, зламати Dropbox, щоб дістатися до резервних копій у ньому, скинути мій ноутбук зі скелі, разом з машиною, підпаливши їх обох, а потім використати екскаватор, щоб поховати докази. Вам необхідна спеціальна ліцензія, щоб управляти екскаватором?") Кейт Елліотт (ще одне підтвердження того, що таке вічний наставник і друг) називає такі моменти, як цей "безоднею дурості", - кожен письменник потрапляє у нього під час великого проекту, шахта була настільки ж глибокою і жахливою, як прірва під Юменесом.

Інші люди, які допомогли мені поговорити зі скелями: Роза Фокс; Даніель Фрідман, мій медичний консультант; Міккі Кендалл; моя група підтримки; мій денний куратор і бос (я не впевнена, чи хоче він бути названим); і мій кіт, KING OZZYMANDIAS. Так, навіть цей чортів кіт. Він хоче в село, і утримує письменницю від втрати здорового глузду, гаразд?

І як завжди, спасибі всім читачам.

Content

П'ятий сезон